Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з вказаною позовною заявою, в якій просить стягнути з [PERSON] аліменти на її користь на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу, починаючи з дня предявлення позову й до повноліття дитини. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Сторони по справі з 21 травня 1994 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, є батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO]. На теперішній час сторони припинили спільне проживання, їх син [PERSON], [INFO] проживає з позивачем, знаходиться на її утриманні. Домовленості про добровільну виплату аліментів на утримання дитини між сторонами не досягнуто. На теперішній час позивач відчуває матеріальні труднощі, відповідач на своєму утриманні неповнолітніх та непрацездатних осіб не має, отже, на думку [PERSON], має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. Позивач просить в судовому порядку встановити відповідачу обовязок сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилась, в порядку ст. 158 ЦПК України, надіслала на адресу суду письмове клопотання про розгляд справи в її відсутність, при чому позовні вимоги підтримані, інших доказів на обґрунтування заявлених вимог позивач не надає, будь-яких клопотань та заяв не заявляє. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав, шляхом надіслання відповідної заяви з наявним клопотанням розгляду справи без його участі. Суд, дослідивши матеріали справи, належно зясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, оцінки їх доводів і наданих ними доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 180 СК України, батьки зобовязані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення повноліття та за ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При розгляді справи, враховуючи розяснення постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», та встановивши наступні відносини: - наявність батьківських правовідносин між неповнолітньою дитиною та [PERSON], до якого предявлено вимогу про стягнення аліментів (відповідно до записів в свідоцтві про народження дитини [PERSON], [INFO] батьком останнього є саме відповідач); - знаходження неповнолітньої дитини на утриманні позивача [PERSON], яка предявила позов про стягнення аліментів (після фактичного припинення шлюбних відносин дитина мешкає спільно зі своєю матірю); - відсутність між батьками, сторонами по справі, угоди про сплату аліментів (договору про сплату аліментів на дитину відповідно до ч. 1 ст. 189 СК України не укладено); - невідповідність утримання неповнолітньої дитини, що надається, розміру достатньому для нормального розвитку, - суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо встановлення аліментних зобовязань відповідачу [PERSON] є обґрунтованими. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд враховує: - стан здоровя платника аліментів та дитини (будь-якої інформації щодо хворобливого стану відповідача та дитини не надано); - матеріальне становище платника аліментів (відповідач на час розгляду справи працевлаштований, перебуває в трудових відносинах з ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1», тому отримує стабільних дохід); - відсутність у [PERSON] грошових зобовязань (відповідач не несе утримань за виконавчими листами). Суд, з урахуванням того, що дохід відповідача є стабільним, приходить до висновку щодо стягнення аліментів з [PERSON] щомісячно у розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу останнього, що найкращим чином захистить інтереси неповнолітнього сина щодо потреби [PERSON] в матеріальних коштах в звязку з вихованням дитини, та не призведе відповідача до скрутного матеріального становища. Окрім того, суд звертає увагу, що розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. При прийнятті рішення по справі, суд вважає здійснити посилання на ст. 174 ч. 4 ЦПК України, за змістом якої у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Позивач позовні вимоги підтримав, відповідач з позовом згоден в повному обсязі, тому суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити повністю. Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Згідно ч. 4 ст. 215 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити зазначення розподілу судових витрат. За статтею 88 ЦПК України суд присуджує стороні, на користь якої ухвалено рішення з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Так, [PERSON] в силу Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати державного мита, тому судові витрати підлягають стягненню з [PERSON] в дохід держави. Розмір судового збору суд визначає, з урахуванням норми п. 3 ч. 1 ст. 80 ЦПК України, п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з урахуванням дати подачі позовної заяви. На підставі ст.ст. 180, 181, 182, 183, 191 СК України,

Outcome: approved