Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів АТ КБ «Приватбанк», приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Бєлої О.М., за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 01.03.2007 року між позивачем та відповідачем АТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір №VIH0GK02021219 від 01.03.2007 року, відповідно до умов якого банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти, шляхом видачі готівки через касу на строк з 01.03.2007 року по 01.03.2027 року включно, у вигляді не поновлювальної лінії (далі - кредит) у розмірі 47 200,00 дол. США на наступні цілі: купівля нерухомості у сумі 40 000 доларів США, а також у розмірі 7 200,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,75% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11. даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору. Щомісяця в період сплати (з «3» по «8» число кожного місяця) позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 525,09 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотках, винагороди. Відповідно до п.7.4 кредитного договору при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених п.п.1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,46% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Згідно п.4.1 кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбачених п.п.2.2.2, 2.2.3 даного договору банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки. В забезпечення виконання зобов`язань за вищезазначеним кредитним договором між позивачем та відповідачем АТ КБ «Приватбанк» було укладено договір іпотеки квартири від 01.03.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В. та зареєстрованого в реєстрі за №889, згідно умов якого з метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором позивач передав у іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 35,1 кв.м., житловою площею 18,3 кв.м., що належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 01.03.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Віннницького міського нотаріального округу Терещенко В.В. та зареєстрованого в реєстрі за №886. На виконання кредитних зобов`язань позивач відповідно до кредитного договору не допускав порушень зобов`язань. Протягом 2007-2015 років позивачем в рахунок погашення кредитної заборгованості сплачено 51 687,00 дол. США, при тому, що позивачем отримано в кредит кредитних коштів на суму 47 200 дол. США, тобто позивачем переплачено 4 487,00 дол. США, а також в національній валюті України 50 203,46 грн. Проте, 21.09.2016 року відповідачем АТ КБ «Приватбанк» протиправно набуто право власності на нерухомість, належну позивачу квартиру [ADDRESS] за рішенням, винесеним приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О.М., номер запису про право власності 16578590, номер підрозділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 1037002905101. Позивач вважає, що перехід права власності на квартиру, державна реєстрація права власності відбулись на підставі рішення нотаріуса від 21.09.2016 року, яке є незаконним, а тому рішення та запис про право власності повинні бути скасовані судом, як такі, що суперечать закону та договору іпотеки. Так, на думку позивача перехід права власності на квартиру відбулось із порушенням положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» за відсутності підстав для оформлення права власності. На момент відчуження банком квартири, в ній зареєстровані та проживають неповнолітні діти, однак попередньо дозволу на вчинення такого правочину орган опіки та піклування не надавав. А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень від 21.09.2016 року, індексний номер 31566007 від 26.09.2016 року про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», виснесене приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О.М., номер запису про право власності 16578590, номер розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 1037002905101; визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень, індексний номер 31566007 від 26.09.2016 року, винесене приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О.М., номер запису про право власності на нерухоме майно 1037002905101; зобов`язати приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлую О.М. поновити запис про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача - адвокат Семенюк І.В. позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові (а.с.77-88). В судовому засіданні представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» - адвокат Ткач Ю.А. позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні останніх відмовити з мотивів, викладених у відзиві на позов (а.с.117-120). В судовому засіданні представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради за довіреністю Бойко М. П. заперечувала проти задоволення заявлених вимог. Відповідач приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Бєлая О.М. до судового засідання не з`явилась із невідомих суду причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, своїм правом на подання відзиву на позов не скористалась. Заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних міркувань. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 01.03.2007 року між позивачем та відповідачем АТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір №VIH0GK02021219 від 01.03.2007 року, відповідно до умов якого банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти, шляхом видачі готівки через касу на строк з 01.03.2007 року по 01.03.2027 року включно, у вигляді не поновлювальної лінії (далі - кредит) у розмірі 47 200,00 дол. США на наступні цілі: купівля нерухомості у сумі 40 000 доларів США, а також у розмірі 7 200,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,75% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11. даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору. Щомісяця в період сплати (з «3» по «8» число кожного місяця) позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 525,09 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотках, винагороди. Відповідно до п.7.4 кредитного договору при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених п.п.1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,46% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Згідно п.4.1 кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбачених п.п.2.2.2, 2.2.3 даного договору банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки (а.с.21-22). В забезпечення виконання зобов`язань за вищезазначеним кредитним договором між позивачем та відповідачем АТ КБ «Приватбанк» було укладено договір іпотеки квартири від 01.03.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В. та зареєстрованого в реєстрі за №889, згідно умов якого з метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором позивач передав у іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 35,1 кв.м., житловою площею 18,3 кв.м., що належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 01.03.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Віннницького міського нотаріального округу Терещенко В.В. та зареєстрованого в реєстрі за №886 (а.с.18-19). Відповідно до п.16.7.1 договору іпотеки з метою задоволення своїх вимог іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобов`язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані. Вказаний договір містить застереження, відповідно до якого звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено в позасудовому порядку, зокрема шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця (п. 27 договору). Як вбачається з матеріалів копії реєстраційної справи щодо реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», реєстраційний номер 16578590 від 21.09.2016 року (а.с.138-164), ПАТ КБ «Приватбанк» було направлено відповідні повідомлення на адресу позивача від 28.07.2016 року №980, 980/1, що відповідно до п. 27 договору іпотеки від 01.03.2007 року банк має намір укласти від свого імені договір купівлі-продажу на квартиру за адресою: [ADDRESS] , що є предметом іпотеки. Позивачу запропоновано письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки (а.с.156) або внести грошові кошти на рахунки, зазначені в кредитному договорі на виконання порушених зобов`язань за кредитним договором в сумі 501 590,00 грн., яка включає в себе заборгованість за кредитом, комісіями та відсотками за фактичний термін користування кредитом (а.с.157). Проте, поштове відправлення було повернуто Вінницькою дирекцією УДППЗ «Укрпошта» у зв`язку із закінченням терміну зберігання поштового відправлення на адресу банку 01.09.2016 року. Відповідно до п.99 Постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року №270 «Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку», рекомендовані поштові відправлення, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату. У разі відсутності адресата до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення. Відповідно до п.116 Постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року №270 «Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку» у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення зберігаються об`єктом поштового зв`язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження. Після закінчення встановленого строку зберігання поштові відправлення, поштові перекази повертаються відправнику (п.117 Постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року №270 «Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку»). З пунктів 99, 116, 117 указаних Правил вбачається, що повернення поштою рекомендованого листа з зазначенням причини «за закінченням терміну зберігання» можливо тільки у разі, якщо під час доставки поштою його не можна було вручити адресату або його уповноваженому представнику (відправлення не вручене під час доставки), та якщо на вкладене до абонентської скриньки адресата повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення адресат не відреагував - не звернувся на пошту для отримання, проте відправлення чекало адресата (зберігалося) на пошті встановлений законом строк, і лише після його сплину було повернуто за зворотною адресою. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що неотримання позивачем поштових відправлень, адресованих йому банком, з поміткою «повернуто відправнику за закінченням терміну зберігання» є наслідком свідомого діяння (бездіяльності) позивача щодо їх належного отримання, тобто є власною волею позивача. Позивач у позовній заяві та представник позивача у судовому засіданні стверджували, що позивач сплатив кредит у повному обсязі, про що свідчать копії квитанції, які містяться в матеріалах справи (а.с.23-37). Проте, зі змісту останніх, кредитного договору та змісту позовної заяви вбачається, що взяті на себе зобов`язання за кредитним договором позивач виконував належним чином лише до 2015 року, тоді як строк дії договору становить до 01.03.2027 року з урахуванням щомісячного платежу у розмірі не менше 525,09 доларів США, сплаті відсотків, винагороди, страхових платежів, передбачених умовами договору. Таким чином, позивачем в установленому законом порядку не доведено, що заборгованість за кредитним договором ним погашена повністю. А тому, у зв`язку з невиконанням позивачем належним чином зобов`язань відповідач АТ КБ «Приватбанк» правомірно звернувся до відповідача приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О.М. із заявою про державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру. За наслідками розгляду вказаної заяви та доданих до неї документів приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О.М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 31566007 від 26.09.2016 року, на підставі якого внесено запис про право власності: 16578590 від 21.09.2016 року на квартиру за адресою: [ADDRESS] . (а.с.159, 161). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №146409059 від 22.11.2018 року запис про державну реєстрацію права власності за ПАТ КБ «Приватбанк» щодо вказаного об`єкта нерухомого майна внесено на підставі договору іпотеки від 01.03.2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В. та зареєстрований у реєстрі під номером 889 (а.с.16-17). За змістом ч.1 ст.575 ЦК України та ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ст.589 ЦК України, ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Згідно із ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Як вбачається з матеріалів справи, а саме зі змісту іпотечного договору, за рахунок предмету іпотеки банк має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням у повному обсязі, що визначається відповідно до кредитного договору, договору іпотеки та чинного законодавства України, а також відшкодувати в повному обсязі всі свої витрати, пов`язані з реалізацією прав, що випливають з договору іпотеки, зокрема, пов`язані зі зверненням стягнення на предмет іпотеки (п.4 договору іпотеки). Окрім того, договір іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Так, відповідно до п.27 останнього, задоволення забезпеченої іпотекою вимоги, шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки і є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно. А тому, у зв`язку з неналежним виконанням позивачем зобов`язань за кредитним договором банк правомірно реалізував своє право на звернення стягнення, шляхом набуття у власність предмету іпотеки, і приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О.М. правомірно прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 31566007 від 26.09.2016 року, на підставі якого внесено запис про право власності: 16578590 від 21.09.2016 року на квартиру за адресою: [ADDRESS] . (а.с.159, 161). Надаючи оцінку посиланням сторони позивача на необхідність попереднього отримання дозволу органу опіки та піклування на вчинення правочину щодо переходу права власності на квартиру, суд виходить з такого. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оскаржуваним. За таких обставин вчинення батьками малолітньої/неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте, сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним (протиправним). Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини щодо житлового приміщення. Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що: 1) дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків; 2) сама по собі відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування не є беззаперечною підставою для визнання правочину недійсним (протиправним). З огляду на наведене, суд дійшов обґрунтованого висновку про правомірність набуття банком права власності на квартиру в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, незважаючи на відсутність дозволу органу опіки і піклування, оскільки виключно на батьків, як їх законних представників, покладено обов`язок діяти в інтересах дитини та вживати необхідних заходів з метою максимального забезпечення прав та інтересів дитини. Такі обов`язки не можуть перекладатися на інших осіб. Також, є безпідставними доводи представника позивача про необхідність застосування до спірних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» з огляду на таке. Так, 07.06.2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Проте, у даній справі звернення стягнення на квартиру за адресою: [ADDRESS] ., як предмет іпотеки, шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку, оскільки позивач надав іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя в позасудовому порядку. Отже, в цій частині доводи сторони позивача не приймаються до уваги, оскільки цей закон тимчасово забороняє примусове стягнення на майно, тобто його відчуження без згоди власника, тоді як в даному випадку не здійснювалося примусове звернення стягнення на предмет іпотеки, а перехід права власності на квартиру до банку відбувся за згодою іпотекодавця у позасудовому порядку. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому в задоволенні останніх слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed