Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-01 00:00:00

Позивач [PERSON]\~звернувся до\~суду із\~позовом до\~відповідача [PERSON] про стягнення 288?488 грн. заборгованості за договорами поруки. В обґрунтування вказаних вимог зазначав, що 23 серпня 2007 року та 28 вересня 2010 року між кредитною спілкою «Кредит-ФОС» та [PERSON] укладено кредитні договора № 353 на суму 130?000 грн. та № 241 на суму 130?000 грн., відповідно. В забезпечення цих правочинів були укладені договора поруки від 23 серпня 2007 року між кредитною спілкою «Кредит-ФОС» та [PERSON] та 28 вересня 2010 року між кредитною спілкою «Кредит-ФОС», [PERSON] та [PERSON] Відповідач неналежно виконував умови зазначених кредитних договорів, внаслідок чого за ними утворились заборгованості. Позивач, будучи поручителем, погасив їх. Так, за кредитним договором № 353 від 23 серпня 2007 року він сплатив 169?000 грн., а за договором № 241 від 28 вересня 2010 року 119?488,03 грн. Позивач вважає, що відповідно до частини 2 ст. 556 Цивільного кодексу України, виконавши вимоги кредитної спілки «Кредит-ФОС», до нього перейшли усі права кредитора у зобовязаннях за зазначеними кредитними договорами, в тому числі і вимагати від відповідача відшкодувати сплачені кошти. 02 жовтня 2017 року (а.с. 24) відповідач подав відзив (заперечення) у якому, з урахуванням «письмових пояснень щодо необґрунтованості та безпідставності первісного позову» (а.с. 84) зазначає, що вказаних вимог не визнає, оскільки до позову не додано цілої низки документів, як то кредитні договори боржника, копія кредитного договору від 23 серпня 2007 року, копія договору про передачу права від кредитора до позивача, і.т.д. Вказане свідчить про те, що фактичного переходу права вимоги за кредитними договорами від кредитної спілки «Кредит-ФОС» до [PERSON] не відбулось. Жодного повідомлення про такий перехід він, тобто відповідач, не отримував. Також звертає увагу на те, що у позивача не виникло право на предявлення зворотної вимоги до боржника. Заборгованість за кредитними договорами відповідача періодично погашалась ним як самостійно так і за рахунок виконавчих дій, в тому числі з пенсії. Поданий позивачем договір поруки № 241 від 28 вересня 2010 року не відповідає тому, який фактично був укладений в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, оскільки за ним поручителями виступали двоє осіб, а не сам позивач. Також [PERSON] подав заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності (а.с. 68), оскільки позивачем пропущено трьохрічний строк позовної давності в частині вимог, що стосуються договору поруки і кредитного договору від 2007 року. 17 листопада 2017 року відповідач [PERSON] подав зустрічний позов (а.с. 59) у якому просить визнати недійним договір поруки № 241 від 28 вересня 2010 року. В обґрунтування цих вимог зазначає, що позивачем надано примірник цього договору у якому зазначено лише одного поручителя [PERSON], тоді як насправді даний правочин був укладений з двома поручителями [PERSON] та [PERSON] Отже вказаний договір поруки вчинений під впливом обману та повинен буди визнаний судом недійсним відповідно до статті 230 Цивільного кодексу України. [PERSON] не скористався своїм правом на подачу відзиву. Однак у письмових поясненнях від 15 червня 2018 року (а.с. 85-86) вказує, що вимоги [PERSON] вважає безпідставними. Представник позивача у судовому засіданні позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів підтримав з мотивів, викладених у позовній заяві, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] просив відмовити за безпідставністю. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні просив у задоволенні позову [PERSON] до нього відмовити, з мотивів, викладених у відзиві та «письмових пояснень\~щодо необґрунтованості\~та безпідставності\~первісного позову», а зустрічний позов задовольнити, з підстав, зазначених у позовній заяві. 15 червня 2018 року судом було задоволено клопотання [PERSON] та витребувано у [PERSON] оригінал договору поруки № 241, укладеного 28 вересня 2010 року між ним та кредитною спілкою «Кредит-ФОС». Ця ухвала виконана не була. 02 липня 2018 року [PERSON] подав письмові пояснення (а.с. 92), у яких зазначив, що не має можливості надати оригінал вказаного договору, оскільки втратив його та інші документи, повязані з досліджуваними правовідносинами у 2014-2015 роках за невстановлених обставин (припускає, що при переїзді). Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що первинний позов слід задовольнити часткового, а у задоволенні зустрічного відмовити, з огляду на таке: частиною 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Виконання зобов'язання може забезпечуватися порукою (частина 1 ст. 546 Цивільного кодексу України) 23 серпня 2007 року між кредитною спілкою «Кредит-ФОС» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 353 на суму 130?000 грн. Даний факт визнаний сторонами, у суду не виникає сумніву щодо достовірності цієї обставини або добровільності її визнання, а тому вона, в силу частини 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, доказуванню не підлягає. Факт такого визнання відповідачем, суд встановив з відзиву (заперечень) від 02 жовтня 2017 року (а.с. 24) та зустрічного позову (а.с. 33), відповідно знову ж таки до частини 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, якою визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. У позовній заяві [PERSON] зазначає, що з метою забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором між кредитною спілкою «Кредит-ФОС» та ним, 23 серпня 2007 року було укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель зобовязується перед кредитором за виконання зобовязань боржником згідно договору у такому ж обсязі, як і боржник. Такі твердження позивача [PERSON] суд сприймає критично та до уваги не бере, оскільки вони не доведені, як того вимагає частина 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України. Так, копії вказаного договору поруки [PERSON] суду не надав. Про неможливість подачі цього доказу у звязку з чим є необхідність його витребування у третіх осіб [PERSON] не зазначає. З клопотанням про таке витребування до суду не звертався. За даних обставин суд позбавлений можливості надати правову оцінку договору поруки від 23 серпня 2007 року. Отже достеменно стверджувати про те, що позивач є поручителем за належне виконання [PERSON] умов кредитного договору № 353 від 23 серпня 2007 року, встановити умови такого забезпечення, неможливо, а отже у задоволенні позву [PERSON] до [PERSON] про стягнення 169?000 грн., котрі він сплатив в рахунок погашення зазначеного договору кредиту слід відмовити за недоведеносітю. При цьому суд зазначає, що одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність. Суть цього принципу розкрито у статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, частинами 1, 2, та 3 якої визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. В даному випаду у суду не було підстав, визначених законом, для витребування договору поруки від 23 серпня 2007 року з власної ініціативи. Жодна із сторін спору цього питання не порушували, а отже вчинення таких дій судом самостійно, було б порушенням принципу диспозитивності, що є неприпустимим. Відповідно до частини 4 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким наслідком, на думку суду, може бути можливість відмови у задоволені позову, якщо сторона проігнорує подачу суду доказів під ставності її вимог. Окрім цього суд звернув увагу на те, що на підтвердження факту про відшкодування кредитній спілці «Кредит-ФОС» 169?000 грн. в рахунок виконання кредитного договору № 353 від 23 серпня 2007 року позивач надав довідку за підписом в.о. голови правління [PERSON] та печаткою кредитної спілки «Кредит-ФОС» у якій зазначено, що позивач вносив грошові кошти для сплати відсотків, нарахованих із 23 серпня 2007 року по 13 лютого 2011 року. Сума сплачених грошових коштів поручителем, тобто позивачем, становить 169?000 грн. Квитанція виписувалась на імя [PERSON] Відповідач [PERSON] заперечував проти того, аби суд надавав оцінку цій довідці і звертав увагу на те, що у ній не зазначено дати. Суд відкидає такі посилання [PERSON] Сама по собі відсутність дати видачі такого роду довідки не може слугувати підставою для визнання її недопустимим доказом. Тим не менше, вказану довідку суд вважає не достовірним доказом, оскільки на її підставі неможливо встановити дійсні обставини справи. З неї неможливо встановити коли саме мали місце погашення заборгованості за кредитним договором № 353 від 23 серпня 2007 року. Жодного розрахунку заборгованості, котрий би доповнював чи уточняв цю довідку позивачем не надано. Питання періоду у який відбувалось внесення зазначених коштів має не аби яке значення, адже саме з моменту повного погашення заборгованості за кредитним договором у позивача (нового кредитора) виникло право на відшкодування таких коштів за рахунок відповідача (боржника), а отже розпочався облік позовної давності. Дослідження цієї обставини входить до предмету доказування, оскільки про застосування наслідків пропуску позовної давності заявив відповідач, подавши відповідну заяву (а.с. 68). Щодо довідки № 123 від 23 червня 2017 року, виданої головою правління кредитної спілки «Кредит-ФОС», то її суд до уваги не бере з тих же самих міркувань, а саме тому, що вона не може буди достовірним доказом у питанні погашення [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 353 від 23 серпня 2007 року так як у ній вказано лише про факт такого погашення без зазначення того, хто саме таке його здійснював, коли та в якому розмірі. При цьому слід зазначити, що відповідачем надано: фотокопію прибуткового касового ордера № 4016 від 28 вересня 2007 року, відповідно до якого [PERSON] здійснив погашення відсотків в сумі 4?488 грн. за договором № 353 від 23 серпня 2007 року; фотокопію квитанції № 2818 до прибуткового касового ордеру від 29 вересня 2010 року (а.с. 46), відповідно до якої [PERSON] здійснив погашення основної суми в розмірі 130?000 грн. та відсотків в розмірі 3?550,7 грн. по договору № 353 від 23 серпня 2007 року. У суду немає підстав вважати, що кошти за вказаними довідками вносились не [PERSON], а позивачем [PERSON], як про це зазначено у довідці в.о. голови правління [PERSON], оскільки на підтвердження цих обставин суду не надано доказів. Щодо кредитного договору № 241 від 28 вересня 2010 року та правовідносин коті прямо чи опосередковано він породив для сторін судом встановлено наступне: 28 вересня 2010 року між кредитною спілкою «Кредит-ФОС», в особі голови правління [PERSON], та членом кредитної спілки [PERSON] укладено кредитний договір № 241 (далі кредитний договір № 241), згідно умов якого Кредитодавець зобовязується надати грошові кошти у кредит Позичальникові у сумі 130?000,00 грн., та на умовах, встановлених договором, а Позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти у розмірі 39% річних. Кредит надається на строк 2 місяці з 28 вересня 2010 року до 28 листопада 2010 року. Кредитодавець на умовах строковості, зворотності платності та забезпеченості у відповідності до умов цього Договору надає позичальнику кредит з цільовим призначенням на споживчі потреби (пункт 2.1. Договору). Відповідно до записів в касовій книзі кредитної спілки «Кредит-ФОС» [PERSON] надано кредит в сумі 130?000,00 грн. згідно договору № 241 від 28 вересня 2010 року. Отримання [PERSON] коштів також підтверджується видатковим касовим ордером № 1271 від 29 вересня 2010 року, з якого вбачається, що позивач по договору № 241 від 28 вересня 2010 року одержав від кредитної спілки «Кредит-Фос» 130?000,00 грн. Дослідженими судом доказами, зокрема видатковим касовим ордером № 1271 від 29 вересня 2010 року, а також висновком експерта № 2698 судово-почеркознавчої експертизи, встановлено, що [PERSON] на виконання умов спірного кредитного договору отримав у касі кредитної спілки грошові кошти в сумі 130?000,00 грн., про що розписався. В забезпечення виконання кредитного договору № 241 від 28 вересня 2010 року між кредитною спілкою «Кредит-ФОС», в особі голови правління [PERSON], та [PERSON], [PERSON] укладено договір поруки № 241, згідно умов якого поручителі зобовязуються відповідати перед кредитною спілкою «Кредит-ФОС» за виконання зобовязань [PERSON] у такому ж обсязі, що і боржник. Поручителі та Боржник несуть солідарну відповідальність перед Кредитором. Поручителі відповідають по зобовязаннях Боржника в повному обсязі, включаючи сплату основного боргу, процентів за його користування, додаткового проценту за несвоєчасний розрахунок, а також відшкодування збитків, завданих кредитору невиконанням або неналежним виконанням Боржником умов кредитного договору. Зазначені обставини доказуванню не підлягають, відповідно до частини 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки встановлені таким, що набрало законної сили рішенням суду у цивільній справі № 1915/490/2012 від 31 жовтня 2012 року за позовом [PERSON] до кредитної пілки «Кредит-ФОС» про захист прав споживача, визнання недійсними договорів застави, поруки та кредитного договору, стягнення моральної шкоди. [PERSON] здійснював погашення кредиту неналежним чином, в зв'язку із чим заборгованість за кредитним договором № 241, станом на 28 березня 2011 року, складала 192?902,75 грн. з яких: 130?000 грн. неповернутий кредит: 62?902,75 грн. несплачені відсотки за користування кредитом. Вказані обставини встановлені таким, що набрало законної сили рішенням суду у цивільній справі № 2-3430/11 від 06 липня 2011 року за позовом кредитної спілки «Кредит-ФОС» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором та зустрічним позовом [PERSON] до кредитної спілки «Кредит-ФОС» про розірвання кредитного договору, а тому доказуванню не підлягають, відповідно до частини 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України. Цим рішенням суду стягнуто з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в користь кредитної спілки «Кредит-ФОС» заборгованість за кредитним договором № 241 в сумі 192?902,75 грн. В задоволенні зустрічних позовних вимог до кредитної спілки «Кредит-ФОС» про розірвання кредитного договору відмовлено. Вирішено питання судових витрат. На виконання вказаного рішення суду було видано та звернено до виконання виконавчий лист № 2-3430 від 02 вересня 2011 року. Вказане підтверджується фотокопією постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 07 серпня 2013 року. Цією постановою, а також актом про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 07 серпня 2013 року стверджується те, що в рахунок погашення боргу стягувачу, тобто кредитній спілці «Кредит-ФОС»\~передано майно\~боржника [PERSON],\~а саме:\~1/3\~частина трьохкімнатної\~квартири №\~89,\~яка знаходиться\~за адресою:\~м.\~Тернопіль,\~вул.\~Пушкіна,\~2, за ціною в 111?250 грн. Також, 23 червня 2017 року [PERSON] здійснив погашення за кредитним договором № 241 на суму 2?107,6 грн., що підтверджується копією квитанції № 0006 від 23 червня 2017 року. Щодо тверджень позивача про виплату ним кредитній спілці «Кредит-ФОС» 6?130,43 грн. в межах виконавчого провадження, то суд їх до уваги не бере, оскільки на їх підтвердження не надано жодного доказу. Таким чином позивач здійснив погашення кредитного договору № 241 на загальну суму 113?357,6 грн. (111?250 + 2?107,6 = 113?357,6). Станом на 23 червня 2017 року заборгованість за даним кредитним договором погашена, що стверджується довідкою № 123 від 23 червня 2017 року, виданою за підписом голови правління кредитної спілки «Кредит-ФОС». Частинами 2 та 3 ст. 556 Цивільного кодексу України визначено, що до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання. До кожного з кількох поручителів, які виконали зобов'язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора у розмірі частини обов'язку, що виконана ним. Згідно з пунктом 3 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем). Відповідно до частини 1 ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. (частина 2 ст. 612 Цивільного кодексу України) Таким чином, внаслідок виконання позивачем зобовязань відповідача за кредитним договором № 241 на суму 113?357,6 грн., відбулась заміна кредитора і права останнього від кредитної спілки «Кредит-ФОС» перейшли до [PERSON], котрий обґрунтовано заявляє вимоги про стягнення з божника погашеної ним суми боргу. Саме тому вимоги [PERSON] до [PERSON] в частині стягнення 113?357,6 грн. за кредитним договором № 241 є підставними та підлягають до задоволення. Посилання [PERSON] на те, що вказаної вище заміни кредитора не відбулось є неспроможними, адже не ґрунтуються на нормах права, оскільки: відповідно до частин 1, 2 ст. 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. Однак у даному випадку заміна кредитора відбулась не у звязку із укладенням правочину, тобто на підставі пункту 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України, а внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем, відповідно до пункту 3 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України, а тому і стаття 513 Цивільного кодексу України у даній правовій ситуації застосуванню не підлягає. Щодо неподачі [PERSON] кредитором документів боржника за кредитним договором № 241 (пункт 2.8), то на підтвердження цієї обставини відповідач не надає жодного доказу, а тому вона до уваги судом не береться. Окрім цього, ця обставина, навіть у випадку, якщо вона дійсно мала місце, не є доленосною у справі, позаяк юридичного факту заміни кредитора у зобовязанні не нівелює, як про це помилково зазначає відповідач. Більше того, жодна із сторін договору поруки № 241 від 28 вересня 2010 року, права якої вказаний факт міг порушувати, а це виключно кредитна спілка «Кредит-ФОС»,\~або [PERSON] про такі обставини заявляли. Окрім цього слід зазначити, відповідно до частин 1, 2 ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Таким чином, сам факт неповідомлення боржника про заміну кредитора у зобовязанні не ставить під сумнів правомірність такої дії. Більше того, цих два факти є незалежними один від одного. У цьому випадку вказане неповідомлення лише наділяє боржника правом не виконувати своїх зобовязань на користь нового кредитора. При цьому самі зобовязання не припиняютьсь і жодна із сторін, в тому числі і боржник, не звільняється від їх виконання. Належним, у цьому випадку, вважатиметься виконання зобовязань на користь первісного кредитора. Відповідач [PERSON] же не виконав зобовязання за кредитним договором № 241 ні перед первісним, ні перед новим кредитором. Щодо зустрічного позову [PERSON] то тут слід зазначити наступне: суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (частина 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України). [PERSON] до позовної заяви додано фотокопію договору поруки до договору кредиту № 241 від 28 вересня 2010 року, укладеного між ним та кредитною спілкою «Кредит-ФОС» (а.с. 9). Відповідно до цього договору визначено, що [PERSON] зобовязуються відповідати перед кредитною спілкою «Кредит-ФОС» за виконання зобовязань [PERSON] за кредитним договором № 241 у такому ж обсязі, що і боржник. Поручитель та Боржник несе солідарну відповідальність перед Кредитором, відповідає по зобовязаннях Боржника в повному обсязі, включаючи сплату основного боргу, процентів за його користування, додаткового проценту за несвоєчасний розрахунок, а також відшкодування збитків, завданих кредитору невиконанням або неналежним виконанням Боржником умов кредитного договору. Даний правочин підписаний поручителем та кредитором та ні першим, ні другим не оспорюється. За загальними правилами цивільного законодавства України, а саме, відповідно до частини 1 ст. 204 Цивільного кодексу України, чинність вказаного правочину презумуєтся, тобто він є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частини 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частиною 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою для визнання недійсним договору поруки № 241 від 28 вересня 2010 року, укладеного між кредитною спілкою «Кредит-ФОС» та [PERSON], [PERSON] вважає те, що він вчинений під впливом обману. Такі його твердження суд вважає необґрунтованими оскільки: статтею 230 Цивільного кодексу України дійсно визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Таким чином обман, як обставина, котра у подальшому має юридичні наслідки, виникає в результаті дій однієї сторони договору по відношенню до іншої. [PERSON] не є стороною вказаного договору, а отже жодного обману щодо нього не було та бути не могло. Як уже зазначалось вище, сторони цього правочину питання про його недійсність, в тому числі з підстав вказаних [PERSON], не ставили. Даний договір ніяким чином не розширив обовязків відповідача за правочином, якого він забезпечував, тобто кредитним договором № 241. Обставини на які посилається [PERSON] та відповідно до яких у разі наявності в договорі поруки двох поручителів, вважається, що вони, надаючи поруку, діяли спільно, тоді як у випадку, якщо із кожним з поручителів укладений окремий договір, то вважається, що кожен із них діяв самостійно, не мають для божника, а у даному випадку для відповідача, жодного правового значення в питанні обєму його відповідальності за зобовязаннями. Таким чином підстави, на які посилається [PERSON], для визнання недійсним вказаного договору поруки, відсутні. Жодних інших обставин, визначених законом та котрі свідчили б про недійсність цього правочину, з поданих сторонами доказів судом не встановлено. Таким чином у задоволені зустрічного позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: partial