Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся у Придніпровський районний суд м. Черкаси з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 08.07.2015 сторони уклали між собою договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача позику в розмірі 11705 грн. та зобовязувався повернути її 08.07.2016 рівними частинами по 975 грн. щомісячно. При цьому сторони обумовили, що поверненню підлягає сума коштів в розмірі 11705 грн., що підтверджується розпискою, складеною відповідачем. До теперішнього часу відповідач не виконав своїх зобовязань та не повернув грошових коштів, а тому позивач звернуся до суду з зазначеним позовом і вимагає стягнути з відповідача суму заборгованості в розмірі 14532,29 грн., яка складається з наступних сум: основна сума боргу 11705 грн., проценти за користування позикою в сумі 2827,29 грн.. По справі відкрито провадження та призначене судове засідання. Враховуючи, що з 15.12.2017р. набрав чинності ЦПК України в редакції ЗУ від 03.10.2017р., дана цивільна справа визнана судом малозначною (незначної складності) і розглядається судом в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін. Сторони заперечень щодо такого порядку розгляду справи не надали. В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги і просив їх задовольнити в повному обсязі. Не заперечував проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON]повторно в судове засідання не зявився, про причину неявки суду не повідомив, був належним чином повідомленим про дату час та місце розгляду справи рекомендованим листом, який повернувся до суду не отриманим, що є належним повідомленням сторони про день та час розгляду справи. Відзив на позовну заяву подано не було. Суд, на підставі ст.ст. 280, 281 ЦПК України ухвалив про заочний розгляд справи на підставі наявних в справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Враховуючи думку представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, обєктивного та всебічного дослідження, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини: 08.07.2015 сторони уклали між собою договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача позику в розмірі 11705 грн. та зобовязувався повернути її 08.07.2016 рівними частинами по 975 грн. щомісячно. При цьому сторони обумовили, що поверненню підлягає сума коштів в розмірі 11705 грн., що підтверджується розпискою, складеною відповідачем. До теперішнього часу відповідач не виконав своїх зобовязань та не повернув грошових коштів, а тому позивач звернуся до суду з зазначеним позовом і вимагає стягнути з відповідача суму заборгованості в розмірі 14532,29 грн., яка складається з наступних сум: основна сума боргу 11705 грн., проценти за користування позикою в сумі 2827,29 грн.. Тож між сторонами виник спір з приводу виконання договірних зобовязань, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та умовами, укладеного між сторонами договору. Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Статтею 1047 ЦК передбачається, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. За таких обставин договір позики є укладеним з моменту передання грошей позичальнику. Доведеність факту передання коштів від позичальника позикодавцю покладається на сторін і в контексті положень ч.2 ст.80, ст.81 ЦПКмає доводитись шляхом надання належних та допустимих доказів. Досліджену розписку відповідача суд оцінює як належний та допустимий доказ укладання між сторонами договору позики, оскільки вона містить відомості про дату та суму отриманих в борг коштів, умови їх повернення та підтверджує сам факт передання грошей. Подібна правова оцінка розписці боржника узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним в постанові від 11.11.2015 у справі №6-1967цс15. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Статтею 525 ЦК передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. З огляду на те, що відповідач не виконав свого зобовязання перед позивачем, то він зобовязаний повернути отриману ним позику в розмірі 11705 грн. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до складеної відповідачем розписки терміном виконання зобовязання відповідача сторони визначили 08.07.2016, отже прострочення його виконання наступає з 09.07.2016. Наведений позивачем розрахунок розміру процентів за користування позикою здійснений вірно. За таких обставин, враховуючи, що відповідачем допущено прострочення виконання зобовязання за договором позики, то він зобовязаний повернути позивачеві суму позики в розмірі 11705 грн., проценти за користування позикою в розмірі 2827,29 грн., що разом складає 14532,29 грн., а тому позов підлягає задоволенню. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). На основі повно і всебічно зясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON]на користь позивача [PERSON] слід стягнути судовий збір в сумі 704,80 грн. (сплачений за Квитанцією № 21608418-1 від 15.02.2018 у ПАТ «КРЕДІ [PERSON]»). На підставі викладеного та,

Outcome: approved