Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача, який у встановленому законом порядку уточнив та в кінцевому, просить ухвалити рішення про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]., а також про стягнення з неї аліментів на утримання сина в розмірі 1/4 частини з всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідач є матір'ю їхнього спільного сина - неповнолітнього [PERSON] [INFO]. Син народився за час перебування сторін у шлюбі, який укладено 20.10.2001р. Сімейне життя з відповідачем не склалось, у зв'язку з чим рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 01.07.2008р. шлюб розірвано. Ще до розлучення, починаючи з 2005 року відповідач виїхала за кордон і з цього часу вони проживають окремо, а син, відповідно з ним. З моменту виїзду за кордон відповідач не виконує жодного з покладених на неї батьківських обов'язків. Педагогічної, матеріальної, грошової, трудової або іншої участі у вихованні сина не бере. Всі питання, пов'язані з вихованням та утриманням сина ним вирішуються самостійно. Дитина навчається у Червоноградській спеціалізованій школі І-ІІІ ступенів № 8 та додатково займається в гуртках, тренувально-оздоровчих секціях. Відповідач не проявляє заінтересованості в подальшій долі сина, не цікавиться його успіхами, станом здоров'я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя. Не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання. Не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення. Не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей. Не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі. Не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Не створює умов для отримання освіти. Така поведінка на його думку завдає шкоди інтересам дитини. Всі ці фактори, як в сукупності так і окремо розцінює як ухилення від виховання дитини, свідоме нехтування своїми обов'язками і з метою захисту законних інтересів дитини вважає доцільним позбавити відповідача батьківських прав відносно спільного сина. Як з моменту окремого проживання, так і за час розгляду справи в суді відповідач не надала жодної матеріальної допомоги на утримання сина. В судовому засіданні остання вказала, що має стабільний дохід в сумі 1000-1300 євро. Незважаючи на її твердження, в добровільному порядку не було досягнуто згоди про порядок і спосіб матеріального утримання. Позбавлення батьківських прав не виключає обов'язку сплачувати аліменти на утримання дитини і тому, одночасно з позбавленням батьківських прав просить стягувати аліменти в розмірі 1/4 частини з всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судовому засіданні позивач та його повноважний представник згідно договору про надання правової допомоги від 25.07.2015р. - адвокат Гуменюк О.Р. позовні вимоги підтримали з вказаних мотивів, однак при цьому, представник позивача не заперечив, що спосіб і розмір сплати аліментів в кінцевому був узгоджений сторонами у виді перерахунку коштів на рахунок дитини, відкритий в ПАТ «Державний ощадний банк України». Позивач, крім наведеного в мотивах позову, додатково зазначив, що відповідач, за час перебування за кордоном, що близько 11 років, до дитини приїжджала лише 3 рази. Причиною виїзду за кордон відповідача стали борги її матері, які сім'я не мала змоги повернути. Він в свою чергу, був достатньо матеріально забезпеченим та мав змогу утримувати власну сім'ю. За попередньою домовленістю між ним та відповідачем, що була досягнута перед виїздом, остання повинна була повернутись в Україну через рік, однак вирішила залишитись за кордоном. Перший час вживав заходів для її пошуку. Відповідач приблизно 2-3 рази телефонувала і потім знову не давала про себе чути роками. Обіцяла що буде приймати участь у вихованні сина однак не вчиняла жодних дій. За час перебування за кордоном, лише два рази присилала посилки, не надсилаючи при цьому грошей жодного разу. За його власний кошт дитина поїхала на відпочинок до Болгарії, а відповідач лише приїхала туди через два дні. На його утримані перебуває троє дітей. Працюючи на роботі, не завжди мав можливість відвідувати сина в школі, однак вихованням останнього, крім нього, також займається його теперішня дружина. Під час розгляду справи в суді відповідач почала відвідувати школу, де навчається дитина, що вважає простою формальністю. Він натомість не створює жодних перешкод у спілкуванні матері з дитиною, однак позбавлення батьківських прав є вимушеним кроком, пов'язаним із захистом інтересів дитини, які зазнають шкоди поведінкою матері. Успішність сина в школі на даний час знизилась, однак не пов'язує цього з теперішньою ситуацією. Тому, з врахуванням пояснень дитини про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON], будучи особисто присутньою в попередніх судових засіданнях, а також її представники згідно належної довіреності від 13.05.2015р. - [PERSON] та згідно договору про надання адвокатських послуг від 11.09.2015р. - адвокат Мисак О.С. проти обґрунтованості позову заперечили. Відповідач [PERSON] зазначила, що факти, викладені в позовній заяві повністю не відповідають дійсності. Причиною виїзду за кордон стало скрутне матеріальне становище сім'ї, яке ускладнилось тим, що за наслідками вирішення спору про встановлення батьківства з позивача почали стягувати аліменти на дитину, якої останній не визнавав. На той момент, позивач відмовився виїжджати за кордон, хоча не був працевлаштованим, що змусило її покинути Україну. Перебуваючи за кордоном, щомісячно, через перевізника передавала позивачу кошти в сумі 150-200 євро на утримання сина. Крім того, за їхньою домовленістю, кошти також повинні були спрямовуватись на будівництво спільного будинку для сім'ї. Одного разу передала кошти в сумі 2100 євро. Перший раз приїхала в Україну через півтора роки після того як отримала офіційний дозвіл на перебування в Республіці Італія і перебувала з сім'єю близько місяця. В подальшому, через проблеми з документами не мала змоги приїхати в Україну протягом наступних двох років, однак завжди підтримувала контакт з сином і за наявності можливості приїхати в Україну, завжди її використовувала. Після цього, позивач створив нову сім'ю і почав створювати перешкоди в спілкуванні з сином. Прибувши до школи, де навчається син, останній по іншому спілкувався з нею, ніж при батькові та не висловлював свого наміру на позбавлення її батьківських прав. Вона в свою чергу, обізнана про духовний та творчий розвиток сина. Знайома з керівником Танцювального колективу «Первоцвіт» - [PERSON] Телефонувала до неї, цікавилась життям та успіхами сина. Перебувала з дитиною на відпочинку у Болгарії, який оплатила за власні кошти, а позивач лише оплатив переїзд дитини та дав кишенькові гроші. Знає хто теперішній і колишній класний керівник сина. Свідома про його успішність в школі. Дитині більш легко даються до засвоєння гуманітарні науки, точні науки не подобаються, хоча вивчає їх. На даний час, успішність сина знизилась, що пов'язує саме з неналежним виконанням позивачем своїх батьківських обов'язків та психологічним тиском на дитину. Обізнана, що син має бажання стати юристом і особисто з ним обговорювали плани на майбутнє. Будучи матеріально забезпеченою, маючи у власності квартиру за кордоном та стабільний дохід, має змогу та бажання забезпечити синові гідне майбутнє. [PERSON] є її єдиним сином, якого дуже любить, іншої сім'ї вона не створила. На роботі за кордоном в неї виключно позитивні характеристики. Відсутні шкідливі звички. Здобута освіта за кордоном, що в сукупності, робить недоцільним позбавлення її батьківських прав. Аліменти на дитину погоджується сплачувати в твердій грошовій сумі в розмірі 200 євро щомісячно, однак, як це було попередньо узгоджено зі стороною позивача - у спосіб перерахування коштів на рахунок дитини відкритий в ПАТ «Державний ощадний банк України». Спосіб стягнення аліментів у частці від доходу і тим більше на користь позивача заперечує, оскільки побоюється, що останній, маючи на утриманні трьох дітей, витрачатиме їх не за основним призначенням - утримання сина [PERSON]. Тому, в задоволенні позову просять відмовити в повному обсязі, а аліменти, що є обов'язком матері, відповідач погоджується і буде сплачувати на рахунок дитини. Пояснення сина, надані суду просять не брати до уваги, оскільки по-перше, такі надавались під тиском батька, а по-друге, дитина в судовому засіданні все ж таки визнала, що любить маму. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Червоноградської міської ради Львівської області згідно належного доручення від 28.12.2015р. [PERSON] проти обґрунтованості позову заперечила. Питання доцільності позбавлення батьківських прав відповідача розглядалось на засіданні комісії, на якому були присутні батько, мати і сама дитина. Кожному з них давалась можливість висловити свою думку з приводу питання доцільності позбавлення батьківських прав, однак позивач, в момент заслуховування дитини перешкоджав останньому давати відповіді на запитання, постійно втручаючись у діалог. Поводив себе не врівноважено та агресивно, чого не можна сказати про відповідача. Дитина, на думку комісії повторювала слова батька, та мотивувала свою позицію доцільності позбавлення батьківських прав можливістю вільно виїжджати за кордон. На засіданні комісії вивчались питання матеріального забезпечення матері та виконання нею обов'язку з утримання сина. Остання подала підтверджуючі документи про виконання такого обв'язку. Були взяті до уваги позитивно характеризуючі дані про матір. ЇЇ можливість та бажання забезпечити гідне майбутнє дитини, що не піддавалось будь-якому сумніву. В кінцевому всі члени комісії, будучи спеціалістами з великим життєвим досвідом одноголосно висловились про недоцільність позбавлення матері батьківських прав, а думку дитини про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав визнана необ'єктивною і такою, що висловлена під тиском та не в її інтересах. В судовому засіданні будь-яких нових обставин встановлено не було, і тому підтримує вказаний висновок та з урахуванням інтересів дитини в задоволенні позову просить відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу, показання свідків, пояснення неповнолітнього [PERSON], оцінивши в сукупності зібрані докази, давши належну оцінку висновку Органу опіки та піклування Червоноградської міської ради Львівської області та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, діючи насамперед в найвищих інтересах дитини, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. В судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач є батьками неповнолітнього [PERSON] [INFO]., в підтвердження чого до матеріалів справи долучено копію свідоцтва про народження (а.с.5). Заочним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 01.07.2008р. (а.с.6) шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до довідки Межирічанської сільської ради від 27.07.2015р. (а.с.10), неповнолітній проживає разом з батьком. Згідно визнаних сторонами обставин, з 2005 року відповідач проживає за кордоном. У відповідності до вимог ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема з підстави, передбаченої п. 2, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Суд вважає, що така правова підстава для задоволення позову не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні. Так, відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Оскільки питання про позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, про що йдеться в п. 15 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Враховуючи в сукупності зібрані у справі докази, суд не може назвати виправданим застосування до відповідача крайнього засобу сімейно-правової відповідальності. Європейський суд з прав людини, в контексті ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, серед іншого зазначав, що головним критерієм при вирішенні таких справ є інтереси дитини, які повинні превалювати над інтересами батьків, однак, в п. 49 рішення від 18.12.2008р. у справі «Савіни проти України» ЄСПЛ також наголосив, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин, і відповідне рішення має підкріплюватись достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. В іншій справі, «Хант проти України», Європейський суд з прав людини констатував, що в даній категорії справ обов'язкову оцінку слід надати особистості відповідача та його поведінці по відношенню до сина. Даючи оцінку обставинам справи, а також доказам, які здобуті в судовому засіданні, суд не знаходить достатньо переконливих і зважених аргументів, які можуть вважатись виправданими для розірвання сімейних зв'язків між матір'ю та сином і будуть відповідати інтересам останнього, а особистість відповідача, та її ставлення до сина не створює висновку про її цілковите самоусунення від виконання батьківських обов'язків. Як роз'яснив Пленум ВСУ в п. 16 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Оскільки позбавлення батьківських прав є спеціальним видом сімейно-правової відповідальності, передувати таким наслідкам повинна виключно винна поведінка особи, щодо якої вирішується таке питання. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка з 2012р. є класним керівником неповнолітнього суду пояснила, що дійсно, з 2009 року не бачила відповідача в школі, однак під час розмови з [PERSON] про дану справу, останній висловлював відкриту і не приховану любов до матері та намір спілкуватись з нею. Після однієї такої розмови, до школи прибув позивач з претензіями про недопустимість втручання в його особисте життя. Вона особисто була здивована такій поведінці, оскільки познайомившись з відповідачем в процесі розгляду даної справи усвідомила, що остання є щирою, доброзичливою та люблячою матір'ю. Також зазначила, що не лише відповідач, але й позивач з 5-го класу жодного разу не відвідував школи та не цікавився життям сина. Батьківські збори завжди відвідувались новою дружиною позивача [PERSON] та дідом - [PERSON] Відповідно до змісту нотаріально засвідченої заяви (а.с.53), поданої від імені [PERSON], яку сторона позивача не змогла категорично заперечити, останній, здійснюючи міжнародні перевезення, на протязі 18 місяців періодично передавав позивачу від відповідача кошти в сумі 150-250 Євро, які зі слів останньої передавались на утримання сина [PERSON]. Згідно іншої нотаріально засвідченої заяви (а.с.88), зміст якої, за виключенням джерела коштів сторонами не оспорюється, у 2012 році відповідач разом з сином перебувала в Болгарії на фестивалі та відпочинку. Згідно даних закордонного паспорта відповідача (а.с.89-89е), остання, починаючи з 2011р. неодноразово прибувала на територію України. Аналогічно, заінтересованість відповідача в житті сина випливає зі змісту довідки Червоноградської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 8 від 17.02.2016р. (а.с.106), де навчається [PERSON]. Як повідомила свідок [PERSON], саме ця довідка відображає дійсні обставини справи. Перша довідка від 11.11.2015р. (а.с.26) видавалась для батька. Друга від 01.02.2016р. (а.с.91) для матері. При цьому, ні перша довідка, ні друга не відтворює дійсні обставини справи, оскільки працівникам школи не була відома мета, задля якої вони витребовуються. Запит від адвоката про отримання довідки був принесений до школи самою дитиною. Орган опіки та піклування Червоноградської міської ради Львівської області на засіданні комісії прийняв рішення від 22.12.2015р. (а.с.93) про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON] При цьому, як вбачається з протоколу засідання комісії від 01.12.2015р., комісія прийшла до такого висновку після заслуховування позивача, відповідача та самого, на той час малолітнього, [PERSON]. Очевидно, що в такому випадку відсутнє цілковите самоусунення від виконання батьківських обов'язків, а відсутність безпосередньої, постійної участі відповідача у вихованні сина внаслідок перебуванням на заробітках за кордоном в умовах економічної кризи не може засвідчувати факт ухилення відповідача від виконання материнських обов'язків. Скоріш навпаки, такий крок матері, яка обмежує себе у спілкуванні з сином задля забезпечення останньому гідного майбутнього може викликати похвалу та співчуття, однак жодним чином не може створювати висновку про ухилення від виконання материнських обов'язків. Згідно рекомендаційного листка роботодавця відповідача в Республіці Італія (а.с.54), переведеного на українську мову (а.с.55), остання зарекомендувала себе виключно з найкращої сторони. Аналогічні за змістом рекомендації надані іншим роботодавцем, з яким відповідач перебуває в трудових відносинах на даний час (а.с.61, 62). На переконання суду, такі позитивні рекомендації закордону, негативний висновок органу опіки, наявність доходу, що підтверджується відповідними деклараціями (а.с.79-84) та любов до свого сина, яка не викликає жодних сумнівів, не може свідчити про винну поведінку матері по відношенню до обов'язку утримувати сина, що вказує на необґрунтованість позовних вимог про позбавлення батьківських прав. На фоні наведеного, до пояснень неповнолітнього [PERSON] даних в судовому засіданні та його думки відносно спору слід поставитись критично. Так, у відповідності до ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 3 Європейської конвенції про здійснення прав дітей закріплено право дитини, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду справи судовим органом, що стосується її, отримувати всю відповідну інформацію та мати можливість висловлювати свої думки. Відповідно до ст. 12 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Згідно ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей, під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган, якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння, не лише упевнюється в тому, що дитина отримала всю відповідну інформацію, консультує дитину та надає їй можливість висловити свою думку, а ще й приділяє належну увагу таким думкам. В судовому засіданні неповнолітній [PERSON] вказав, що знає відповідача як матір, любить її, однак вважає позовні вимоги обґрунтованими. Первинно, категорично зазначав, що востаннє бачив матір в 2012 році та після цього з нею не спілкувався, однак в подальшому, даючи відповіді на поставлені запитання такої категоричності не дотримувався, вказуючи, що окрім побачень, також і спілкувався з матір'ю, в тому числі на протязі останнього року. Одночасно, висловив свою думку з приводу розміру аліментів, який вважає достатнім для свого утримання та становить 300 євро щомісячно. Має намір використати їх на навчання у ВНЗ. Приділяючи у відповідності до вимог ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей, належну увагу позиції неповнолітнього [PERSON], та діючи в його найвищих інтересах, суд не може визнати таку позицію прийнятною, не просто для сторін у справі, а й для самого неповнолітнього, і вважає, що зроблені ним висновки є необдуманими, а основне, ґрунтуються без належного усвідомлення всіх наслідків такої позиції. Мається на увазі не лише правові наслідки, а й морально-етичні, за яких в подальшому, може зазнати непоправної шкоди психіка дитини, яка відмовилась від власної матері. Незважаючи на те, що неповнолітній [PERSON] підтвердив відсутність зовнішнього тиску на його позицію, суд не може прийняти її до уваги, оскільки останній неодноразово плутався в своїх поясненнях в частині побачень з матір'ю, спілкування з нею, отримання подарунків, тощо. Його позиція про розмір аліментів, що не можна назвати обґрунтовано необхідним, та абсолютно непереконливі для дитини 14-річного віку мотиви про мету витрачання цих коштів свідчать про те, що зацікавленість в позбавленні батьківських прав має місце виключно з фінансової сторони питання, а всі інші критерії під час формування неповнолітнім власної думки до уваги не брались. За таких обставин справи, суд категорично не погоджується з правильністю позиції дитини. Зроблені ним висновки на думку суду є непереконливими, необ'єктивними, в достатній мірі необдуманими і не виключено, що зробленими під тиском, адже сам неповнолітній визнав факт існування в нього любові до матері, що узгоджується з показами свідка [PERSON] та позицією комісії органу опіки та піклування, яка після заслуховування дитини зробила аналогічні висновки. Основним завданням держави є захищати і підтримати сім'ю, а не позбавляти дитину права на виховання у родинному, кровноспорідненому середовищі, навіть за складних життєвих обставин, і виключно в найвищих інтересах дитини, відкидаючи думку останнього щодо суті спору, суд не знаходить правильним та справедливим ухвалення рішення про задоволення позову в частині позбавлення батьківських прав. Аналогічно, відкидаються судом як докази покази свідка [PERSON], яка повідомила про невиконання відповідачем материнських обов'язків. Цей свідок є новою дружиною позивача, і очевидно, будучи заінтересованою у вирішенні справи не вправі дати об'єктивної оцінки реальним обставинам справи, трактуючи їх виключно на свій розсуд та не враховуючи при цьому, що ухилення від виконання материнських обов'язків повинно бути абсолютним для застосування крайньої міри сімейно-правової відповідальності. Щодо вимоги про стягнення аліментів, така підлягає до задоволення частково. Сторони у справі не оспорюють, що дитина на даний час проживає з позивачем. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до положень ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч.1 ст. 184 СК України). Стягнення аліментів у твердій грошовій сумі є можливим за наявності певних обставин, що унеможливлюють сплату аліментів у частці від заробітку (доходу), приблизний, а не вичерпний перелік яких наводиться у ч. 1 цієї статті. Стягнення аліментів у твердій грошові сумі дозволяє забезпечити більшу стабільність щодо утримання дитини в тих чи інших випадках. Під іншими обставинами що зазначені в ч. 1 ст. 184 СК України слід розуміти такі обставини, за наявності яких стягнення аліментів в частці від заробітку може призвести до істотної різниці у розмірі аліментів, які отримує дитина щомісяця, що у свою чергу негативно вплине на рівень її забезпечення. Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-143цс13 в своїй постанові від 05.02.2014р. зазначив, що підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України. Відповідно до змісту ст. 184 СК України, призначення аліментів в твердій грошовій сумі можливо, в тому числі і за заявою платника аліментів. Головною метою аліментних зобов'язань є забезпечення дитини належним утриманням, і враховуючи найвищі інтереси останньої, реалізація цієї мети не може бути поставлена в залежність від обраного позивачем способу присудження аліментів. Чинне сімейне законодавство не містить імперативної заборони у вирішенні питання про спосіб присудження аліментів. Судом встановлено, що відповідач офіційно працевлаштована за кордоном, в підтвердження чого долучено рекомендаційний лист роботодавця (а.с.62). Згідно копій декларацій (а.с.79-84), дохід отримує також за кордоном в іноземній валюті. За таких обставин справи, призначення аліментів у частці від заробітку, на переконання суду може в майбутньому призвести до істотного порушення права дитини на утримання, адже, незважаючи на стабільність доходу відповідача, такий отримується закордоном, та існує реальна небезпека виникнення не виправданих труднощів під час визначення суми доходу відповідача і частки, яка підлягає стягненню. Незважаючи на дозвіл перебування за кордоном (а.с.63, 64), відповідач працює в іншій державі. Не виключається можливість втрати офіційної роботи, і відповідно, неможливості в такому випадку встановити частку доходу, що підлягає стягненню. Тому, єдиноможливим і виправданим по відношенні до інтересів дитини буде призначення аліментів в твердій грошовій сумі, і саме в такий спосіб даним судовим рішенням слід стягувати аліменти з відповідача, що тягне за собою часткове задоволення такої вимоги. При визначенні розміру аліментів суд враховує розмір прожиткового мінімуму громадян, який встановлений законом станом на час розгляду справи, задовільний стан здоров'я та неповно забезпечене матеріальне становище дитини, задовільний стан здоров'я і матеріальне становище відповідача, відсутність у платника аліментів на утриманні інших дітей чи непрацездатних осіб, а також інші обставини, які мають значення для справи. Як повідомила відповідач в судовому засіданні, в підтвердження чого долучила відповідні декларації (а.с.79-84), за два місяці її дохід за кордоном становив 2580 євро. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Оскільки аліментні зобов'язання є різновидом грошового зобов'язання, а відповідач отримує дохід в іноземній валюті, суд не вбачає перешкод для стягнення аліментів саме в валюті отримуваного доходу, які підлягатимуть перерахунку по відношенню до національної валюти за офіційним курсом НБУ на день платежу. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що з відповідача слід стягувати аліменти на користь позивача на утримання малолітнього сина [PERSON] [INFO]. в розмірі 200 євро щомісячно, які, в перерахунку до національної валюти підлягають індексації, починаючи з 12 квітня 2016 року (дати пред'явлення заяви про уточнення позовних вимог - про стягнення аліментів, а не з часу пред'явлення позову, який в первинній редакції не містив цієї вимоги) і до досягнення дитиною повноліття. Визначаючи такий розмір аліментів, враховується позиція відповідача, яка погоджується сплачувати аліменти в такій сумі і на переконання суду, цієї суми, поряд з аналогічним обов'язком батька брати рівнозначну фінансову участь в утриманні сина, буде більш ніж достатньо для забезпечення належного матеріального становища неповнолітнього. При цьому, суд вважає за необхідне роз'яснити сторонам, що відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них. Заперечення відповідача щодо стягнення таких аліментів на користь позивача суд відкидає. Відповідно до ст. 186 СК України, за заявою платника аліментів або за власною ініціативою орган опіки та піклування перевіряє цільове витрачання аліментів. У разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Як видно із зазначеної норми, можливість стягнення аліментів на особистий рахунок дитини виникає виключно у випадку нецільового використання коштів. На даний час підстав стверджувати про нецільове використання коштів немає, а відтак, неможливим є перерахунок аліментів на особистий рахунок дитини, що в подальшому не позбавляє відповідача права здійснювати контроль за витрачанням коштів та у випадку їх нецільового використання звернутись з відповідним позовом до суду. Таким чином, виключно в частині стягнення аліментів позов підлягає до задоволення частково. Згода відповідача сплачувати аліменти у розмірі, який беззаперечно забезпечить належне матеріальне становище дитини, незалежно від обраного способу сплати таких аліментів лише додатково підтверджує правильність висновків суду про відсутність підстав для позбавлення батьківських прав. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, пропорційно до задоволених позовних вимог в частині стягнення аліментів, з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 551,20 грн. На підставі наведеного та

Outcome: partial