Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. В позові вказала, що шлюб із [PERSON] уклала 05 серпня 2003 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №34. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. Відносини з відповідачем не склалися через відсутність між ними взаємоповаги, взаєморозуміння та будь-яких почуттів. Шлюбні відносини припинені з квітня 2015 року. З цих підстав просила шлюб розірвати та неповнолітнього сина залишити проживати із нею. В судове засідання позивач не явилась, надавши до суду заяву про розгляд справи без неї, заявлений позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не зявився, хоча належним чином завчасно з дотриманням вимог ч.4 ст.74 ЦПК України був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, доказом чого є зворотні поштові повідомлення про отримання судових повісток №6600000662541 від 12 серпня 2016 року та №6600000703892 від 03 листопада 2016 року. Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. З цих підстав суд вважає можливим подану позивачем заяву задовольнити та розглянути зазначену цивільну справу без її участі, ухваливши відповідно до ст.ст.224-226 ЦПК України заочне рішення на підставі наявних письмових доказів. Окрім цього, у звязку з неявкою сторін фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши позовну заяву позивача та надані нею письмові докази, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та необхідність його задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, укладеному та зареєстрованому 05 серпня 2003 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції Одеської області, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії 1-ЕД №139442, виданим 05 серпня 2003 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кодимського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №34. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом на підставі пояснень позивача, викладених у позові, встановлено, що відносини між сторонами не склалися, сторони тривалий час не спілкуються, не підтримують між собою подружніх відносин. Сторони не мають бажання зберегти сімю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачено ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Згідно із ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. \~\~ Отже, встановивши обєктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобовязань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сімї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сімю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. Щодо місця проживання неповнолітньої дитини, суд приходить до такого висновку. Позивач просить залишити дитину з нею, що не суперечить закону, не порушує законних інтересів сторін та дитини, оскільки згідно п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», №11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні питання про те, з ким із батьків, які проживають окремо, буде проживати неповнолітня дитина, суд, виходячи з положень про рівність прав та обовязків батьків щодо дитини, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітньої дитини, при цьому, суд враховує хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання дитини. На підставі викладеного,

Outcome: approved