Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся з позовом про визнання ціни та порядку реалізації предмета застави (іпотеки) до відповідача - [PERSON], посилаючись на наступні обставини. 14 травня 2011 року між сторонами був укладений договір позики, на підтвердження укладання якого [PERSON] видано письмову розписку про отримання грошових коштів в сумі 800 000, 00 грн., які відповідач зобов'язався повернути до 14.05.2011 року. При цьому, відповідачем було зазначено, що гарантією повернення боргу є належна йому на праві особистої приватної власності квартира [ADDRESS]. Свої зобов'язання позивач виконав в повному обсязі, проте, відповідач від своїх зобов'язань ухиляється, борг не повертає, що стало підставою для звернення позивача до суду. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15.11. 2012 року договір застави, який був укладений 14 травня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] визнано дійсним, а також вирішено стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором позики від 14.05.2011р. в сумі 800 000, 00 грн. шляхом звернення стягнення на предмет застави - квартиру [ADDRESS]. За вказаним рішення суду видано виконавчий лист і на даний час триває його виконання в відділі ДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві. Посилаючись на те, що для належного захисту свого права на отримання боргу і належне виконання рішення суду виникла необхідність визначити спосіб реалізації предмета застави, а саме - шляхом проведення прилюдних торгів, крім того, виникла необхідність встановити початкову ціну реалізації квартири [ADDRESS], позивач просив задовольнити його позов. Представник відповідача в судовому засіданні заявив про визнання позову в повному обсязі, пояснивши, що його довіритель мав намір добровільно реалізувати квартиру в рахунок погашення боргу перед позивачем, проте, проживає на даний час в Російській Федерації, обмежений у можливості приїхати до України, а він, як представник, не хотів цього робити на підставі довіреності. Ухвалою суду з урахуванням положень ч. 4 ст. 174 ЦПК України відмовлено у прийнятті визнання відповідачем позову, оскільки визнання позову суперечить закону. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності та взаємозв»язку, суд дійшов до висновку про відмову в позові з наступних підстав. За змістом ст.ст. 32, 33 ЦПК України, за позовом особи, право якої порушене, оспорюється або не визнається (позивач), має відповідати особа, яка, відповідно, порушила, оспорила, або не визнала таке право позивача (відповідач). Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто, позивач має довести наявність права, має надати докази порушення належного йому цивільного права відповідачем, обравши при цьому такий спосіб захисту свого права, що передбачений чинним законодавством. Законом, що регулює спосіб захисту заставодержателем свого цивільного права та інтересу, крім ст. 16, є стаття 590 Цивільного кодексу України і ст.ст. 33, 39 Закону України «Про іпотеку», які визначають такий спосіб захисту права заставодержателя, як звернення стягнення на предмет іпотеки та ст. 33, 36 Закону України «Про іпотеку»,згідно з якою іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Така правова позиція міститься і у постанові Пленуму ВССУ з розгляду цивільних кримінальних справи №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Заявивши позовні вимоги про визначення ціни та порядку реалізації предмета застави (іпотеки), позивач не врахував зазначені положення закону. З матеріалів справи убачається, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15.11. 2012 року було визнано дійсним договір застави від 14 травня 2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], а також вирішено стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором позики від 14.05.2011р. в сумі 800 000, 00 грн. шляхом звернення стягнення на предмет застави - квартиру [ADDRESS]. Резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Тож, своє право на роз»яснення рішення суду позивач вправі реалізувати в порядку, передбаченому ст. 221 ЦПК України. Суду не надано доказів невиконання відповідачем зобов»зань, перебування на виконанні ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві виконавчого листа за рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15.11.2012р., не обґрунтована неможливість сторін змінити спосіб виконання рішення суду або вчинити виконавчі дії у відповідності та з дотриманням Закону України «Про виконавче провадження», не обґрунтована неможливість сторін укласти договір про задоволення вимог кредитора шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, укласти мирову угоду у виконавчому провадженні тощо. Позивач, заявивши вимогу про визначення початкової ціни реалізації предмета іпотеки, яким є квартира [ADDRESS], а представник відповідача, визнавши таку позовну вимогу, не врахували, питання визначення вартості предмету іпотеки регулюється Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», оскільки договором сторони таку вартість не передбачили. Статтею 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачено, що оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності. Незалежною оцінкою майна вважається оцінка майна, що проведена суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання. Процедура оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлюються відповідно до статті 12 цього Закону. Рішення суду не може замінити незалежну оцінку майна, необхідну для встановлення початкової ціни реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed