Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог вказав, що в період з 05 червня 2012 року по 03 березня 2020 року він працював у Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», після чого звільнився на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням. При звільненні відповідач своєчасно не провів з ним повний розрахунок по заборгованості по заробітній платі за грудень 2019 року, січень 2020 року, лютий 2020 року та за березень 2020 року, всього у сумі 24453,41 грн, чим порушив вимоги ст.ст.47, 116 КЗпП України щодо повного розрахунку в день звільнення. Посилаючись на норми ст. 117 КЗпП України позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь несплачену заробітну плату при звільненні у сумі 24453,41 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 04.03.2020 року по день ухвалення судового рішення, а також судові витрати, що складаються зі сплаченого ним при подачі позову судового збору в розмірі 1015,70 грн. Ухвалою судді від 14.01.2021 у справі відкрито провадження та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач до судового засідання не з`явився, про час та місце слухання справи сповіщений належним чином, надав суду заяву з клопотанням розглянути справу за його відсутності, на позовних вимогах наполягає у повному обсязі. Представник відповідача до судового засідання не з`явився, про час та місце слухання справи сповіщений належним чином, надав суду відзив в якому із позовними вимогами не погодився повністю, просив суд розглянути справу за його відсутності. Свою позицію у цій справі представник відповідача обґрунтував тим, що звільнення позивача за власним бажанням відбулось у відповідності з вимогами трудового законодавства. Позивач у день звільнення вимог про розрахунок відповідачу не пред`явив, хоча мав таку можливість, оскільки в останній день працював, що звільняє на думку представника, підприємство відповідача від відповідальності за несвоєчасну виплату позивачу належних йому при розрахунку сум. Просили суд відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі. Суд, врахувавши позиції сторін у справі, надані суду документи, вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін за матеріалами, наданими сторонами на підтвердження своїх доводів та заперечень. Судом встановлено, що позивач з 05.06.2012 року по 03.03.2020 року знаходився у трудових відносинах з відповідачем, працював на посаді машиніста підземних установок 4 розряду з повним робочим днем у шахті. Був звільнений за власним бажанням згідно ч.1 ст.38 КЗпП України. Останнім днем праці позивача визначено 03 березня 2020 року (а.с. 3,25). Згідно довідки про розмір заборгованості по заробітній платі № 1998 від 22.12.2020 року, загальна сума заборгованості по заробітній платі станом на дату надання довідки становить 24453,41 грн., в тому числі за грудень 2019 року - 3375,72 грн, січень 2020 року - 4823,80 грн, лютий 2020 року - 5881,95 грн, березень 2020 року - 10371,94 грн. Суми заборгованості з виплати заробітної плати вказані після утримання обов`язкових податків та зборів (а.с.5,27). Згідно довідки про розрахунок середньоденного заробітку № 1997 від 22.12.2020 року, середньоденна заробітна плата позивача становить 479,10 грн (а.с. 4,28). Заперечень щодо визначеного відповідачем розміру середньоденного заробітку позивача, від сторін не надходило. За змістом положень статей 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справу на підставі доказів, поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. При звільненні працівника, на підставі положень статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України виплата всіх сум, які належать йому від підприємства, установи, організації, здійснюється в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми повинні бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У випадку невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені законодавством підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тому суд вважає, що є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої йому заборгованості по заробітній платі в сумі 24453,41 гривень та середнього заробітку за несвоєчасну виплату відповідачем належних сум з часу звільнення позивача з підприємства відповідача до дати розгляду справи по суті. Згідно роз`яснень у пункті 25 постанови Пленуму Верхового Суду України від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» непроведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності. Тобто, проведення повного розрахунку зі звільненим працівником проводиться не на вимогу такого працівника, а закріплено законодавством. Тому суд не приймає позицію представника відповідача з приводу того, що позивач мав можливість у день звільнення при отриманні трудової книжки, наказу про звільнення, звернутися до бухгалтерії і отримати розрахунок, але такого не зробив, у зв`язку з чим, на думку представника відповідача, у підприємства відсутня правова відповідальність у цьому позові. Діюче трудове законодавство передбачає безальтернативний обов`язок виплати належних працівникові сум при його звільненні, це законодавство встановлює і пов`язує юридичну відповідальність за порушення даних вимог законодавства, з юридичною особою того підприємства, установи, організації, на якому працювала особа до звільнення. Середньоденний заробіток позивача, за розрахунком відповідача, заперечень проти якого позивач не висловлював, становить 479,10 гривень. Кількість робочих днів з дати звільнення позивача 03 березня 2020 року до розгляду судом справи по суті становить 229 днів, у тому числі у березні 2020 рок - 19 днів, у квітні 2020 року - 21 день, у травні 2020 року - 19 днів, у червні 2020 року - 20 днів, у липні 2020 року - 23 дні; у серпні 2020 року - 20 днів; у вересні 2020 року - 22 дні, у жовтні 2020 року - 21 день, у листопаді 2020 року - 21 день, у грудні 2020 року - 22 дні, у січні 2021 року - 19 днів, у лютому 2021 року - 3 дні. Сума середнього заробітку складає 109713,90 гривень з розрахунку: (229дн.х479,10). Згідно з висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом. Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц. Беручи до уваги розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, період затримки виплати такої заборгованості, карантин, запроваджений Кабінетом Міністрів України на всій території України у зв`язку із захворюванням на COVID -19, який безумовно впливає на фінансовий стан підприємства, суд вважає справедливим обмежити розмір відповідальності відповідача за несвоєчасну виплату заробітної плати позивачу подвійним розміром суми заборгованості, яка підлягала позивачеві до сплати при звільненні. Суд вважає необхідним стягнути на користь позивача з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 48906,82 грн з розрахунку: 24453,41грн х 2. Саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України на користь позивача підлягає стягненню з відповідача понесені ним судові витрати. На підставі ст.43 Конституції України, ст.ст.47, 94, 115, 116, 117 КЗпП України, ст.ст.21, 24 Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: approved