Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу нежитлового приміщення по [ADDRESS], укладеного між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області 26.07.2013 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3017 в частині набуття прав та обов'язків покупця [PERSON] недійсним ; визнати договір купівлі-продажу нежитлового приміщення по [ADDRESS], укладений між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області 05.10.2013 року, зареєстрованого в реєстрі № 4118 в частині набуття прав та обов'язків покупця [PERSON] - недійсним ; визнати [PERSON] покупцем за договором купівлі-продажу нежитлового приміщення по [ADDRESS], укладений з продавцем [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області 26.07.2013 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3017 та визнати за [PERSON] право власності на нежитлове приміщення по [ADDRESS] Свої доводи обгрунтовує наступним: 03.01.2010 року між [PERSON] та фізичною особою підприємцем [PERSON] було укладено договір оренди нежитлового приміщення по [ADDRESS] загальною площею 18 кв.м. Термін оренди складав 1 рік. Однак кожного наступного року за спільною згодою сторін укладалось доповнення до договору оренди нежитлового приміщення, яким продовжувався строк дії договору. Останнє доповнення до договору оренди за спільною згодою було укладено 03.01.2013 року і таким чином строк договору продовжено до 03.01.2014 року. Договір оренди нежитлового приміщення від 03.01.2010 року та доповнення до нього є дійсними. П.п. 9.2 п. 9 вказаного договору передбачено, що дострокове розірвання договору можливе лише за взаємною згодою сторін або в судовому порядку з ініціативи однієї із сторін. У п.п. 10.1 п. 1 вказаного договору зазначено, що у разі відчуження орендодавцем нежитлового приміщення, орендар має першочергове право на придбання його у власність. Однак відповідач [PERSON] без повідомлення його про розірвання договору оренди, без повідомлення про наміри відчуження вказаного приміщення, без зазначення його вартості та ціни спірного нежитлового приміщення загальною площею 18 кв.м. продала його [PERSON] - договір купівлі-продажу від 26.07.2013 року. У п.7 договору купівлі-продажу вказано, що продавець стверджує, що від покупця не приховано обставин, які мають істотне значення для цього договору. Однак дані обставини не відповідають дійсності, так як він мав першочергове право на придбання спірного приміщення у власність. У добровільному порядку відповідачі відмовляються визнати його покупцем згідно договору купівлі -продажу нежитлового приміщення по [ADDRESS] та визнати його власником, а тому він вимушений звернутись з позовом до суду. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Просить визнати договори купівлі-продажу нежитлового приміщення магазину від 26.07. та 5.10.2013 року в частині набуття прав покупця недійсними, визнати його покупцем за договором купівлі - продажу нежитлового приміщення по [ADDRESS] та визнати за ним право власності на вказане приміщення. Відповідач [PERSON] не заперечує проти позову, просить позовні вимоги [PERSON] задовольнити. Про те, чи був присутній її батько [PERSON] при оформленні договору купівлі-продажу нежитлового приміщення магазину по [ADDRESS] у нотаріуса не пам'ятає. Приміщення магазину продала за 111 200 гривень. В послідуючому написала заяву про слухання справи у її відсутність. Відповідач [PERSON] позов не визнав та пояснив, що дійсно 26.07.2013 року по договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріальною конторою купив у [PERSON] нежитлове приміщення магазину загальною площею 31.0 кв.м., які розташовані на 1-му поверсі 5-ти поверхового будинку. Про які 18 кв.м. говорить позивач йому не зрозуміло. При укладанні вказаного договору був присутній і сам [PERSON], так як [PERSON], яка продавала йому нежитлове приміщення магазину, являється його донькою. Кошти за придбане приміщення віддав [PERSON] [PERSON] був присутній при цьому і йому достовірно було відомо про укладення договору купівлі-продажу. При нотаріусі [PERSON] пояснила, що будь-яких обтяжень на приміщення магазину не має. В послідуючому, після оформлення усіх необхідних документів, продав приміщення магазину 5.10.2013 року своїй громадянській дружині [PERSON], / мають двох неповнолітніх дітей / . Крім того, у нього з [PERSON] була усна домовленість про те, що якщо він узаконить добудову до викупленої площі, то в майбутньому він повинен сплати [PERSON] ще певну суму коштів по нотаріально - посвідченому договору купівлі-продажу. Оформити належним чином самовільну добудову йому не вдалось, позивач вимагав кошти, а потім і звернувся з позовом до суду. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що з [PERSON] перебуває у цивільному шлюбі з 2007 року. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей : сина 2009 та доньку 2010 років народження. Знала про те, що [PERSON] купив приміщення магазину по [ADDRESS]. Запропонувала йому відкупити вказане приміщення, [PERSON] погодився і вона за батьківські кошти 5.10.2013 року по договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом, придбала вказане приміщення за 107 тисяч гривень. Через два тижня чоловік привіз вказані гроші і віддав їй, пояснивши, що їх необхідно витратити на дітей. Магазин працює. На момент купівлі-продажу до магазину була добудована прибудова, однак не узаконена. Працівники ДВС її розібрали. [PERSON] купив приміщення магазину у [PERSON], однак приміщення рахувалось на його донці [PERSON], тому вона і була продавцем. При оформленні купівлі-продажу магазину у нотаріуса був присутній і [PERSON]. Їй відомо, що між [PERSON] та [PERSON] була розмова про прибудову і вони домовлялись, що після належного оформлення прибудови [PERSON] заплатить [PERSON] ще певну суму коштів, а так як прибудову узаконити було не можна, її знесли, то [PERSON] і відмовився виплачувати [PERSON] суму коштів, а [PERSON] у свою чергу подав до суду позов до [PERSON]. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що по проханню [PERSON] у кінці липня 2013 року був присутній у приватного нотаріуса при купівлі [PERSON] приміщення магазину по [ADDRESS]. При цьому у кабінеті нотаріуса були присутні також продавець [PERSON], її батько [PERSON] він та [PERSON]. [PERSON] при всіх передавав кошти за куплений магазин, а [PERSON] та [PERSON] дані кошти разом перераховували. Умови договору нотаріусом оголошувались. Підписи у договорі купівлі-продажу приміщення магазину ставили продавець та покупець. Будь-яких претензій один до одного не мали. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, вивчивши матеріали справи встановив : на підставі договору купівлі-продажу від 03.09.2009 року [PERSON] являлась власником нежитлового приміщення магазину по [ADDRESS] загальною площею 31,0 кв.м. 26.07.2013 року згідно договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу [PERSON] [PERSON] продала, а [PERSON] купив нежитлове приміщення магазину по [ADDRESS] загальною площею 31,0 кв.м., які розташовані на 1-му поверсі 5-ти поверхового будинку вартістю 111 200грн. Згідно умов вказаного договору продавець стверджує, що до моменту укладення цього договору нежитлові приміщення магазину нікому іншому не продані, не подаровані, не відчужені іншим способом, не заставлені, в спорі та під забороною не перебувають…, прав щодо нього у третіх осіб не має. Згідно договору купівлі-продажу нежитлових будівель та споруд від 05.10.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу [PERSON] [PERSON] продав, а [PERSON] / цивільна дружина продавця / купила нежитлові приміщення магазину по [ADDRESS] загальною площею 31,0 кв.м., які розташовані на 1-му поверсі 5-ти поверхового будинку. Вартість нежитлових приміщень склала 107 734 грн. При подачі позову позивач долучив до матеріалів справи договір оренди в строкове платне користування нежитлового приміщення по [ADDRESS] площею 18 кв.м. від 03.01.2010 року, укладеного між [PERSON] та донько. [PERSON], з доповненнями до договору оренди про продовження строку оренди від 03.01.2011, 02.01.12 та 03.01.. 2013 років. Згідно п.5.1 вказаного договору орендар зобов'язується своєчасно здійснювати орендні платежі в розмірі 360 грн. щомісячно, а відповідно до п.10.1 вказаного договору '' у разі відчуження орендодавцем орендованого приміщення орендар має першочергове право на придбання його у власність ''. Починаючи з 1998 року в Україні здійснювався облік платників податків, зокрема і обік фізичних осіб. Такий облік здійснювався у Державному реєстрі фізичних осіб / ДРФО / шляхом присвоєння їм ідентифікаційного номера./ наказ Державної податкової адміністрації України від 19.02.1998 року № 80 '' Про затвердження Інструкції про порядок обліку платників податків ''/. Підтвердженням цього є копії Картки фізичної особи - платника податків [PERSON] та [PERSON], які надані позивачем при подачі позовної заяви. З початком дії Податкового кодексу України / ПКУ від 01.01.2011 року/ фізичній особі видається документ, що засвідчує її реєстрацію в Державному реєстрі, в якому зазначається реєстраційний номер облікової картки платника податків - ст. 70 розділу 11 ПКУ. Згідно з п.70.17 ст. 70 ПКУ розділ 11 обліковим карткам фізичних осіб, які на момент набрання чинності Кодексом зареєстровані у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів, присвоюються номери, що відповідають ідентифікаційним номерам платників податків - фізичних осіб. Тобто, вказана термінологія застосовується лише з 01.01.2011 року, тоді як позивач застосував її ще за рік при укладенні договору оренди нежитлового приміщення від 03.01.2010 року. Дана обставина викликає великий сумнів у суду про укладення договору у вищевказаний час. Відповідно до умов договору нежитлового приміщення від 03.01.2010 року п.1.1. орендар зобов'язується … своєчасно сплачуваним орендну плату за орендовані приміщення в розмірі 360 грн. щомісячно. Позивачем таких документів до суду не надано. Але, враховуючи те, що [PERSON] уклав Договір оренди нежитлового приміщення в якості фізичної особи-підприємця, то на нього поширюються вимоги чинного законодавства, що регулюють діяльність фізичних осіб-підприємців. А саме, при здійсненні передачі готівкових коштів відповідачу [PERSON] в якості оплати оренди приміщення, позивач був зобов'язаний складати видатковий касовий ордер, який попередньо реєструється в журналі реєстрації прибуткових та видаткових касових ордерів та з подальшим відображенням його у Касовій книзі. Таких доказів [PERSON] суду не надав. [PERSON] того, як вбачається з відповіді начальника ОДПІ від 29.08.2014 року № 10024/23-05-17-118 сум доходу [PERSON] від [PERSON] за період з 1 кварталу 2010 року по 3 квартал 2013 року не встановлено, що також викликає сумнів у достовірності договору оренди нежитлового приміщення від 03.01.2010 року. Відповідно до ст. 794 ЦК України право користування нерухомим майном, яке виникає на підставі договору найму будівлі або іншої капітальної споруди / їх окремої частини /, укладеного на строк не менше як на три роки, підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Тому укладений позивачем та відповідачем [PERSON] договір оренди нежитлових приміщень від 03.01.2010 року на 1 рік, дію якого продовжено шляхом укладення додаткових угод, які сумарно продовжують його дію ще на три роки, є укладеним на строк більше трьох років. Як наслідок, такий договір відповідно до ч.2 ст. 793 ЦК України в момент його пролонгації на наступний рік після 03.01.2013 року в обов'язковому порядку мав бути нотаріально посвідченим, а відповідно до положень ст. 794 ЦК України мала бути здійснена і державна реєстрація права користування приміщенням, що виникла з такого договору оренди нежитлового приміщення. Вказані вимоги законодавства позивачем також виконані не були Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Вичерпний перелік підстав для визнання договору недійсним визначений ч.1 ст. 215 ЦК України з посиланням на ст. 203 цього Кодексу. До таких підстав належать недодержання в момент вчинення правочину стороною / сторонами / вимог, які встановлені частинами 1- 3, та 6 ст. 203 ЦК України. Позивач вважає, що [PERSON] при укладенні договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 26.07.2013 року не додержано вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України у тому, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Суд вважає, що при укладенні оспорюваного договору сторонами нотаріальної дії не було порушено вимог ЦК України, актів цивільного законодавства, інтересів держави і суспільства, а також його моральних засад. Позивачем доказів порушення будь-ким із сторін при укладенні договору купівлі-продажу нежитлового приміщення інтересів держави і суспільства, його моральних засад не надано, а тому у суду не має підстав визнавати договори купівлі-продажу нежитлових приміщень магазину по [ADDRESS] від 26.07. та05.10.2013 року недійсними. Суд також звертає увагу на те, що договором оренди нежитлового приміщення від 03.01.2010 року, укладеного між позивачем та [PERSON] в оренду нібито передавалось нежитлове приміщення по [ADDRESS] площею 18 кв.м. Тоді як договорами купівлі-продажу нежитлового приміщення та нежитлових приміщень від 26.07 та 05.10.2013 року предметом вказаних договорів було нежитлове приміщення магазину по [ADDRESS] загальною площею 31,0 кв.м., що вказує на те, що [PERSON] не були порушені права позивача при виконанні договору оренди, оскільки позивач мав-би право першочергового придбання приміщення при умові реалізації 18 кв.м. площі. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На позивача покладений обов'язок з врахуванням предмету і підстав позову довести у суді ті обставини на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень Цивільного кодексу України. Тобто, відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України - позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 57-59 ЦПК України, зазначені ним обставини. Однак такі докази він не надав і не ставив питання в судовому засіданні про їх витребування, а тому у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Судові витрати / витрати на правову допомогу / розподіляються відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України. На підставі ст. 203, 215,216 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року '' Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними '',

Outcome: approved