Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду і свої вимоги мотивує тим, що 11 серпня 2014 року він отримав кредитну картку «Універсальна Gold» Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», в процесі користування якою між сторонами виник спір, який відповідач з посиланням на третейську угоду у вигляді третейського застереження в Умовах та правилах надання банківських послуг, бажає вирішувати у постійно діючому Третейському суді при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз», звернувшись до нього з відповідним позовом. Вважаючи, що третейське застереження є несправедливим по відношенню до нього, як до споживача, та включене до Умов та правил надання банківських послуг без дотримання вимог ст.12 Закону України «Про третейські суди»,позивач просить суд визнати недійсною третейську угоду у вигляді третейського застереження в Умовах та правилах надання банківських послуг відповідача, а тому просить суд визнати третейську угоду (застереження) недійсною. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просить суд позов задоволити. Відповідач Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Представник до суду не з»явився. Суду надано письмові заперечення проти позову. Вважає, що відсутні підстави для задоволення позову. 3-тя особа: Постійно діючий третейський суд при асоціації «Дніпровський банківський союз» про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Представник до суду не з»явився. Суд, вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав: Судом встановлено, що позивач [PERSON] звернувся до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» з бажанням отримати кредит. Після вивчення пакету документів, які були надані ним до банку, а саме: копії паспорту, копії ІПН, довідки про доходи, банком було прийнято рішення про надання [PERSON] кредитних коштів шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну карту. Як слідство між ПриватБанком та [PERSON] було укладено кредитний договір. Своїм особистим підписом позивач ствердив, що заява разом із запропонованими ПриватБанком Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами, з якими він ознайомився і згоден, становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Даний факт підтверджується підписом позивача в даній заяві, де чітко зазначено «Я згодний з тим, що ця заява разом із пам»яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між мною та банком договір про надання банківських послуг». При укладаннi договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Згiдно цiєї статтi ЦК договором приєднання є договiр, умови якого встановленi однiєю iз сторiн у формулярах або iнших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору вцiлому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Після укладення зазначеного вище договору позивач [PERSON] отримав картку та почав нею користуватися. Текст Умов та правил надання банківських послуг не підписується сторонами. Зазначені умови є уніфікованим документом, до якого клієнти приєднуються. Дані Умови є частиною кредитного договору (він же договір про надання банківських послуг) і вони доступні до необмеженого кола осіб. Умови розміщено на сайті банку www.privatbank.ua. Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк», є публічною офертою, що містить істотні умови та правила надання послуг банком, в тому числі, третейське застереження, згідно якого сторони домовилися всі спірні питання, пов»язані з виконанням укладеного між ними договору передавати на вирішення суду згідно переліку судів, що наведений в Умовах та правилах (Постійно діючий третейський суд при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» міститься в цьому переліку) за вибором сторони, що ініціює звернення до суду. В підтвердження наведеного вище факту суду надано витяг із Умов та правил, які затверджені наказом від 06 березня 2010 року №СП-2010-256/. Звертаючись до суду з даним позовом позивач [PERSON] зазначив, що третейське застереження обмежує його права як споживача, порушує принцип рівності сторін за договором, а також не може бути застосованим до правовідносин, що виникли у нього з відповідачем, оскільки кредитний договір у письмовій формі ними не укладався і про третейське застереження при видачі йому кредитної картки не йшлося. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу,інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За правилами ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства. В силу принципу диспозитивності цивільного судочинства позивачем не надано належних та допустимих доказів відсутності волевиявлення під час укладення кредитного договору. Відповідно до ст.17 ЦПК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом: Рішення третейського суду може бути оскаржено в порядку, передбаченому цим Кодексом. Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. На час затвердження відповідачем Умов і правил надання банківських послуг, в яких міститься третейське застереження (06.03.2010року) Закон «Про третейські суди» не містив заборони на укладення третейської угоди у спірних правовідносинах. Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VІІІ «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (стаття 17 ЦПК України, стаття 12 ГПК України, стаття 6 Закону України «Про третейські суди», оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина п»ята статті 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина друга статті 22, стаття 64 Конституції України). Крім того, згідно з роз»ясненнями, викладеними в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (стаття 17 ЦПК України) не є відмовою від права на звернення до суду за захистом. Як роз»яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.3 постанови від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», за наявності у кредитному договорі третейського застереження (окремої третейської угоди) при вирішенні спору суд має враховувати положення пункту 14 частини першої статті 6 Закону України від 11 травня 2004 року №1701-ІV «Про третейські суди» про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), не підлягають розгляду третейськими судами. При цьому відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів» банк не є споживачем. Отже, враховуючи, що на час викладення банком в Умовах та правилах надання банківських послуг третейського застереження Закон України «Про третейські суди» не містив заборони на укладення третейської угоди в спірних правовідносинах, а пунктом 14 стаття зазначеного Закону доповнена Законом України від 03 лютого 2011 року №2983-VІ «Про внесення змін до статі 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам», який набрав чинності 12.03.2011 року, суд вважає, що відсутні передбачені цивільним законодавством підстави визнавати недійсною третейську угоду у вигляді третейського застереження в Умовах та правилах надання банківських послуг, затверджених відповідачем 06.03.2010 року. Суд не приймає до уваги доводи позивача щодо заперечення факту укладення сторонами кредитного договору, оскільки позивач визнає факт отримання ним виданої відповідачем кредитної платіжної картки та факт використання цієї картки, що свідчить про існування між сторонами договірних відносин. Твердження позивача про недодержання письмової форми договору кредиту не впливають на дійсність третейського застереження в Умовах та правилах надання банківських послуг, враховуючи, що дійсність самого кредитного договору не є предметом судового розгляду в цій справі. Юридично неспроможними є доводи позивача щодо порушення викладеним в Умовах та правилах надання банківських послуг третейським застереженням його прав, як споживача, так, як він відповідно до положень ст.6 Закону України «Про третейські суди» в редакції Закону №2983-VІ (2983-17) від 03.02.2011 року вправі звернутися за захистом своїх прав у кредитних правовідносинах до загального суду. Що ж стосується доводів позивача щодо недотримання відповідачем форми третейської угоди при видачі йому кредитної платіжної картки, і щодо непоширення наведеного в Умовах та правилах надання банківських послуг третейського застереження на правовідносини, що виникли у нього з банком щодо виконання кредитних зобов»язань, то суд вважає, що наведені обставини стосуються не дійсності оспореного ним третейського застереження, а свідчать про те, що [PERSON] вважає третейську угоду щодо нього неукладеною. Таким чином, ці факти підлягають дослідженню та перевірці при порушенні третейським судом третейського провадження у справі за заявою банку і не потребують встановлення в судовому порядку за заявою споживача. Крім того, не знайшли свого підтвердження і посилання [PERSON] на те, що оспорюване ним третейське застереження є несправедливим і порушує його право гарантоване Конституцією України на судовий захист. Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України, передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Отже, враховуючи, що викладені обставини позивачем не знайшли свого підтвердження, позовна заява [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання третейської угоди (застереження) недійсною не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved