Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача, вказуючи на те що 05.08.2016 року він уклав з відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» договір №004953 фінансового лізингу, відповідно до якого товариство зобовязалося придбати у свою власність та передати йому у користування транспортний засіб трактор марки «Беларус» модель 892, а він у свою чергу зобовязалася періодично сплачувати за користування транспортним засобом лізингові платежі. Вартість предмету лізингу (автомобіль) складає 20119,52 доларів США). В день укладення договору №004953 фінансового лізингу ним було перераховано відповідачу ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» 50500 гривень, що підтверджується квитанцією. Вважає, що умови оспорюваного правочину порушують положення Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі Закон № 1023-XII), оскільки є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є підставою для визнання такого договору недійсним. До того ж навіть після підписання договору [PERSON] було неодноразово введено в оману щодо умов виконання договірних зобовязань, що в подальшому завдало йому шкоди як споживачу. Просить визнати недійсним договір фінансового лізингу та стягнути з відповідача на свою користь сплачені 50500,00 гривень. Представник позивача в судове засідання не зявився, направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Позов підтримує повністю та не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання не зявився без поважних причин та не повідомив про причини своєї неявки,хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням\~ст.224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи слід прийти до наступних висновків. Предметом спору є вимога про визнання правочину недійсним,стягнення коштів,що були сплачені за недійсним договором. Виниклі правові відносини є цивільними і регулюються нормами ст.ст.203,215,216,230,236,808 ЦК України, відповідно до яких правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу,іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави,суспільства чи його моральним засадам. Недодержання в момент вчинення правочину стороною/сторонами/ вимог,зокрема означених вище є підставою недійсності правочину. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все,що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно,що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг) або майно,спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг) на певний строк і за встановлену плату (лізинговий платіж) До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей,встановлених цим параграфом та законом. Судом встановлено, що 05 серпня 2016 року між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» укладено договір фінансового лізингу, відповідно до умов якого товариство бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу трактор «Беларус» 892 у власність та передати його в користування [PERSON] на строк та на умовах, передбачених договором. Отже, згідно з укладеним між сторонами договору фінансового лізингу лізингодавець зобовязався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобовязався прийняти предмет лізингу та сплачувати передбачені договором платежі (пункти 1.1, 3.3.1 договору). Вартість предмета лізингу на момент укладення договору становила 20 тисяч 119 дол. США 52 цент з урахуванням ПДВ, що за обмінним курсом долара США до гривні на момент укладення цього договору складало 50 тис. 500 грн з ПДВ (пункт 8.2). Відповідно до умов додатку 1 до цього договору вартість предмета лізингу становить 20 тис. 119 дол. США 52 цента; авансовий платіж 10 тис. 059 дол. США 76 центів (50 % вартості предмета лізингу); щомісячний платіж 838 дол. США 31 цент; адміністративний платіж 2тис. 011 дол. США 95 центів (10 % вартості предмета лізингу); комісія за передачу 603 дол. США 59 центів (3 % вартості предмета лізингу). На виконання договору 05 серпня 2016 року [PERSON] сплатив ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» кошти в розмірі 50500,00 грн. Згідно з умовами договору адміністративний платіж це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у додатку 1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу. Гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, визначений на дату укладення договору, може змінюватися в разі зміни обмінного курсу долара США до гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу в продавця (пункт 8.3). Усі планові платежі здійснюються лізингоодержувачем відповідно до умов, визначених у додатках 1, 3 до договору фінансового лізингу. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно з обмінним курсом долара США до гривні на дату фактичного зарахування платежу на рахунок лізингодавця (пункт 8.5). За змістом указаних пунктів договору розмір лізингової плати може змінюватися залежно від зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачає. Відповідно до пункту 3.2.6 договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу й у разі необрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах пункту 12.1, відповідно до яких лізингоодержувачу повертається лише 60 % авансового платежу, а 40 % лізингодавець утримує як штраф за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж у такому випадку поверненню не підлягає. Отже, за невиконання своїх зобовязань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду штраф у розмірі 40 % від розміру авансового платежу та всю суму сплаченого адміністративного платежу. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатком 3 до договору, на який робиться посилання у змісті договору фінансового лізингу, однак який до договору не додається. При цьому згідно з пунктом 4.5 договору разом з підписаним актом приймання-передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (додаток 3 до договору), який сторони зобовязані підписати до моменту підписання акта приймання-передачі. Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобовязань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобовязань лізингоодержувача. Дослідивши умови договору фінансового лізингу, суд обґрунтованого приходить до висновку про те, що оспорюваний договір містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону № 1023-ХІІ, а саме: встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Верховний Суд України 08 червня 2016 року по справі №6-330цс16, опираючись на вимоги ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» виклав правову позицію по справі, з якої вбачається,що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. За таких встановлених обставин слід прийти до висновку,що укладена між сторонами угода є несправедливою,вчинена всупереч принципу добросовісності, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав і обовязків та завдає шкоду споживачу, тому угоду слід визнати недійсною. Такий висновок відповідає правові позиції,викладеній у Постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року №6330цс16,яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для судів. На підставі викладеного слід позовні вимоги задовольнити повністю,стягнути з відповідача на користь позивача сплачений авансовий платіж. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір 640,00 грн. в дохід держави, адже позивач за законом звільнений від сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved