Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] , яка діє в інтересах малолітнього [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимоги зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18.10.2001 року. Відповідно до будинкової книги в спірній квартирі зареєстрований її син [PERSON] , 1980 р.н. та онук [PERSON] , 2014 р.н. Відповідач [PERSON] не проживає у вказаному житловому приміщенні понад один рік. Після розірвання шлюбу з її сином, невістка [PERSON] в травні 2017 року переїхала проживати в с. Липляни Ківерцівського району. Оскільки відповідач тривалий час не проживає в квартирі, а його реєстрація створює позивачу перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном, просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] та зняти його з реєстраційного обліку. Позивач в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, просила розглядати справу за її відсутності. Законний представник малолітнього [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не прибула, хоча належним чином повідомлялась про час та місце розгляду справи, що підтверджено поштовим повідомленням про вручення рекомендованої кореспонденції. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Луцької міської ради в судове засідання не прибув, письмових заяв на адресу суду не подавав. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Суд, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18.10.2001 року, виданого відділом по приватизації житлового фонду виконавчого комітету Луцької міської ради (а.с.4). Відповідно до даних будинкової книги А № 12041 для прописки (реєстрації) громадян, які проживають в будинку [ADDRESS] , у вказаній квартирі зареєстровані: позивач [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (син), та [PERSON] , [INFO] (онук). Факт не проживання [PERSON] за місцем реєстрації понад рік підтверджується: довідкою ОСББ «Добробут-14Б» № 40/2 від 16.08.2019 року, підписаною головою правління В.К. Кацевич та свідками (а.с.14), рішенням Органу опіки та піклування Ківерцівської РДА Волинської області № 9/02-18 від 23.02.2018 року «Про встановлення способу участі батька [PERSON] у вихованні та спілкуванні з дітьми» (а.с.5). Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до положень ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Право на користування жилим приміщенням членів сім`ї власника будинку регулюються статтями 156, 157 ЖК УРСР. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею першою Протоколу N 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини (Європейська конвенція з прав людини) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Рішенням Європейського суду по правам людини справа «Маркс (MARCKX) проти Бельгії» від 13.06.1979 року в пункті 63 стосовно статті першої Протоколу першого Європейської конвенції з прав людини зазначено, що визнаючи право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном стаття перша по своїй суті є гарантом права власності. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку виклав у своїй Постанові Верховний Суд України у справі № 6-158цс14 від 05.11.2014, що відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України є обов`язковим для суду при виборі і застосуванні норми права до відповідних спірних правовідносин, відповідно до якої, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд України у Постанові від 16 листопада 2016 року по справі № 6-709цс16. З огляду на те, що позивач є власником квартири, відповідач [PERSON] зареєстрований, але не проживає тривалий час у житловому приміщенні та не веде з власником спільне господарство, не займається утриманням житла, матеріальної допомоги на оплату комунальних послуг не надає, договір найму житла між сторонами не укладався, суд вважає, що відповідач втратив право користування квартирою [ADDRESS] , а тому дана позовна вимога підлягає до задоволення. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. А тому суд вважає, що вимога позивача про зняття з реєстрації відповідача до задоволення не підлягає, оскільки втрата права на житло і є підставою для внесення даних про зняття особи з реєстраційного обліку.

Outcome: partial