Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача - ТОВ «Миколаївський глиноземний завод», в обґрунтування якого вказав, що наказом відповідача № 321/02 від 14.03.2019 р. він був звільнений з посади апаратника-гідрометалурга 4 розряду дільниці декомпозиції бізнес-одиниці «Ділянки кальцинації і декомпозиції» дирекції з виробництва, за п. 4 ст. 40 КЗпП України, через прогул без поважних причин. Даний наказ був мотивований тим, що 27.02.2019 р. позивач був відсутній на робочому місці, а 28.02.2019 р. надав повістку з Корабельного районного суду, якою він викликався до суду в якості позивача на 27.02.2019 р. на 09 год. 00 хв., судове засідання у вказаний час не відбулося, що підтверджено представником ТОВ «Миколаївський глиноземний завод» провідним юрисконсультом Мезіновим О.Г., а працівник [PERSON] до кінця робочого дня на підприємство не прибув. Позивач вважає даний наказ і своє звільнення незаконним через те, що він сумлінно працював на підприємстві відповідача 20 років, мав заохочення, проте через його активну позицію щодо захисту інтересів робітників підприємства від свавілля адміністрації, відповідач фактично звів з ним рахунки і позбавився незручного працівника. Також позивач вказує, що напередодні, 26.02.2019 року, він звернувся до свого безпосереднього керівника, начальника ділянки [PERSON] , показав судову повістку і повідомив, що у зв`язку з викликом до суду на 27.02.2019 р. на 09.00 год., він буде відсутній на роботі цього дня, а на наступний день надасть повістку із відміткою про перебування у суді. Заперечень проти цього не було. Через значну віддаленість місця роботи - [ADDRESS] , та відсутність транспорту, яким можна було б дістатися місця роботи, позивач не зміг потрапити до місця роботи 27.02.2019 року. Посилаючись на таке та на поважність причини відсутності на робочому місця, позивач у своєму позові просив: -визнати незаконним та скасувати наказ № 321/02 від 14.03.2019 р. про його звільнення з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України; -поновити його на роботі на посаді апаратника-гідрометалурга 4 розряду дільниці декомпозиції бізнес-одиниці «Ділянки кальцинації і декомпозиції» дирекції з виробництва; -стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.03.2019 р. по день винесення рішення суду про поновлення на роботі. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позову та пояснив, що позивач був відсутній на робочому місці 27.02.2019 р. без поважних причин, оскільки судове засідання цього дня не відбулось і він мав можливість добратися до місця роботи громадським транспортом, зокрема, автобусним маршрутом № 114, кінцева зупинка якого знаходиться неподалік Корабельного районного суду м. Миколаєва. Даний маршрут проходить повз місце розташування ТОВ «Миколаївський глиноземний завод». Відзив відповідача долучений до матеріалів даної цивільної справи (а.с. а.с. 47-49). Заслухавши пояснення учасників справи, свідків, та дослідивши зібрані по справі письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи із такого. Частина третя статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. Судовим розглядом встановлено, що позивач по даній справі - [PERSON] працював на посаді апаратника-гідрометалурга 4 розряду дільниці декомпозиції бізнес-одиниці «Ділянки кальцинації і декомпозиції» дирекції з виробництва з 06.06.2014 року. Наказом в.о. директора по персоналу № 321/02 від 14.03.2019 р. [PERSON] був звільнений з посади апаратника-гідрометалурга 4 розряду дільниці декомпозиції бізнес-одиниці «Ділянки кальцинації і декомпозиції» дирекції з виробництва з 14.03.2019 р., за п. 4 ст. 40 КЗпП України, через прогул без поважних причин, з виплатою компенсації за 13 днів невикористаної відпустки. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. За приписами пункту 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом зокрема у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Прогулом, передбаченим пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин. Тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати наявні у справі докази. Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Згідно ч. 1 ст. 1471 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Із матеріалів справи вбачається, що наказом генерального директора ТОВ «МГЗ» № ПР-2011-01-0440 від 22.08.2011 р. «Про порядок підписання і візування кадрових наказів ТОВ «МГЗ» накази про звільнення категорій працівників, не зазначених у додатку № 1 до цього наказу, підписуються директором з персоналу, якою згідно наказу № 1353/02 від 20.10.2005 р. є [PERSON] . Оскільки посада, яку займав позивач, не вказана у додатку № 1, то суд вважає, що саме [PERSON] є особою, уповноваженою на підписання наказу про його звільнення з роботи. Також, із матеріалів справи вбачається, що у період з 11.03.2019 р. по 15.03.2019 р. [PERSON] перебувала у щорічній відпустці, і виконання її обов`язків було покладено на начальника відділу праці та заробітної плати дирекції по персоналу Бондарчук Л.Г. (наказ № 42/03 від 12.03.2019 р.). На підставі наведеного суд робить висновок, що наказ про звільнення позивача з роботи № 321/02 від 14.03.2019 р., який був підписаний в.о. директора по персоналу [PERSON] , є таким, що винесений уповноваженою на те особою. Судом встановлено і таке визнається сторонами справи, що на 09 год. 00 хв. 27.02.2019 року у Корабельному районному суді м. Миколаєва було призначено судове засідання з розгляду цивільної справи № 488/1732/18 за позовом [PERSON] до ТОВ «МГЗ» про скасування дисциплінарного стягнення та відшкодування моральної шкоди. У призначений час судове засідання не відбулося через перебування головуючого на лікарняному, про що близько 09 год. 05 хв. секретар судового засідання повідомила учасників справи, після чого вони отримали судові повістки на наступне судове засідання. Судом встановлено, що після цього, до кінця робочого дня 27.02.2019 року, позивач по даній справі - [PERSON] на роботу не з`явився. Заяв про надання йому відпустки на цей день він також не писав. Посилання позивача на порушення відповідачем умов Колективного договору щодо забезпечення перевезення працівників транспортом підприємства, суд знаходить безпідставними і не бере до уваги через таке. Так, дійсно п. 2.1.18 Колективного договору на 2017-2019 роки (а.с. 36-39) передбачено обов`язок відповідача виконувати перевезення працівників заводу власним автотранспортом на безоплатній основі по затвердженим маршрутам і графікам. Із наявної у матеріалах справи копії маршрутів і графіків руху автобусів МГЗ вбачається, що в робочі дні перевезення працівників на роботу до місця розташування ТОВ «МГЗ» (ранкове перевезення) здійснюється, зокрема, з Корабельного району м. Миколаєва від зупинки громадського транспорту «Фуршет» починаючи з 06 год. 25 хв. і останнє ранкове перевезення в робочі дні від цієї ж зупинки здійснюється о 09 год.00 хв. Крім цього, згідно Положення про порядок використання службового легкового та диспетчерського автотранспорту в ТОВ «МГЗ», затвердженого генеральним директором підприємства 02.09.2009 р., на підприємстві існує диспетчерський автотранспорт та диспетчерський легковий автотранспорт, який використовується для забезпечення оперативної роботи служб заводу у вирішенні виробничих питань та оптимізації витрат на використання та утримання легкового службового транспорту (п. 1.2 Положення). Відповідно до п. 4.2.2. Положення, - надання диспетчерського легкового автотранспорту у робочі дні здійснюється на підставі щоденних заявок, які подаються замовником на адресу диспетчера АГВ (адміністративно-господарського відділу) до 14.00 год. робочого дня, що передує дню виділення транспорту, погоджених начальником АГВ, в електронному вигляді на інформаційному порталі РУСАЛа. Між тим, судовим розглядом встановлено, що позивач - [PERSON] не звертався до свого керівника з приводу забезпечення його службовим транспортом для доставки до місця роботи 27.02.2019 р., відповідна заявка не оформлювалася, а через це службовий транспорт йому не надавався. Із наявної у матеріалах справи розкладу руху автобусів маршруту 114 «Миколаїв-Лупареве (дачі)» та довідки ТОВ Гаджиєв за № 233 від 20.12.2019 р. вбачається, що кожного дня починаючи з 05 год. 20 хв. з інтервалом 20-40 хв. від Міської лікарні №5 (колишня - Жовтнева ЦРЛ), що знаходиться неподалік Корабельного районного суду м. Миколаєва, відправляються автобуси, що проходять повз місця розташування ТОВ «МГЗ». Водіями цього маршруту на вимогу пасажирів здійснюється зупинка біля перехрестя від основної дороги до дороги, що прямує до ТОВ «МГЗ». Зі схеми маршруту руху від зупинки автобусу маршруту № 114 до прохідної ТОВ «МГЗ» вбачається, що відстань від вищевказаного перехрестя до прохідної ТОВ «МГЗ» складає 1,3 км., а час пішого руху близько 16 хв. За такого суд знаходить безпідставними доводи позивача про неможливість добратися до місця роботи 27.02.2019 р. через значну віддаленість та відсутність відповідного транспорту. З огляду на вищевикладене, суд робить висновок, що позивач був відсутній на роботі без поважних причин і доказів, які б спростовували такі висновки суду, він не надав. Крім цього, згідно ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обгрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Із матеріалів справи вбачається, що постановою профкому ТОВ «МГЗ» № 59/01 від 14.03.2019 р. (а.с. 55) було надано згоду на звільнення позивача з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України, за прогул без поважних причин. На підставі ч.ч. 1,4 ст. 149 КЗпП України до застосування стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Судовим розглядом встановлено, і таке підтверджується наявними у справами доказами, що позивач - [PERSON] відмовився від дачі пояснень відсутності на роботі 27.02.2019 р., про що був складений відповідний акт (а.с. 52). Крім цього, у матеріалах справи міститься копія акту від 1403.2019 р. про відмову позивача від отримання трудової книжки та копії наказу про звільнення з роботи. Підсумовуючи викладене, суд робить висновок, що відповідач дотримався приписів трудового законодавства при звільненні [PERSON] за п. 4 ст. 40 КЗпП України, тому підстав вважати таке звільнення незаконним та поновити його на роботі, а також стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу суд не вбачає.

Outcome: dismissed