Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Черкаській області про відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він проходив службу в поліції особливого призначення ГУ НП в Черкаській області з 07.11.2015р. по 15.02.2019р. на посаді поліцейського взводу №2 роти №1 батальйону поліції особливого призначення ГУ НП в Черкаській області. Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 14.02.2020р. у справі №580/3281/19 стягнуто з ГУ НП в Черкаській області на користь [PERSON] заборгованість по грошовому забезпеченню у вигляді доплати за службу у нічний час за період з 01.03.2016р. по 15.02.2019р. в сумі 2579грн. 06коп.; визнано протиправною бездіяльність ГУ НП в Черкаській області щодо не нарахування та не виплати йому індексації грошового забезпечення за період з 01.06.2016р. по 31.10.2017р. та зобов`язано ГУ НП в Черкаській області нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за цей період. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.05.2020р. вказане судове рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвалою Верховного суду від 17.06.2020р. відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою ГУ НП в Черкаській області. Вважає, що невиплата заробітної плати протягом 49 місяців спричинила позивачу моральну шкоду у розмірі 231427грн., а також через тривалий час, що витрачений ним на відновлення своїх прав, що тривав понад 9 місяців. У зв`язку із вчиненням відповідачем протиправних дій, невиконання ним умов трудового договору та безпідставне систематичне порушення його прав, завдано моральної шкоди, яке полягає у спричиненні тяжкого психологічного шоку у момент, коли він дізнався про своє звільнення; даний психологічний шок можна порівняти із втратою значної суми грошових коштів, за декілька секунд він згадав всі свої зусилля, які прикладав для здійснення та сумлінного виконання своїх обов`язків; в переживаннях з приводу розуміння цілковитої незаконності дій та тверджень відповідача, що передували невиконанню ним своїх зобов`язань; у нехтуванні відповідачем законних прав позивача на відпустку, заробітну плату за договором, у незаконності дій відповідача щодо невиконання умов договору стосовно оплати його праці, починаючи з грудня 2016р. по дату його звільнення; у використанні відповідачем свого домінуючого положення, що призвело до вчинення ним протиправних дій, які він дозволяє собі здійснювати з метою використання своїх можливостей для задоволення його власних потреб. Вказує, що всі ці обставини значно підсилюють його психологічне розчарування можливості відновлення своїх прав, через такі дії відповідача. З моменту виникнення такого протиправного ставлення відповідача до позивача, він перебуває у сумнівах щодо добровільного відновлення порушених відповідачем законних прав позивача. Також, вказує, що на його утриманні знаходиться малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] . Невиплата заробітної плати позначилась на його можливостях належно забезпечувати свою родину, що викликало у позивача душевні страждання та постійну тривогу. Таким чином, просить суд, - стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 231427грн. Ухвалою суду від 15.12.2020р. відкрито провадження по справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 23.02.2021р. закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Відповідачем подано відзив на позов, за яким просить відмовити у задоволенні позову. Зазначено, що позивач під час проходження служби в поліції увесь час отримував грошове забезпечення в межах граничних норм, які встановлені НП України. Після звільнення позивача із служби (за власним бажанням), він звернувся до суду з позовом щодо стягнення доплати за службу у нічний час з 01.03.2016р. по 15.02.2019р. та індексації грошового забезпечення з 01.06.2016р. по 31.10.2017р. Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 14.02.2020р. позов задоволено і воно набрало законної сили 18.05.2020р., відповідно до постанови Шостого апеляційного адміністративного суду. Посилання позивача на те, що судовим рішенням підтверджується незаконна виплата йому заробітної плати, не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки в рішеннях не вказано, що ГУ НП в Черкаській області вчиняло незаконні дії. Крім того, позивач самостійно за власним бажанням звільнився із служби, а тому відсутні підстави вважати, що звільнення було незаконним, як вказує у позові позивач. Позивач невірно визначив відповідачем ГУ НП в Черкаській області замість держави, порушивши норми чинного законодавства. Відповідач вважає, що позивачем не доведено факту завдання йому моральної шкоди, в тому числі і розмір. Просить відмовити у задоволенні позову, який є безпідставним та необґрунтованим. Позивачем відповідь на відзив не подана. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. Подано заяву про розгляд справи за його відсутності. В судовому засіданні представник відповідача ГУ НП в Черкаській області за довіреністю Коваленко А.П. просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на доводи, що викладені у відзиві. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення за таких підстав: встановлено, що рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 14.02.2020р. у справі №580/3281/19 позовні вимоги [PERSON] задоволені частково: стягнуто з ГУ НП в Черкаській області на користь [PERSON] заборгованість по грошовому забезпеченню у вигляді доплати за службу у нічний час за період з 01.03.2016р. по 15.02.2019р. в сумі 2579грн. 06коп.; визнано протиправною бездіяльність ГУ НП в Черкаській області щодо не нарахування та не виплати йому індексації грошового забезпечення за період з 01.06.2016р. по 31.10.2017р. та зобов`язано ГУ НП в Черкаській області нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за цей період. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.05.2020р. вказане судове рішення суду першої інстанції залишено без змін. 31.08.2020р. відповідачем грошові кошти перераховані позивачу на виконання рішення суду від 14.02.2020р. Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 29.01.2021р. (справа №580/5301/20) відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до ГУ НП в Черкаській області про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки норми КЗпП України не підлягають до застосування до виниклих спірних правовідносин, які регулюються нормами Закону України «Про Національну поліцію», Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Крім того, встановлено, що відповідно до наказу №44о/с від 15.02.2019р. [PERSON] звільнений із служби в поліції за п.7 ч.1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» - за власним бажанням на підставі рапорту від 11.02.2019р. та подання БПОП ГУНП. Як визначено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Цивільне процесуальне законодавство закріплює положення щодо того, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому жодні докази для суду не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК). Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ч. 2 ст. 16 ЦК України визначені способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Частиною 2 статті 23 ЦК України визначено що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від: характеру правопорушення, глибини фізичних та духовних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, з урахуванням інших обставин, які мають суттєве значення (ч. 3 ст. 23 ЦК України). А також: стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих обставинах, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо (п. 9 постанови Пленуму ВСУ про моральну шкоду). Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. З огляду на статті 1166, 1167 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов відповідальності за заподіяну шкоду (загальні умови). Це: а) наявність моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; б) неправомірні рішення, дії чи бездіяльність заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; г) вина заподіювача шкоди. Заподіювач несе відповідальність лише за ту шкоду, яка є наслідком саме його поведінки. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України). Тобто, обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна та/або орган державної влади. В даному випадку, відповідач ГУНП в Черкаській області (код ЄДРПОУ 40108667) є юридичною особою, органом державної влади. Отже, в даному випадку, суд вважає, безпідставними доводи відповідача про те, що ГУ НП в Черкаській області є неналежним відповідачем. Відповідно, позивачем вірно пред`явлені позовні вимоги до ГУ НП в Черкаській області. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Наявність моральної шкоди не визнана прямим наслідком кожної протиправної поведінки. А така презумпція має визначатися лише законом. Тому діє ст. 81 ЦПК України про загальний розподіл тягаря доказування. Отже, право на відшкодування моральної шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Зазначене право на відшкодування - це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію. Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р., згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення від 27 вересня 1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» (Smith and Grady v. The UK), заяви №33985/96 і № 33986/96; рішення ЄСПЛ від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням. Звертаючись до суду із позовом, позивач [PERSON] обґрунтував свої вимоги тим, що у зв`язку із вчиненням відповідачем протиправних дій, невиконання ним умов трудового договору та безпідставне систематичне порушення його прав, завдано моральної шкоди, яке полягає у спричиненні тяжкого психологічного шоку у момент, коли він дізнався про своє звільнення; даний психологічний шок можна порівняти із втратою значної суми грошових коштів, за декілька секунд він згадав всі свої зусилля, які прикладав для здійснення та сумлінного виконання своїх обов`язків; в переживаннях з приводу розуміння цілковитої незаконності дій та тверджень відповідача, що передували невиконанню ним своїх зобов`язань; у нехтуванні відповідачем законних прав позивача на відпустку, заробітну плату за договором, у незаконності дій відповідача щодо невиконання умов договору стосовно оплати його праці, починаючи з грудня 2016р. по дату його звільнення; у використанні відповідачем свого домінуючого положення, що призвело до вчинення ним протиправних дій, які він дозволяє собі здійснювати з метою використання своїх можливостей для задоволення його власних потреб. Вказує, що всі ці обставини значно підсилюють його психологічне розчарування можливості відновлення своїх прав, через такі дії відповідача. З моменту виникнення такого протиправного ставлення відповідача до позивача, він перебуває у сумнівах щодо добровільного відновлення порушених відповідачем законних прав позивача. Також вказує, що на його утриманні знаходиться малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] . Невиплата заробітної плати позначилась на його можливостях належно забезпечувати свою родину, що викликало у позивача душевні страждання та постійну тривогу. Слід зазначити, що під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що на його утриманні перебуває неповнолітня дитина і невиплата грошових коштів вплинула на матеріальне забезпечення його родини і, як наслідок призвела до душевних страждань та постійної тривоги. Крім того, безпідставними є доводи позивача про його незаконне звільнення, оскільки встановлено, що він звільнений за власним бажанням. При цьому, суд вважає, що позивачу відповідачем завдано моральної шкоди, яка свідчить про завдання йому душевних страждань, внаслідок невиплати грошових коштів на час його звільнення за обставин, встановлених судовим рішенням від 14.02.2020р. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує практику ЄСПЛ, принципи розумності, виваженості та справедливості, і вважає обґрунтованим розмір 1000,00 грн., а не 231427грн., як просить позивач. При цьому, суд погоджується із доводами представника відповідача про те, що відсутні підстави для визначення розміру моральної шкоди 231426грн., який не є доведеним та обґрунтованим і явно завищеним. Отже, наявні підстави для покладення на державу в особі органу державної влади - ГУ НП в Черкаській області обов`язку відшкодувати позивачу завдану йому моральну шкоду у зв`язку з порушенням права позивача на отримання доплати на службу у нічний час за період з 01.03.2016р. по 15.02.2019р., яка визначена судовим рішенням від 14.02.2020р. у розмірі 2579грн. 06коп. та необхідності проведення нарахування та виплати індексації грошового забезпечення протягом часу з 01.06.2016р. по 31.10.2017р. Підставою для відшкодування моральної шкоди у цій справі є бездіяльність посадових осіб ГУ НП в Черкаській області в частині невиконання своїх службових обов`язків. При цьому, визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер правопорушення (позивачу було неправомірно не виплачено доплату за службу у нічний час під час несення служби в поліції та не нараховано і не виплачено індексацію грошового забезпечення за певний період часу); глибину душевних страждань (наявність негативних наслідків - негативні емоції, які досягли рівня страждань). Справедливим слід визначити розмір морального відшкодування - 1000грн. 00коп. Жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували більший розмір моральної шкоди, позивачем до суду не надано. Крім того, доводи відповідача, викладені у відзиві на позов та в судовому засіданні представником, жодним чином не спростовують ряд доводів позивача. Крім того, сама лише констатація у судовому рішенні від 14.02.2020р. порушення прав позивача не може бути достатньою для того, щоб визначити запропонований ним розмір морального відшкодування. Таким чином, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, а саме слід стягнути з ГУ НП в Черкаській області на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди 1000грн. 00коп. В іншій частині позову необхідно відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір, пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 09грн. 95коп., враховуючи, що судом задоволені позовні вимоги на 0,43%. При цьому, слід звернути увагу, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст. 5 ЗУ «Паро судовий збір», що підтверджується пенсійним посвідченням № [NUMBER] (2 група інвалідності до 31.12.2054р.). На підставі викладеного та

Outcome: partial