Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що їй на праві спільної часткової власності належить 1/2 частина будинку [ADDRESS] . Інша частина вказаного будинку належить в рівних частках донькам позивачки - [PERSON] та [PERSON] . Позивачка зазначає, що її донька [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , який було розірвано 15.11.2007 року. Відповідач [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою, однак фактично ніколи не проживав в будинку. Факт реєстрації останнього за вказаною адресою створює для позивача ряд незручностей та перешкоджає повноцінно розпоряджатись власним майном, а тому позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS] . Позивачка та її представник в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, позивачка подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Треті особи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду невідомі. Відповідачка до суду не з`явилась, про день і час розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі, а тому згідно ст. ст. 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 1/2 частка будинку [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 16 грудня 1988 року, посвідченого державним нотаріусом Маценко Д., зареєстрованого за №2-5461. Інша частина вказаного будинку належить [PERSON] та [PERSON] по 31/100 частки кожному, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 13.06.2008 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Дворко Т.Г., зареєстрованого в реєстрі за №2-2266, свідоцтвом про право на спадщину за законом від 13.06.2008 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Дворко Т.Г., зареєстрованого в реєстрі за №2-2272, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно№19703470 від 29.07.2008 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно№19703635 від 29.07.2008 року. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] , [INFO] , - колишній зять позивачки, з 19.08.2004 року по даний час зареєстрований в даному житловому приміщенні, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади м. Біла Церква №15.02-03/16607 від 27.10.2020 року, однак фактично не проживає за місцем реєстрації з 15 листопада 2007 року, що підтверджується актом про фактично проживаючих осіб від 21.10.2020 року, складеним КП БМР ЖЕК№7. Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного. Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини (далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року «Справа Кривіцька і Кривіцький проти України», у контексті Конвенції, поняття «Житло» не обмежується приміщеннями, в яких проживають на законних підставах або які були у законному порядку встановлені, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є самою крайньою формою втручання у права на житло. За ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до приписів ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном. Зокрема, стаття 72 ЖК України передбачає визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Відповідно до вимог частини другої статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст.71 ЖК України, особа може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням за умови її відсутності понад шість місяців без поважних причин, за виключенням випадків. Відповідно до п.34 Постанови ПВССУ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначено у ч. 2 ст. 16 ЦК України. За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав, в даному випадку шляхом визнання особи відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідач [PERSON] втратив право на користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS] , оскільки не проживає у вказаному жилому приміщенні більше одного року без поважних причин. На підставі ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути на користь позивачки судовий збір у розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved