Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б. про визнання недійсним договору від 29 травня 2016 року про розірвання договору іпотеки, посвідченого того ж дня приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б. 18 жовтня 2016 року та зареєстровано в реєстрі за № 1749, а також скасування запису останньої про припинення іпотеки № 14711941, мотивуючи свої вимоги тим, що він не підписував даного договору, а тому він вважається недійсним на підставі ч. 3 ст. 203, ч. 2 ст. 207, ч. 1 ст. 215 ЦК України. Ухвалою судді від 09 червня 2017 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду. За п. 9 ч. 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (15 грудня 2017 року), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою суду від 21 лютого 2018 року відмовлено представнику відповідача [PERSON] - [PERSON] у задоволення його клопотання про зупинення провадження у цивільній справі № 757/26965/17-ц за позовом [PERSON] , про визнання договору про розірвання договору іпотеки недійсним та скасування запису щодо припинення іпотеки до вирішення цивільної справи № 757/60998/17-ц за позовом [PERSON] , про визнання недійсними Договору про відступлення права вимоги від 20 вересня 2016 року за договором позики від 29 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тригуб Є.О. за реєстровим № 3166 та Договору про відступлення права вимоги від 20 вересня 2016 року за договором іпотеки від 29 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тригуб Є.О. за реєстровим № 3167, яка перебувала в провадженні судді Підпалого В.В. та до вирішення кримінального провадження № 12016100060008138, яке розслідується слідчим відділом Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження внесеного 20 грудня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками вчинення злочину передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Ухвалою суду від 15 травня 2019 року об`єднано в одне провадження дану цивільну справу № 757/26965/17-ц за позовом [PERSON] , про визнання договору про розірвання договору іпотеки недійсним та скасування запису щодо припинення іпотеки (головуючий суддя - Писанець В.А.) зі справою № 757/60998/17-ц за позовом [PERSON] , про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договором позики та договору про відступлення прав за договором іпотеки, присвоєно об`єднаній справі № 757/26965/17-ц. Також ухвалою суду від 15 травня 2019 року розгляд справи призначено здійснювати у порядку підготовчого провадження, сторонам роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи. Об`єднаний позов [PERSON] про визнання недійсними Договору про відступлення права вимоги від 20 вересня 2016 року за договором позики від 29 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тригуб Є.О. за реєстровим № 3166 та Договору про відступлення права вимоги від 20 вересня 2016 року за договором іпотеки від 29 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тригуб Є.О. за реєстровим № 3167, мотивований тим, що його було введено в оману щодо виконання грошового зобов`язання за цими договорами, а тому вважає їх недійсними в силу положень ч. 1 ст. 203, ст. 230 ЦК України. 03 квітня 2019 року на запит суду від Київської місцевої прокуратури № 6 надійшла належним чином завірена копія висновку почеркознавчої експертизи, виготовленого 07 вересня 2017 року за № 8-4/1471 головним судовим експертом відділу технічних досліджень документів та почерку лабораторії криміналістичних видів досліджень Київського НДЕКЦ МВС України Овечко І.В., що була проведена в рамках кримінального провадження № 12016100060008138. Ухвалою судді від 23 квітня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Вислухавши представника позивача за первісним позовом, який в судовому засіданні його вимоги підтримав та просив їх задовольнити, а проти об`єднаного позову заперечував, а також представника позивача за об`єднаним позовом, який вимоги останнього підтримав та просив задовольнити, а проти задоволення первісного позову заперечував, заслухавши думку представника третьої особи за первісним позовом, який проти задоволення первісного та об`єднаного позовів заперечував та просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі, інші учасники справи без повідомлення причин в судове засідання не з`явились, що у відповідності до ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому в порядку загального позовного провадження дослідивши матеріали, наявні у справі, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 29 травня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. та зареєстровано в реєстрі за № 406 (Том ІІ а.с. 12). Відповідно до якого [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти в сумі 6 018 000,00 грн., а остання зобов`язалась їх повернути в строк до 29 вересня 2016 року. Того ж дня між останніми складено акт про фактичну передачу та отримання позики [PERSON] від [PERSON] за договором позики грошові кошти у розмірі 6 018 000,00 грн. в день його складання, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. та зареєстровано в реєстрі за № 409410 (Том ІІ а.с. 13). 29 травня 2016 року в забезпечення виконання зобов`язань за договором позики між [PERSON] та [PERSON] укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира [ADDRESS] (Том ІІ а.с. 14). Відповідно до п. 2.1 Договору іпотека за цим договором забезпечує вимоги Іпотекодержателя щодо сплати Боржником кожного і всіх його платіжних зобов`язань за Договором позики у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в Договорі позики, з усіма змінами і доповненнями до нього, укладеними протягом терміну його дії. Того ж дня приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. вчинено запис про обтяження вказаної квартири, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності не нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (Том ІІ а.с. 44-45). 19 вересня 2016 року від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] була видана довіреність, яка зареєстрована в реєстрі за № 2210. Відповідно до протоколу допиту [PERSON] в якості потерпілої у кримінальному провадженні № 12016100060008138, остання зазначила, що не підписувала вказаної довіреності на ім`я [PERSON] ( Том І а.с. 32-37), що також вбачається з висновку експертного дослідження від 07 вересня 2017 року за № 8-4/1471 проведеного в рамках вказаного кримінального провадження (Том ІІ а.с. 196). 20 вересня 2016 року між [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від 19 вересня 2016 року, [PERSON] та [PERSON] укладено договори про відступлення права вимоги (цесії) за Договором позики, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріусом Тверською І.В. та зареєстровано в реєстрі за № 3166, а також 29 травня 2016 року між останніми укладено договір про відступлення права вимоги за Договором іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріусом Тверською І.В. та зареєстровано в реєстрі за № 3167. З протоколу допиту [PERSON] в якості потерпілої у кримінальному провадженні № 12016100060008138, також вбачається, що в офісі нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дячук О.В. , 18 жовтня 2016 року вона не перебувала та не знає навіть де він знаходиться. Зазначала близько 3-4 чотирьох років не була у місті Києві. Відповідно до висновку експертного дослідження від 07 вересня 2017 року за № 8-4/1471 проведеного в рамках вказаного кримінального провадження, підписи в графі «Сторона - 2» в договорі про розірвання договору іпотеки від 18 жовтня 2016 року за реєстровим № 1749; підпис в графі «Підпис:» та рукописний напис « [PERSON] » в заяві від 18 жовтня 2016 року приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б.; підпис в графі «Продавець» та рукописний напис « [PERSON] » в договорі купівлі-продажу квартири від 18 жовтня 2016 року за реєстровим № 1750; підпис в графі «Підпис» та рукописний напис « [PERSON] » в заяві [PERSON] від 18 жовтня 2016 року приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б. до договору купівлі-продажу квартири; підпис в графі «Підпис» та рукописний напис « [PERSON] » в заяві [PERSON] від 18 жовтня 2016 року приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б. до договору купівлі-продажу квартири, виконано не [PERSON] , а іншою особою. Поряд із цим, даним висновком також встановлено, що підписи в графі «Сторона-1» та рукописний напис « [PERSON] » в договорі про розірвання договору іпотеки від 18 жовтня 2016 року за реєстровим номером 1749; підпис в графі «Підпис» та рукописний напис «[PERSON]. » в заяві [PERSON] від 18 жовтня 2016 року приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б. до договору про розірвання договору іпотеки; підпис в графі «Підпис» та рукописний напис « [PERSON] » в заяві [PERSON] від 18 жовтня 2016 року приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б. до договору про розірвання договору іпотеки, виконано не [PERSON] , а іншою особою. Так, 18 жовтня 2016 року між особою, яка видала себе за [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про розірвання договору іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б. та зареєстрований в реєстрі за № 1750. Того ж дня на підставі договору купівлі-продажу зазначену квартиру було відчужено на користь [PERSON] , а ним 21 жовтня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу на користь [PERSON] В подальшому, 08 листопада 2016 року між [PERSON] , яка була засновником ТОВ «ЕТ-АМПЕРСАНД» та громадянином України [PERSON] , який являвся директором зазначеного товариства було укладено договір купівлі-продажу корпоративних прав від 08 листопада 2016 року на вказану квартиру і того ж дня за актом прийому-передачі № 1 між останнім та ТОВ «ЗЕЛЬДЕН-КАПІТАЛ», директором та засновником якого був також [PERSON] її передано до статутного фонду ТОВ «ЗЕЛЬДЕН-КАПІТАЛ». 29 грудня 2016 року було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Власником майна став [PERSON] . Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності не нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, зокрема квартири [ADDRESS] 18 січня 2017 року зареєстровано обтяження, підставою якого була ухвала Печерського районного суду міста Києва від 12 січня 2017 року у справі № 757/1559/17-к (Том І а.с. 38-50). Досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 12016100060008138 встановлено, що невстановлені особи шахрайським шляхом заволоділи квартирою [ADDRESS] , що належала на праві приватної власності [PERSON] . У висновку експерта Київського НДЕКЦ МВС України від 07 вересня 2017 року № 8-4/1471 зазначено, що майже всі документи, які підписувала нібито [PERSON] , були підробленими, не встановленими на даний момент слідством, особами. З листа АТ «Укрсиббанк» від 14 листопада 2018 року № 13-1-4/1794«ВІ» вбачається, що квитанція № 28 дата здійснення операції 20 вересня 2016 року не відповідає встановленій банком формі. Дана квитанція, платник - [PERSON] , отримувач - [PERSON] , сума 6 018 000,00 грн., призначення платежу - сплата за договором про відступлення права вимоги від 20 вересня 2016 року, ані АТ «Укрсиббанк», ані відділенням № 359 АТ «Укрсиббанк» не оформлялась. Рахунок № [NUMBER] в банку відсутній. На рахунок [PERSON] № [NUMBER] кошти в зазначеному розмірі не надходили та від [PERSON] не зараховувались. Таким чином, встановивши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд стосовно первісного позову [PERSON] про визнання недійсним договору від 29 травня 2016 року про розірвання договору іпотеки, посвідченого того ж дня приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б. 18 жовтня 2016 року та зареєстровано в реєстрі за № 1749, а також скасування запису останньої про припинення іпотеки № 14711941, зазначає наступне. Оскільки відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним, вкрай важливим є розмежування двох понять: «нікчемний правочин» та «оспорюваний правочин», бо кожен з видів недійсності правочинів передбачає різні шляхи захисту цивільних прав та інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, що передбачено ст. 204 ЦК України. Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. У відповідності до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), що передбачено ч. 2 ст. 207 ЦК України. Вбачається, що висновком почеркознавчої експертизи від 07 вересня 2017 року за № 8-4/1471, проведеної в рамках кримінального провадження № 12016100060008138 встановлено, що підписи в графі «Сторона-1» та рукописний напис « [PERSON] » в договорі про розірвання договору іпотеки від 18 жовтня 2016 року за реєстровим номером 1749; підпис в графі «Підпис» та рукописний напис «[PERSON]. » в заяві [PERSON] від 18 жовтня 2016 року приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б. до договору про розірвання договору іпотеки; підпис в графі «Підпис» та рукописний напис « [PERSON] » в заяві [PERSON] від 18 жовтня 2016 року приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б. до договору про розірвання договору іпотеки, виконано не [PERSON] , а іншою особою. Таким чином, вбачається, що договір про розірвання договору іпотеки не відповідає письмовій формі правочину, адже його стороною, тобто [PERSON] не підписувався. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, що передбачає ч. 1 ст. 626 ЦК України. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, що відповідає положенням ч. 1 ст. 627 ЦК України. У відповідності до положень ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, що передбачає ч. 1 ст. 638 ЦК України. Верховний Суд України в п. 4 постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року роз`яснив, що судам відповідно до ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом, що передбачає ч. 2 ст. 215 ЦК України. В силу ч. 2 ст. 215 ЦК України норми закону щодо підстав нікчемності правочинів є імперативними. У первісному позові [PERSON] заявлена вимога про визнання недійсним договору від 29 травня 2016 року про розірвання договору іпотеки, посвідченого того ж дня приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б. 18 жовтня 2016 року та зареєстровано в реєстрі за № 1749 з підстав, порушення вимог до письмового правочину, визначених ч. 3 ст. 203, ч. 2 ст. 207, ч. 1 ст. 215 ЦК України. Нормою ч. 2 ст. 207 ЦК України встановлена нікчемність такого правочину у разі недодержання письмової форми, тобто на підставі ч. 2 ст. 215 ЦК України визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. В п. 5 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховний Суд України роз`яснено, що вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Отже, в даному випадку спірний правочин в розумінні ч. 3 ст. 203, ч. 2 ст. 207, ч. 2 ст. 215 ЦК України гіпотетично може бути визнаний нікчемним, однак [PERSON] звернувся до суду з вимогою про визнання правочину саме недійсним. Вимога про встановлення нікчемності правочину в первісному позові заявлена не була, тому суд, з урахуванням положень ст. 13 ЦПК України, щодо розгляду судом справи в межах позовних вимог, та вищезазначених роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, приходить до висновку, що задоволенню не підлягають вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору від 29 травня 2016 року про розірвання договору іпотеки, що не позбавляє останнього, в разі необхідності, права на звернення до суду з позовом про встановлення нікчемності правочину. Також, задоволенню не підлягає вимога щодо припинення запису про іпотеку, враховуючи наявність зареєстрованого обтяження в рамках кримінального провадження № 12016100060008138, підставою якого є ухвала Печерського районного суду міста Києва від 12 січня 2017 року у справі № 757/1559/17-к, яке відповідно даного реєстру не було скасовано. Стосовно об`єднаних позовних вимог [PERSON] про визнання недійсними Договору про відступлення права вимоги від 20 вересня 2016 року за договором позики від 29 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тригуб Є.О. за реєстровим № 3166 та Договору про відступлення права вимоги від 20 вересня 2016 року за договором іпотеки від 29 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тригуб Є.О. за реєстровим № 3167, слід зазначити наступне. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним, вкрай важливим є розмежування двох понять: «нікчемний правочин» та «оспорюваний правочин», бо кожен з видів недійсності правочинів передбачає різні шляхи захисту цивільних прав та інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, що передбачено ст. 204 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України розмежовуються види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 ЦК тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК тощо). Тобто, в даному випадку спірні правочини є оспорюваними. Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Як роз`яснено в п. 8 зазначеної Постанови, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Відповідно до ст.ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання бо виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми ст. 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Глава 47 ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо порядку та підстави заміни сторін у зобов`язанні. Частиною 1 ст. 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом, що передбачає ст. 516 ЦК України. Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, та і оплатним. У останньому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст. 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Норми цивільного права не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством. Отже, безумовно визнання сторонами та встановлення експертним дослідження факту того, що спірні договори про відступлення права вимоги не підписувались, ані [PERSON] , ані [PERSON] є підставою для визнання недійсними правочинів та заслуговує на увагу, однак, не може бути підставою для визнання правочину недійсним у даному випадку в силу положень ст.ст. 12-13 ЦПК України з огляду на те, що [PERSON] обрано не вірний механізм захисту своїх цивільних прав та інтересів, а також останнім в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України не доведено наявності умислу та існування випадку навмисного введення його в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, адже, не виконання [PERSON] грошового зобов`язання за спірними договорами не є підставою для визнання даних правочинів недійсними. Таким чином, суд приходить до глибокого переконання, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання оспорюваного правочину недійсним, а тому об`єднаний позов також не підлягає задоволенню. На підставі ст.ст. 16, 202, 203, 204, 207, 215, 229 - 233, 512, 514, 516, 626-628, 638, 656 ЦК України та

Outcome: dismissed