Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-05 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради, про негайне відібрання дитини та повернення її за місцем постійного проживання, у відповідності до ст. 162 СК України просить суд: відібрати у [PERSON] неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , та повернути її за попереднім місцем проживання із батьком [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що він з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16.12.2015 року. У шлюбі у них народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] (на даний час повнолітня особа) та донька [PERSON] , [INFO] . 17.02.2016 року виконавчим комітетом Білгород-дністровської міської ради (як органу опіки та піклування) було винесено висновок про визначення місця проживання дитини, відповідно до якого доцільно визначити місце проживання [PERSON] за місцем проживання батька [PERSON] , однак, у зв`язку із тим, що колишня дружина [PERSON] - мати доньки переїхала до м. Одеси та вийшла заміж за іншу особу, вона намагається лишити доньку бачитися з батьком. Так, [INFO] року [PERSON] в приміщенні ТЦ «Таврія» за допомогою трьох невідомих осіб, відібрала доньку від [PERSON] (дідуся доньки) та покинула місто у невідомому напрямку. Проте, вже 13.07.2016 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було винесено рішення по справі № 495/8415/15-ц, згідно якого визначено місце проживання [PERSON] за місцем проживання батька [PERSON] подала апеляційну скаргу, та вже 12.06.2018 року апеляційним судом Одеської області було винесено постанову, якою апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Мотивувальна частина постанови апеляційного суду Одеської області зводилась по суті до наявності емоційного зв`язку доньки з батьком, думки дитини про бажання проживати разом із батьком, із урахуванням висновку служби у справах дітей та психолога учбового закладу разом із фактами погіршення здоров`я дитини за час проживання із матір`ю. З ним також проживає його з відповідачем старший син, який також потребує емоційного зв`язку із сестрою, до того ж вказує, що він вже декілька місяців не бачить доньку, відповідач не надає можливості навіть поспілкуватись з нею по телефону, він переживає за здоров`я та життя його доньки, за її психічний стан та соціальне благополуччя, має занепокоєння чи отримує вона регулярне та своєчасне харчування, дотримання правил гігієни, постійний нагляд тощо. На підставі усього вищевикладеного, він і звернувся до суду з даним позовом. Позивач та його адвокат у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, з підстав наведених у позові. Проти заочного розгляду справи та внесення судом заочного рішення не заперечують. Представник третьої особи в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила прийняти рішення на розсуд суду згідно вимог діючого законодавства. Відповідач в судове засідання не з`явилась, у відповідності до ч.1 п.2 ст. 131 ЦПК України повідомлялась належним чином, причину неявки суду не сповістила, відзив на позовні вимоги нею не надано. Так, у відповідності до ч.1 п.2 ст. 131 ЦПК України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.. У судовому засіданні, з урахуванням клопотання позивача, суд перейшов до заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. ст. 280 -281 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, ретельно перевіривши надані докази, суд приходить до наступного. Матеріалами справи встановлено, що дійсно позивач та відповідач є батьками неповнолітньої дитини: доньки [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області. /л.с.6/. У відповідності до довідки № 429 від 26.08.2016 року, складеної КП «ЖЕО №1», гр. [PERSON] , 1975 року народження зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Донька - [PERSON] , [INFO] зареєстрована з батьком за вищевказаною адресою. /л.с.21/. Матеріалами справи встановлено, що в процесі розгляду справи Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення місця проживання дитини по справі № 495/8415/15-ц, 17.02.2016 року виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради як органом опіки та піклування було складено висновок № 32/395, згідно якого було доцільно визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] за місцем проживання батька [PERSON] в [ADDRESS] . /л.с.7-10/. Згідно положення ч. ч. 1,2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Так, 13.07.2016 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області по справі № 495/8415/15-ц було винесено рішення, згідно якого позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа - служба у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення місця проживання дитини - задоволені. Визначено місце проживання дитини, малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] . Надалі, відповідач подала апеляційну скаргу на вищезгадане рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.07.2016 року, в результаті чого рішенням апеляційного суду Одеської області від 07.12.2016 року, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.07.2016 року скасовано та в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2017 року, рішення апеляційного суду Одеської області від 13.07.2016 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 12.06.2018 року апеляційним судом Одеської області винесено постанову, відповідно до якої апеляційну скаргу [PERSON] - залишено без задоволення, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області - залишено без змін. /л.с.11-20/. Не погоджуючись із вищезгаданою постановою суду апеляційної інстанції представника [PERSON] - [PERSON] надали до ВСУ касаційну скаргу, проте постановою Верховного Суду України від 23.01.2019 року по справі № 495/8415/15, провадження № 61-39703св18, касаційну скаргу представника [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 липня 2016 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 12 червня 2018 року залишено без змін. Судами у вищезгаданих рішеннях попередньо досліджувались та встановлювались наступні факти: У період із 20 вересня 1997 року по 16 грудня 2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та постійно проживали у м. Білгород-Дністровському Одеської області. [INFO] у сторін народився син [PERSON] , який після розлучення батьків залишився проживати з батьком через непорозуміння з матір`ю. [INFO] року у сторін народилася дочка [PERSON] . Фактично шлюбні відносини між сторонами припинилися восени 2015 року, після чого відповідач переїхала на постійне місце проживання до м. Одеси, де мешкає у квартирі [ADDRESS] , та із 23 листопада 2015 року працює на постійній основі за контрактом незалежним агентом у фірмі «Home electronics and real estate trasactions», має постійний заробіток у розмірі 500 доларів США на місяць. Також установлено, що відповідач за місцем проживання у м. Одеса у сусідів характеризується позитивно, суспільний порядок не порушує, поважна, комунальні платежі сплачує вчасно, алкогольними напоями не зловживає. Також позитивно відповідач характеризується за місцем роботи, а саме: проявила себе як відповідальний, комунікабельний працівник із лідерськими якостями та високим рівнем професійних знань. Позивач теж позитивно характеризується за місцем роботи у фізичної особи - підприємця [PERSON] , де він працює на посаді торговельного представника із 24 листопада 2015 року. У наданій характеристиці директором підприємства було вказано на сумлінність, добросовісність, коректність позивача та неконфліктний характер. Згідно з актами обстеження умов проживання батька (квартира [ADDRESS] , яка належить на праві власності позивачу) та матері дитини (квартира [ADDRESS] , відповідач користується на правах оренди), обоє з батьків спроможні забезпечити дочку гідними умовами побуту. За наявними у справі довідками, ні позивач, а ні відповідач на обліку у нарколога та/чи психіатра не знаходяться. За таких обставин суди дійшли висновку, що умови проживання обох із батьків є рівними. У постанові Верховного Суду України від 23.01.2019 року по справі № 495/8415/15, провадження № 61-39703св18, зокрема зазначалось про таке: [PERSON] потребує корекції психоемоційного стану, при цьому за тривалий період, що дівчинка проживає із матір`ю, після того як відібрали її у батька, мати не надала до суду інформації щодо корекції психоемоційного стану дівчинки, не надала висновку психолога щодо зміни ставлення до матері, батька чи брата. За тривалий період часу розгляду справи, мати надала суду лише довідки про хвороби дитини, відповідно до яких стан здоров`я дівчинки за період її проживання із матір`ю погіршився. Позивач під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій вважав за необхідне з`ясувати думку дитини та враховуючи те, що дитина знаходиться у матері, просив покласти саме на неї обов`язок привести у судове засідання дитину, проте дитина до суду жодного разу доставлена не була. У відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Наведені судами обставини, що фактично відбуваються між сторонами достовірно доводять той факт, що наразі дійсно дитина проживає разом із матір`ю [PERSON] без жодної правової підстави на це, оскільки у судовому порядку було визначено місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] . Згідно із ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ч. 1 ст. 162 СК України, якщо один з батьків, без згоди другого з батьків, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Для повернення дитини немає необхідності надавати докази створення для неї нормальних умов для її виховання та розвитку, оскільки стаття 162 СК базується на юридичній презумпції правомірності поведінки того з батьків, з ким вона проживала. Тобто, положеннями вищевказаної статті встановлені правові наслідки протиправної поведінки одного з батьків або іншої особи при визначенні місці проживання малолітньої дитини, якими є відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Відповідно при застосуванні вимог ст. 162 СК України доказуванню підлягає факт визначення місця проживання дитини та протиправність дій одного з батьків. Відповідно до ст. 163 СК України, переважне право батьків перед іншими особами на те, щоб дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Реалізуючи це право, батьки можуть вимагати повернення її до себе. Отже, системний аналіз правових норм глави 13 «Особисті немайнові права і обов`язки батьків та дітей» та ч.1 ст.162 СК України, на яку, як на підставу своїх вимог посилається позивач, свідчить про те, що право одного із батьків на відібрання малолітньої дитини та повернення її за попереднім місцем проживання виникає лише у випадку протиправної поведінки другого із батьків при зміні місця проживання малолітньої дитини без згоди іншого з батьків, з яким проживала дитина, в тому числі способом викрадання. В ході розгляду справи встановлено, що місце проживання дитини [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Вказана адреса є місцем проживання та реєстрації його батька, з яким проживала донька, ще до визначення місця проживання її разом з батьком. Вказана адреса була місцем постійного проживання дитини ще до фактичного припинення шлюбних відносин, до речі і місце реєстрації її матері також є [ADDRESS] . Дитина проходила навчання у ЗОШ № 5 /1-2 класи/ , а потім була переведена батьком у ЗОШ № 3 в м. Білгород-Дністровського. Рішення суду про визначення місця проживання дитини з одним із батьків є правовою підставою для вимагання позивача для повернення доньки за попереднім місцем проживання, тим паче коли у попередніх рішеннях достовірно вставлено факт самовільного відібрання дитини у батька, без його згоди, при наявності висновку органу опіки і піклування, яким доцільно було визначити місце проживання малолітньої [PERSON] з батьком [PERSON] Таким чином, вказане підтверджує протиправну поведінку відповідача спрямовану на зміну місця проживання дитини, без згоди особи, з якою було визначено місце її постійного проживання. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. В положенні принципу 6 «Декларації прав дитини» Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 p. зазначено, що «дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків, у всякому випадку в атмосфері любові і морального та матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю». Стаття 8 Конвенції про права дитини включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов`язок національних органів влади вживати такі заходи. Зазначене застосовується не лише у справах, пов`язаних із обов`язковим відібранням дітей на державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких між батьками та іншими членами сім`ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною та її проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Хокканен проти Фінляндії» від 23 вересня 1994 року та у справі «Фуска проти Румунії». Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27.12.1991 р. у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини На основі повного та всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що відповідач змінив місце проживання малолітньої дитини без згоди її батька, позивача у справі, чим порушила права дитини щодо місця її проживання, тому суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради про негайне відібрання дитини та повернення її за місцем постійного проживання шляхом відібрання дитини та повернення її за місцем постійного проживання за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала допускається до негайного виконання. На підставі викладеного,

Outcome: approved