Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Джерело 1», треті особи: Головне управління Держпродспоживслужби у м. Києві, Громадська організація «Джерело» про захист прав споживача шляхом визнання договору недійсним та просив: 1. визнати Договір №Л-76Є від 01 квітня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Джерело 1» та позивачем про участь у витратах на експлуатацію електричних та водопровідних мереж недійсним з моменту його укладення та таким, що порушує його права як споживача; 2. стягнути з відповідача на його користь понесені останнім судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 квітня 2007 року між позивачем та відповідачем укладено письмовий договір №Л-76 Є про участь у витратах на експлуатацію електричних та водопровідних мереж. Відповідно до пункту 1.1 розділу 1 вказаного Договору предметом договору є забезпечення обслуговування та поточного ремонту вуличних електричних та водопровідних мереж, свердловини і утримання у належному санітарному стані території вулиць Лісова, Демидівська, провулку Інженерного та Ялинкового , для створення мешканцям належних умов проживання. Розділом 2 Договору визначено обов`язки сторін, які стосуються обсягів споживання, порядку оплати спожитих ресурсів, а також порядок відшкодування витрат пов`язаних з утриманням домогосподарства. Ціни та тарифи на комунальні послуги встановлюються відповідачем відповідно до власних наказів. Проте, право на встановлення цін та тарифів на комунальні послуги закріплено за центральним органом виконавчої влади та органами місцевої влади та самоврядування (лист Департаменту економіки та інвестицій від 16.01.2020). Розділом 3 Договору визначено права відповідача, а саме: прийняття рішення про припинення надання споживачу послуг тимчасово до погашення заборгованості, яка виникла у споживача; стягнення пені у разі несплати за отримані послуги в розмірі 1% від несплаченої суми за кожен день такої несплати; відключення споживача від постачання електроенергії у разі перенавантаження електромереж. В той час права позивача передбачені лише двома пунктами: вимагати від підприємства проведення огляду та відновлення комунікацій у разі аварійних ситуацій, постійного функціонування зданих в експлуатацію водопровідних та електричних мереж; стягнення із винних осіб вартість поновлених комунікацій та споруд, якщо необхідність його проведення спричинена аваріями та ушкодженнями, які виникли з вини цих осіб. На думку позивача, зазначений Договір є не лише недійсним, а й нікчемним з часу його укладання та підписання сторонами, оскільки направлений на порушення прав споживача, не містить в собі істотних умов, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, за своїм змістом суперечить вимогам чинного законодавства України, а також суперечить обставинам справи, встановленим рішенням Північного апеляційного господарського суду від 04.04.2019 у справі 910/9958/18, яке набрало законної сили та підтверджено рішенням Верховного суду від 30 липня 2019 року у даній справі, які мають преюдиційне значення для вирішення цього спору. Правовими підставами для визнання правочину недійсними зазначено зокрема відсутність обов`язкових положень передбачених актами цивільного законодавства, а саме ч.3 ст.180 ГК України; порушення ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині включення до умов договору несправедливих умов; посилання на судові рішення про незаконність та протиправність надання послуг ТОВ «Джерело 1» в частині встановлення тарифів та оплати за комунальні послуги і з технічного обладнання до будинку позивача. Ухвалою суду від 06 липня 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано час для усунення недоліків. В межах встановленого строку позивачем було подано заяву про усунення недоліків. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 23.07.2021 було відкрито провадження у даній справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Роз`яснено відповідачам право протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали надіслати до суду відзив на позовну заяву, письмові докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення проти позову. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Від третьої особи - Головного управління Держпродспоживслужби у м. Києві надійшло пояснення, яким здійснено аналіз відповідності положень Договору нормам законодавства щодо захисту прав споживачів та визначено підстави щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі. 28.09.2021 від третьої особи - Громадського об`єднання «Джерело» надійшло пояснення, в якому зазначено невідповідність умов Договору чинному законодавству України і як підсумок зазначено про задоволення позовних вимог в повному обсязі. 29.09.2021 від відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Джерело - 1» надійшов відзив на позовну заяву (із доповненнями та уточненнями) про захист прав споживача шляхом визнання договору недійсним від 16.07.2021. Так, відповідно до заперечення відповідач не визнає позовні вимоги в повному обсязі та вважає їх безпідставними та необґрунтованими та просить відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Відповідач зазначає, що зобов`язання ТОВ «ДЖЕРЕЛО-1» полягають в здійсненні організаційних заходів, результатом яких має бути та фактично є забезпечення Споживачам та членам їх сімей належних умов проживання, яке належить розуміти наступним чином: в домоволодіннях споживачів завжди (безперебійно) має бути електрична енергія та якісна вода, що досягається шляхом: забезпечення електроенергією насосної станції, залучення Товариством в необхідних обсягах та випадках сил спеціалізованих підприємств або окремих спеціалістів, які безпосередньо виконують роботи по забезпеченню безперебійної роботи вуличних інженерних мереж електропостачання та водопостачання, а в разі настання їх аварійного стану, швидке та якісне виконання необхідних ремонтних робіт, а також шляхом придбання необхідних матеріалів та обладнання, а крім того виконання залученими силами санітарно- гігієнічних профілактичних заходів в системі водопостачання. Всі зазначені зобов`язання Відповідачем сумлінно та своєчасно виконуються, і жодних зауважень від споживачів щодо якості, своєчасності, кількості наданих послуг, до Відповідача не надходило за весь період здійснення ним своєї господарської діяльності, в тому числі і від Позивача. Всі претензії Позивача до Відповідача з`явилися та існують виключно внаслідок висунення Відповідачем до Позивача в законний спосіб (у судовому порядку) заснованих на договорі вимог щодо виконання ним взятих на себе зобов`язань за договором по оплаті послуг та інших (зокрема встановлення лічильника води в запроектованому належному місці - в колодязі на відгалуженні від магістрального водопроводу до домоволодіння Позивача). Плата зі споживачів Відповідачем справляється виключно за фактично надані їм послуги, оскільки такі послуги, як житлово-комунальні та інші, що були зазначені у Договорі на момент його укладання, фактично ніколи не надавалися і не надаються, то і плата за них не справляється. Дана обставина підтверджується Розрахунком місячної Ціни. 3 огляду на викладене Відповідач повністю заперечував щодо предмету позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 05 жовтня 2021 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив від Позивача, в якому зазначено, що позивач не погоджується в повному обсязі з обставинами, викладеними в документі з огляду на наступне. Позивач, а також юридичні особи, які залучені до участі у цій справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, проте повністю підтримують заявлені позовні вимоги, вважають, що як на момент укладення вказаного Договору, так і на час подачі позову до суду про захист прав споживача, у відповідача ТОВ «Джерело-1» не було ні фактичних, ні технічних можливостей надавати зазначену у цьому Договорі кількість послуг, виконувати визначені Договором обов`язки, оскільки на час укладення цього Договору у штаті відповідача було дві особи: директор та бухгалтер, які офіційно рахувались у штаті вказаного Товариства. Всупереч вимогам закону встановлення ціни та тарифів на послуги водопостачання були протиправними і незаконними, що є підставою для винесення у порядку визначеному ст. 262 ЦПК України окремої ухвали суду у відношенні до директора відповідача [PERSON] . В судовому засіданні позивач та представники третьої особи підтримали позовні вимоги в повному обсязі, які просили задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, зважаючи на обставини викладені в заявах по суті справи. Суд заслухавши пояснення сторін, їх представників, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Відповідно до Законів України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» НКРЕКП встановлює тарифи на теплову енергію та комунальні послуги тим суб`єктам природних монополій та суб`єктам господарювання на суміжних ринках, ліцензування діяльності яких вона здійснює. Для решти суб`єктів господарювання, які не підпадають під сферу регулювання НКРЕКП, тарифи на теплову енергію та комунальні послуги встановлюються органами місцевого самоврядування. Так, згідно із статтею 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на побутові, комунальні (крім тарифів на теплову енергію, централізоване водопостачання та централізоване водовідведення. Послуги з постачання гарячої води, які встановлюються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг). Звертаючись до суду з заявленим позовом, позивач вказав, що як в договорі, так і у відзиві було зазначено, що предметом спору є встановлення «виконавцем послуг» належної якості і в повному обсязі. Разом з тим, в обов`язки відповідача входять послуги із постачання води, електричної енергії. Поняття «виконавець послуги» і «постачальник послуги» є різними. Відповідно до п.2ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору. Відповідно до ч.1 ст. 2 цього Закону предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води. централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у мітлових, садибних, садових, дачних будинках. Разом з тим, Відповідач, згідно «квитанцій-інформаційних листів», безпідставно і неправомірно вимагав від споживача оплати за споживання води та електричної енергії зазначаючи у них норми споживання та ціпи та вимагав альтернативної оплати за послуги, які ним надано не було. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, вислухавши пояснення сторін, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. 01 квітня 2007 року між позивачем та відповідачем, Товариством з обмеженою відповідальністю «Джерело 1» укладено письмовий договір № Л-76Є про участь у витратах на експлуатацію електричних та водопровідних мереж. На думку позивача, зазначений Договір є не лише недійсним а й нікчемним з часу його укладання та підписання сторонами, оскільки він направлений на порушення прав споживача, не містить в собі істотних умов, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, за своїм змістом суперечить вимогам чинного законодавства України. Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава. Предметом позову є правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача. Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача. Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позоні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 12.06.2020 у справі № 906/775/17, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18). Тобто при ухваленні рішення суд має з`ясовувати яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Так, принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, відповідно до ст. 638 ЦК України, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. На підтвердження чого посвідчують своїми підписами, що відповідає даним правовідносинам. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.ст. 6, 627, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст. 628 цього Кодексу. Позивач відповідно до оспорюваного договору підтвердив свою здатність виконувати умови договору вцілому, підписавши наразі оспорюваний ним договір. При цьому в судовому засіданні позивач пояснив, що тривалий час належним чином виконував умови оспорюваного договору, що визнається сторонами та не спростовується. Так, статтею 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 цього ж кодексу визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Стаття 628 ЦК України визначає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Статтею 630 ЦК України передбачено, що Договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов договорів певного виду. Якщо у договорі не міститься посилання на типові умови, такі типові умови можуть застосовуватись як звичай ділового обороту, якщо вони відповідають вимогам статті 7 цього Кодексу. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до приписів статті 629 ЦК України встановлено що договір є обов`язковим для виконання сторонами Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Згідно зі статтею 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК України суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. Разом з тим, договір який був предметом спору був підписаний Позивачем та Відповідачем в добровільному порядку. Жодною із сторін не було надано доказів нікчемності договору. Визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду за результатами розгляду справи № 916/3156/17. Суд не вбачає підстав для визнання договору недійсним, оскільки існує свобода договору, оспорюваний договір підписано позивачем власноручно, він був ознайомлений зі всіма умовами договору та погодився з ними, відтак правочин є таким, що не може бути визнано недійсним. Інші доводи позивача не спростовують висновків суду щодо правомірності оспорюваного правочину. За таких обставин, аналізуючи правовідносини, що склалися між сторонами, та правові норми, що їх регулюють, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання договору недійсним, що є підстав ою для відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed