Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики, в якому просив стягнути з відповідача [PERSON] на його користь 3400 доларів США боргу за договором позики, 198,69 долари США трьох процентів річних, 329 доларів США інфляційних витрат, а всього 3927,71 (тринадцять дев`ять тисяч дев`ятсот двадцять сім) долари США, що еквівалентно 108090 грн. та судові витрати у справі. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що між сторонами укладено договір позики грошових коштів у відповідності до якого позивач позичив відповідачу 3400 дол. США, із кінцевим терміном повернення до 06 вересня 2017 року. Однак, у термін, зазначений у розписці, відповідач кошти не повернув, а відтак прострочив виконання основного зобов`язання, а тому у відповідності до ст. ст. 192, 625, 1049, 1050 ЦК України просить позов задовольнити. Вирішити питання судових витрат. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2020 року розгляд справи призначено у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін. Позивач у судове засідання не з`явився надав до суду заяву з проханням розглядати справу у його відсутності, позов підтримав та просив задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився надав заяву про розгляд справи у його відсутності, 10.09.2020 надав до суду відзив на позовну заяву, просив суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що кошти за даною розпискою він не отримував. Спірна розписка не містить даних про позикодавця, не вказані його паспортні дані та ідентифікаційний код, не зазначено адресу реєстрації його місця проживання, а тому особу, яка володіє такою розпискою слід вважати позикодавцем при відсутності доказів. Також зазначив, що позивач посилається на свідків, які нібито можуть підтвердити отримання коштів є безпідставними, оскільки в самій розписці, які начебто можуть підтвердити отримання коштів є безпідставними, оскільки в самій розписці відсутні їх особисті підписи, крім того факт виконання зобов`язань не може бути доведений за допомогою пояснень свідків. За таких обставин суд, беручи до уваги заяви сторін про розгляд справи за їх відсутністю та враховуючи вимоги ст.223 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі сторін та ухвалити по справі рішення. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що 06.09.2017 року [PERSON] отримав у борг від [PERSON] 3400 дол. США, які зобов`язався повернути у строк до 07.09.2018, що підтверджується розпискою від 06.09.2017 року. (а.с. 5) У зв`язку зі невиконання відповідачем зобов`язання за договором позики, між сторонами виникли спірні договірні правовідносини, які регулюються нормами ст. ст. 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Так, ч. 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядок, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 192 цього Кодексу іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і у порядку, встановленим законом. Згідно з чинним законодавством, у разі отримання позики іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Таким чином, як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. Згідно з ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Так, ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов переконання, що оскільки розписка містить істотні ознаки, які характерні для договору позики, із її змісту вбачається укладення договору позики та вчинення сторонами угоди дій, характерних для такого договору, наявна зобов`язальна умова договору позики для відповідача щодо повернення отриманих коштів, а відтак, суд прийшов висновку, що у позивача наявні правові підстави для покладення на відповідача обов`язку повернення грошових коштів за договором позики, а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути борг за договором позики у валюті визначеній договором у розмірі 3400 доларів США, а вимогу позову у цій частині задовольнити. Щодо частини позовної вимоги про стягнення 3 відсотків річних від простроченої суми, суд прийшов наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника, а тому при його обрахунку береться за основу прострочена сума, визначена у договорі та в іноземні валюті. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. Відповідно до проведеного позивачем розрахунку 3 відсотків річних у позовній заяві обчислено за період з 07 вересня 2018 року по серпень 2020, становить 198,69 дол. США. Даний розрахунок відповідачем не оспорювався, оскільки такий заперечив позовну вимогу у цій частині повністю є чинним, а тому приймається судом до уваги та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Таким чином, з урахуванням встановлених обставин з цього питання суд критично оцінює аргументи сторони відповідача щодо заперечення позовної вимоги у частині сплати трьох процентів річних, адже така не суперечить вимог чинного цивільного законодавства так і відповідає правовій позиції Верховного суду викладеної у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц щодо застосування ст. 625 ЦК України щодо сплати трьох процентів річних від простроченої суми в іноземній валюті. Суд застосовує спеціальні норми права, які регулюють спірні правовідносин, що містяться у ст. ст. 625, 1049, 1050 Цивільного кодексу України та на які вірно покликався представник позивача у позовній заяві. Крім того,з письмового розрахунку, наданого позивачем також вбачається, що у [PERSON] виник борг по сплаті суми інфляції за час прострочення в розмірі 329 доларів США. Водночас, як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц, у постановах Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі №910/8399/17, від 03 вересня 2018 року у справі №910/5811/16, від 22 червня 2020 року у справі №752/10525/16-ц, за змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Встановлено, що позика була передана [PERSON] в доларах США. У такому випадку індекс інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання не застосовується. Тому, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з [PERSON] на користь позивача суми інфляції за час прострочення у розмірі 329 долара США. Посилання відповідача на те, що у розписці від 06.09.2017 року не зазначено паспортні дані, адресу реєстрації його місця проживання позивача, що свідчить про недійсність умов договору позики, спростовується наявними в матеріалах справи розписками, що підтверджують існування боргових зобов`язань між позивачем та [PERSON] . Будь-яких інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження суд під час розгляду справи не встановив. Таким чином, суд прийшов висновку про часткове задоволення позову. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд прийшов до наступного. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З оригіналу квитанції від 13 серпня 2020 року (а.с.1) вбачається, що при пред`явленні позову до суду [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 1084 гривні 00 копійок. Пред`явлений ним позов задоволений частково, а саме на 91,62%. З огляду на це, з [PERSON] на користь [PERSON] , слід стягнути витрати на оплату судового збору 993 гривень 16 копійок.

Outcome: partial