Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з уточненими позовними вимогами від 08.02.2017 року до ФОП [PERSON] про часткове визнання недійсним трудового контракту №179-ОС від 25.01.2016 року. В обґрунтування позову зазначає, що п.1.7, статті 5-1, 7, пункт 9.8 вищезазначеного трудового договору, є такими, що не відповідають вимогам діючого законодавства КЗпП України, та іншим вимогам. В судовому засіданні позивач, зазначивши правовою підставою позову норми ст.. 203, 215, 216 ЦК України та з посиланням на розяснення ВСУ, викладені в постанові пленуму від 06.11.2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», просить позов задовольнити та визнати частково недійсним трудовий контракт за правилами недійсності правочину. Представник відповідача в судовому засіданні надав письмові заперечення на позов, згідно змісту яких просить відмовити в задоволенні вимог позивача за безпідставністю. Заслухавши пояснення сторін, всесторонньо, повно та обєктивно дослідивши докази у справ, судом встановлено наступні обставини. Між ФОП [PERSON] та [PERSON] 25.01.2016 року був укладений трудовий контракт №179-ОС. Згідно до п. 1.1. цього контракту передбачено: «Предметом даного Строкового трудового контракту (далі - «Контракт») є трудові відносини в межах визначених цим Контрактом посадових обов'язків між Працівником і Роботодавцем. Згідно до ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Позивач, [PERSON], вважає, що п. 1.7, стаття 5-1, стаття 7, пункт 9.8 трудового контакту №179-ОС від 25.01.2016 року погіршують становище працівника ([PERSON]В.), тому і мають бути визнані недійсними. Пункт 1.7. трудового контракту №179-ОС від 25.01.2016року «________є основним місцем роботи Працівника, який до закінчення терміну дії Контракту не має права вступати в трудові відносини або переговори про такі наміри з іншими підприємствами без отримання офіційної згоди керівника». Позивач вважає, що зазначений пункт не відповідає вимогам ст. 29 КзПП України та роз'яснення Міністерства юстиції України від 20.12.2011 року «Трудовий договір та його види». У даному трудовому контракту №179-ОС від 25.01.2016 року не визначено місце праці робітника. А також у цьому пункти трудового контракту визначено обмеження працівника [PERSON] на реалізацію свого права на працю за сумісництвом. Стаття 5-7 трудового контракту №179-ОС від 25.01.2016року «В разі звільнення за власним бажанням з Підприємства не працювати протягом трьох наступних років на ринку виробництва та реалізації послуг і товарів, а також не проводити пов'язану з даними питаннями інформаційну, консультаційну ( в т.ч. консалтингову) на наукову діяльність, що є конкурентними по відношенню до послуг, товарів та бізнес-планів Підприємства за умов відсутності письмового погодження між Підприємством та суб'єктом підприємницької діяльності, в якому будуть пов'язані нові трудові відносини Працівника щодо роботи на ринку послуг та товарів, що є конкурентними у відношенні до послуг, товарів та бізнес-планів Підприємства». Стаття 7 трудового контракту №179-ОС від 25.01.2016 року «п. 7.1. Протягом строку дії Договору Працівник зобов'язується не працювати і не надавати послуги іншим організаціям без дозволу на це Роботодавця. Пункт 7.2. Протягом трьох років після припинення дії Договору Працівник зобов'язується не працювати на будь-яку іншу компанію, яка надає аналогічні послуги». Та п.9.8 трудового контракту, котрим запроваджено додаткові штрафні санкції до працівника, що не передбачено законом. За приписами ст.. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб , які беруть участь у справі. В п. 9 постанови за №5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» пленум ВСУ розяснює, що дані поняття тлумачаться наступним чином: «зокрема , у позивача суд повинен зясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує позовні вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав»…»оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені в заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальними при вирішенні судом питання про те, яким законодавством слід керуватися при вирішенні спору». Відтак підстава позову це ті обставини, що обґрунтовують вимогу позивача. Разом з тим суд зауважує, що правовою підставою позову [PERSON] зазначив ст. 203, 215, 216 ЦК України та з посиланням на розяснення ВСУ, викладені в постанові пленуму від 06.11.2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», тобто норми Глави16 «Правочини» Розділу ІV «Правочини. Представництво», котрими врегульовуються питання, в тому числі, визнання правочинів недійсними. З цього приводу суд зауважує наступне. Відносини сторін спору існують виключного в межах трудового контракту №179-ОС від 25.01.2016 року. 24 червня 2015 року Верховний Суд України, в порядку ст. 355 ЦПК України, у справі №6-530цс15, ухвалив постанову, за змістом якої зробив наступний правовий висновок: «Відповідно до статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю. Частина друга статті 3 КЗпП України передбачає можливість установлення особливостей праці, тобто особливостей правового регулювання певних трудових відносин, надаючи окремим підприємствам, установам, організаціям право регулювати трудові відносини їхніми статутами, положеннями. Надавши це право КЗпП України, у статті 9 закріплює норму, якою забороняє підприємству, установі, організації уводити до своїх внутрішніх нормативних актів умови, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством про працю, в тому числі щодо оплати праці окремих категорій працівників, які визначаються відповідним законодавством та статутами підприємств, установ, організацій…. Враховуючи, що відповідно до статті 21 КЗпП України предметом трудового договору (контракту) є праця (трудова функція) особи, яка є обєктом саме трудових правовідносин, які повною мірою врегульовані трудовим законодавством (зокрема статтями 3, 7, 9, 91 , 44 КЗпП України), положення ЦК України щодо умов дійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину не підлягають застосуванню для регулювання суспільних відносин, які виникають у звязку з укладенням трудового договору (контракту). Установивши наявність між сторонами договору трудових правовідносин, які регулюються нормами трудового й спеціального законодавства, та факт укладення цього договору саме у зв'язку з існуванням трудових правовідносин, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що укладений договір не є правочином у розумінні статті 202 ЦК України, на який поширюються передбачені нормами статей 203, 215 цього Кодексу загальні вимоги щодо чинності правочину та який може бути визнаний недійсним із передбачених ЦК України підстав із застосуванням наслідків недійсності правочину.» А тому суд наголошує, що позивачем обрано хибний спосіб захисту власного трудового права, у спосіб, не передбачений законом часткове визнання трудового договору, котрий не є правочином, недійсним за правилами недійсності правочинів. Окремо суд зауважує, що, як зазначено вище, відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. На контрактну форму трудового договору на поширюється положении ст. 9 КЗпП України про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними. Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обовязки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами Кодексу законів про працю України, так і підвищену відповідальність та додаткові підстави розірваним трудового договору. Також суд підкреслює, що позивачем пропущено, встановлений ст.. 233 КЗпП України строк, на звернення до суду за вирішенням трудового спору оскільки [PERSON] ставить питання про часткове визнання недійсним контракту, презюмується, що зміст спірного контракту він дізнався на дату його укладання 25.01.2016 року, а тому саме з цієї дати іде відлік строку на звернення до суду. З огляду на наведене, на думку суду позовні вимоги є безпідставними та до задоволення не підлягають.

Outcome: dismissed