Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом про зобов`язання державу Україна вжити будь-яких заходів, в результаті яких суддя Верховного Суду України Романюк Ярослав Михайлович не мав би можливості знаходитись на посаді судді Верховного Суду внаслідок недоброчесної поведінки останнього, яка була проявлена під час його прес-конференції 08 лютого 2016 року, як голови суду та під час провадження № 6-7764/08, як судді. Вислухавши представника відповідача, яка в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, просила відмовити, а позивач та третя особа будучи повідомленими належним чином упованоженого представника в судове засідання не направили, що у відповідності до ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті, дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне. У відповідності до ст. 128 Конституції України призначення на посаду судді здійснюється Президентом України за поданням Вищої ради правосуддя в порядку, встановленому законом. Призначення на посаду судді здійснюється за конкурсом, крім випадків, визначених законом. Голову Верховного Суду обирає на посаду та звільняє з посади шляхом таємного голосування Пленум Верховного Суду в порядку, встановленому законом. Закон України «Про Вищу раду правосуддя» від 21 грудня 2016 року № 1798-VІІІ визначає статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності Вищої ради правосуддя. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», Вища рада правосуддя є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів. Повноваження Вищої ради правосуддя передбачені ч. 1 ст. 3 Закону України «Про Вищу раду правосуддя». Вища рада правосуддя: 1)вносить подання про призначення судді на посаду; 2)ухвалює рішення стосовно порушення суддею чи прокурором вимог щодо несумісності; 3)забезпечує здійснення дисциплінарним органом дисциплінарного провадження щодо судді; 4)утворює органи для розгляду справ щодо дисциплінарної відповідальності суддів; 5)розглядає скарги на рішення відповідних органів про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора; 6)ухвалює рішення про звільнення судді з посади; 7)надає згоду на затримання судді чи утримання його під вартою чи арештом; 8)ухвалює рішення про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя; 9)вживає заходів щодо забезпечення авторитету правосуддя та незалежності суддів; 10)ухвалює рішення про переведення судді з одного суду до іншого, рішення про відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації; 11)ухвалює рішення про припинення відставки судді; 12)погоджує кількість суддів у суді; 13)затверджує Положення про Єдину судову інформаційну (автоматизовану) систему, Положення про Державну судову адміністрацію України та типове положення про її територіальні управління. Положення про Службу судової охорони, Положення про проведення конкурсів для призначення на посади державних службовців у судах, органах та установах системи правосуддя, Положення про Комісію з питань вищого корпусу державної служби в системі правосуддя, Порядок ведення Єдиного державного реєстру судових рішень; 14)погоджує Типове положення про апарат суду, Положення про порядок створення та діяльності служби судових розпорядників; 15)надає обов`язкові до розгляду консультативні висновки щодо законопроектів з питань утворення, реорганізації чи ліквідації судів, судоустрою і статусу суддів, узагальнює пропозиції судів, органів та установ системи правосуддя стосовно законодавства щодо їх статусу та функціонування, судоустрою і статусу судців; 16)здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення своєї діяльності; бере участь у визначенні видатків Державного бюджету України на утримання судів, органів та установ системи правосуддя; 17)затверджує за поданням Державної судової адміністрації України нормативи кадрового, фінансового, матеріально-технічного та іншого забезпечення судів; 18)погоджує в установленому порядку перерозподіл бюджетних видатків між судами, крім Верховного Суду; 19)призначає на посаду та звільняє з посади Голову Державної судової адміністрації України, його заступників; 20)визначає за поданням Голови Державної судової адміністрації України граничну чисельність працівників Державної судової адміністрації України, у тому числі її територіальних управлінь; 21)здійснює інші повноваження, визначені цим Законом та Законом України «Про судоустрій і статус суддів». Відповідно до ст. 5 Закону «Про Вищу раду правосуддя», Вища рада правосуддя складається з двадцяти одного члена, з яких десятьох - обирає з`їзд суддів України з числа суддів чи суддів у відставці, двох - призначає Президент України, двох - обирає Верховна Рада України, двох - обирає з`їзд адвокатів України, двох - обирає всеукраїнська конференція прокурорів, двох - обирає з`їзд представників юридичних вищих навчальних закладів та наукових установ. Голова Верховного Суду входить до складу Вищої ради правосуддя за посадою. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ, правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства. Згідно зі ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Ст. 38 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що суддею Верховного Суду може бути особа, яка відповідає вимогам до кандидатів на посаду судді, за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердила здатність здійснювати правосуддя у Верховному Суді, а також відповідає одній із таких вимог: 1)має стаж роботи на посаді судді не менше десяти років; 2)має науковий ступінь у сфері права та стаж наукової роботи у сфері права щонайменше десять років; 3)має досвід професійної діяльності адвоката, в тому числі щодо здійснення представництва в суді та/або захисту від кримінального обвинувачення щонайменше десять років; 4)має сукупний стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) відповідно до вимог, визначених пунктами 1 -3 цієї частини, щонайменше десять років. 2. Суддя Верховного Суду: 1)здійснює правосуддя в порядку, встановленому процесуальним законом; 2)бере участь у розгляді питань, що виносяться на засідання Пленуму Верховного Суду; 3)аналізує судову практику, бере участь у її узагальненні; 4)бере участь у розгляді питань, що виносяться на збори суддів відповідного касаційного суду, та здійснює інші повноваження, визначені законом. Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Моральна шкода - втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: -у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; -у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; -у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; -у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Крім того, відповідно до абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - постанова Пленуму № 4 від 31 березня 1995 року), відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до абз. 1 п. 9 Постанови Пленуму, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. Судом встановлено, що позивачем не надано жодних доказів наявності вини відповідача у спричиненні моральної шкоди. Виходячи з вищевикладеного та приймаючи до уваги те. що позивачем не доведено ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а тому вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди та зобов`язання вчинити дії є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed