Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Трансмаш» про стягнення заборгованості по заробітній платі, посилаючись на те, що він з 04.10.2011 року по 02.02.2015 року працював в ТОВ «Трансмаш» м. Кривий Ріг на посаді начальника управління якості. Наказом №2/к від 02.02.2015 року він був звільнений за згодою сторін. При звільненні позивачу була видана трудова книжка, але не були проведені розрахунки по заробітній платі. За період роботи з травня 2014 року по січень 2015 року позивачу було нараховано заробітну плату у розмірі 29081,71 грн.. За 2014 рік ТОВ «Трансмаш» без сплати Єдиного соціального внеску позивачу було перераховано кошти на заробітну картку на загальну суму 5141,77 грн..Таким чином ТОВ «Трансмаш» не сплатило позивачу заробітну плату у розмірі 23940 грн. за період з травня 2014 року по січень 2015 року. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням виплатити йому заробітну плату, але йому було відмовлено, довідку про заборгованість відповідач також відмовився надавати, тому позивач змушений був самостійно робити розрахунок заборгованості на підставі розрахункових листків, виданих бухгалтерією відповідача. Крім того, відповідачем за період з травня 2014 року по січень 2015 року не сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірі 1307,36 грн., в результаті чого позивачу нарахована пенсія не у повному обсязі. Позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 23940 грн., 2660 грн. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені, просить зобов'язати ТОВ «Трансмаш» сплатити єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірі 1307,36 грн. за період з травня 2014 року по січень 2015 року. Позивач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно та належним чином, надав суду заяву, в якій просив на підставі ч.2 ст.158 Цивільного процесуального кодексу України розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю, проти винесення заочного рішення суду не заперечував. Представник відповідача, повідомлений судом належним чином про час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з'явився і не повідомив суд про причини неявки. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.4 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно трудової книжки на ім'я [PERSON], встановлено, що останній з 04.10.2011 року по 02.02.2015 року працював в ТОВ «Трансмаш» м. Кривий Ріг на посаді начальника управління якості та згідно Наказу №2/к від 02.02.2015 року звільнився з роботи за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (а.с.3). При звільненні позивачу була видана трудова книжка, але не були проведені розрахунки по заробітній платі. Не розрахувалось підприємство з позивачем і на момент розгляду даного спору. За 2014 рік ТОВ «Трансмаш» було перераховано кошти позивачу на заробітну картку на загальну суму 5141,77 грн.. Відповідно до п. 22 Постанови КМ України від 26.09.2001 року №1266 «Про обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням» довідка про середню заробітну плату (дохід) видається роботодавцем за вимогою застрахованої особи або робочих органів виконавчих дирекцій фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на підставі платіжних відомостей та інших документів про нараховану заробітну плату (дохід). Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням виплатити йому заробітну плату, але йому було відмовлено, довідку про заборгованість відповідач також відмовився надавати, тому позивач самостійно зробив розрахунок заборгованості на підставі розрахункових листків, виданих бухгалтерією відповідача. Згідно розрахунку, наданим позивачем за платіжними листками за період роботи з травня 2014 року по січень 2015 року позивачу було нараховано заробітну плату у розмірі 29081,71 грн., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні складає 2660 грн.(а.с.6) На вимогу суду отримати довідку про заробітну плату відповідач не реагував, а позивач в свою чергу надав розрахунок за платіжними листками за період роботи з травня 2014 року по січень 2015 року, тому суд приймає їх як належний доказ з-за відсутності наданих довідок відповідачем. Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею ст.47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку та провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. На підставі ст.115 КЗпП України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічне положення закріплено в ст.24 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду про стягнення належної йому заробітної плати без обмежень будь-яким строком. Згідно ст.ст.116, 117 КЗпП України, при звільнені працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться в день його звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.20 Постанови №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Отже, оскільки ТОВ «Трансмаш» при звільненні [PERSON] своєчасно не було проведено розрахунок з позивачем, вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 2660 грн. є законними та обґрунтованими. Платники, ставки збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, а також об'єкти оподаткування визначені Законом України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування». Порядок нарахування та сплати страхових внесків визначено Інструкцією про порядок обчислення і сплати страхувальником та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженою постановою Пенсійного фонду України від 19 грудня 2003 року № 21-1 з наступними змінами та доповненнями. Як вбачається із вищевикладеного, з травня 2014 року по січень 2015 рокувідповідач був зобов'язаний нарахувати та сплатити єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування відносно [PERSON], проте позивачем не надано доказів на підтвердження, що відповідачем не проводились відрахування для сплати єдиного внеску до солідарної системи на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування у зазначений період, в зв'язку з чим позовні вимоги про зобов'язання відповідача сплатити єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з травня 2014 року по січень 2015 рокуне підлягають задоволенню. Так як позивач при подачі позовної заяви на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» був звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача відповідно до ч.2 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України повинен бути стягнений судовий збір на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial