Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] та відділу державної виконавчої служби Ковельського міськрайонного управління юстиції про визнання права власності на автомобіль та звільнення його з-під арешту. В обгрунтування своїх вимог вказав, що спірний автомобіль [PERSON] продала по дорученню [PERSON], а 08.11.2010 року він придбав по дорученню автомобіль марки «Сеат-Ібіза», д.н. [NUMBER], № кузова [NUMBER], 1991 року випуску у відповідача [PERSON], якому заплатив за автомобіль 12 500 гривень. Відповідачем була написана розписка, в якій значилося, що відповідач отримав від нього 12 500 гривень за проданий автомобіль. З того часу він використовував автомобіль для власних потреб та не зареєстрував його у встановленому порядку. 18.11.2013 року його зупинили працівники міліції та оформили вказаний автомобіль на штраф майданчик, оскільки на автомобіль державним виконавцем Ковельської ДВС ще в травні та вересні 2013 року було накладено арешт, як на майно [PERSON] Накладений арешт перешкоджає йому користуватися автомобілем, а тому такий арешт порушує його права, як власника автомобіля. Просить: 1) визнати за ним право власності на автомобіль марки «Сеат-Ібіза», д.н. [NUMBER], № кузова [NUMBER], 1991 року випуску; 2) зобов'язати відділ державної виконавчої служби Ковельського міськрайонного управління юстиції зняти арешт з автомобіля марки «Сеат-Ібіза», д.н. [NUMBER], № кузова [NUMBER], 1991 року випуску. Позивач у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав повністю, просить позов задовольнити з викладених підстав та повернути йому вказаний автомобіль. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, причини неявки суду не повідомила, хоча про час, день та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому порядку. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності та проти задоволення позову не заперечує. Представник відповідача відділу державної виконавчої служби Ковельського міськрайонного управління юстиції у судове засідання не з'явився, подав суду заяву з якої слідує, що просить розгляд справи проводити у відсутності їх представника. У поданий письмових запереченнях просить відмовити у задоволенні позову, оскільки арешт на цей автомобіль накладено, як на власність [PERSON], яка має непогашену заборгованість перед установою банку. Враховуючи думку сторін по справі, дослідивши інші докази у справі, суд вважає позовні вимоги позивача як такі, що не підлягають задоволенню. Судом встановлено, що відповідачу [PERSON] на праві власності належить автомобіль марки «Сеат-Ібіза», д.н. [NUMBER], № кузова [NUMBER], 1991 року випуску, що підтверджується дослідженою в судовому засіданні копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] та визнано сторонами. 09.09.2006 року [PERSON] надала нотаріально посвідчене доручення [PERSON] та членам його сім'ї користуватися і розпоряджатися належним їй автомобілем. 08.11.2010 року [PERSON] надав [PERSON] нотаріально посвідчене доручення на право користування та розпорядження автомобілем марки «Сеат-Ібіза», д.н. [NUMBER], № кузова [NUMBER], 1991 року випуску, який належить на праві власності [PERSON] Постановами державних виконавців Ковельського міськрайонного управління юстиції від 30.05.2013 року та 04.09.2013 року, на підставі наказу Господарського суду Дніпропетровської області, накладено арешт на майно [PERSON], в тому числі на автомобіль марки «Сеат-Ібіза», д.н. [NUMBER], № кузова [NUMBER], 1991 року випуску. 18.11.2013 року працівниками ДПС з обслуговування посту № 3 було затримано автомобіль марки «Сеат-Ібіза», д.н. [NUMBER], № кузова [NUMBER], 1991 року випуску. Відмовляючи у задоволенні позову [PERSON] суд виходить з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він у встановленому порядку та на законних підставах набув право власності на вказаний автомобіль. Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання договору купівлі-продажу автомобіля укладеним, визнання права власності на автомобіль, виключення з під арешту, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх позовних вимог. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. В порушення вимог даної статті, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження наявності між ним та відповідачем [PERSON] усталених відносин, що притаманні договору купівлі продажу. Надані на підтвердження позовних вимог [PERSON] ксерокопія розписок [PERSON] від 09.09.2006 року та [PERSON] від 08.11.2010 року про те, що вони продали автомобіль марки «Сеат-Ібіза», д.н. [NUMBER], № кузова [NUMBER], 1991 року випуску за 12 500 гривень, на думку суду, як доказом у справі не може бути, оскільки для купівлі продажу автомобіля визначений порядок нотаріального посвідчення договору та обов'язкова реєстрація транспортного засобу за новим власником, також копії належним чином не завірені, оригінали розписок суду не представлені, тому в силу ст. 64 ЦПК України не є письмовим доказом. Судом вказані розписки не приймаються до уваги. Інших доказів на підтвердження вказаних позовних вимог позивачем не надано, як і не надано доказів на підтвердження того, що в цей період сторони мали проважні причини, які перешкоджали їм укласти та належно, у встановленому порядку, оформити договір купівлі-продажу автомобіля. За цих обставин, правильним буде рішення суду про відмову у задоволенні позову, оскільки згідно ч. 4 ст 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За відсутності підстав для встановлення факту купівлі-продажу автомобіля, правильний буде висновок суду і щодо відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання за ним права власності на автомобіль марки «Сеат-Ібіза», д.н. [NUMBER], № кузова [NUMBER], 1991 року випуску. Оскільки, єдиним власником автомобіля, що є предметом позову, була і є [PERSON], тобто права позивача [PERSON] ніяким чином не порушені, а тому підстав для визнання за ним права власності на автомобіль, виключення його з під арешту, не має. Крім того, в силу положень ч. 3 ст. 640 ЦК України позивач не є власником зазначеного рухомого майна, оскільки не відбувся перехід права власності на нього від продавця, так як не мала місце обов'язкова процедура купівлі-продажу та державна реєстрація прав, тобто договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Разом з тим, сторонами не надано доказів згоди дружини [PERSON] на укладення договору купівлі-продажу зазначеного автомобіля, оскільки відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджуються спільним майном за взаємною згодою. Для укладання одним із подружжя договору, які потребують державної реєстрації також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Суд вважає, що видана власником автомобіля довіреність іншим особам на користування та повного розпорядження автомобілем, або на підставі розписок про отримання власником автомобіля грошей за проданий автомобіль, не може бути підставою для визнання укладеним договору купівлі-продажу автомобіля, оскільки перед відчуженням транспортного засобу він повинен бути знятий з обліку в органах ДАІ, укладена письмова угода в нотаріальному порядку та проведена реєстрація автомобіля за новим власником. Поряд з цим, на думку суду, укладання власником угоди відчуження автомобіля, є спробою уникнення відповідальності за кредитними та іншими зобов'язаннями. Сторонами у даній справі не надано, а судом не встановлено належних та достатніх доказів факту укладення правомірних правочинів про перехід права власності на спірний автомобіль від відповідачів до позивача, а також доказів будь яких інших обставин, які могли б бути підставою для задоволення позову. Оскільки факт порушення відповідачами прав свобод чи інтересів позивача не знайшов свого підтвердження, жодних правових підстав для задоволення позову судом не встановлено, а позивачем не надано, тому суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Згідно вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати при відмові в задоволенні позову повинні покладатися на позивача. На підставі положень ЦК України та Закону України «Про виконавче провадження»,

Outcome: dismissed