Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача, просить ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] борг за договором позики в сумі 1608 доларів США, що станом на дату звернення до суду еквівалентно 12 852,74 грн., три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 797,57 грн. та пеню в розмірі 1963,22 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 23.09.2011р., відповідач позичив у нього грошові кошти в розмірі 1608 доларів США, які зобов'язався повернути не пізніше 10.10.2011р. Кошти були передані відповідачу 23.09.2011р., в підтвердження чого останній надав позивачу власноручно написану розписку, однак станом на дату звернення до суду обов'язку щодо повернення грошових коштів не виконав. З метою врегулювання спору, боржнику було надіслано два листи з вимогою виконати грошове зобов'язання, однак такі листи були проігноровані. Враховуючи те, що в добровільному порядку відповідач відмовляється виконати взяті на себе зобов'язання, суму коштів в розмірі 1608 доларів США, що станом на дату звернення до суду еквівалентно 12852,74 грн., три відсотки річних за прострочення виконання зобов'язання за період з 11.10.2011р. по 26.11.2013р. в розмірі 797,57 грн. та пеню за цей період в розмірі облікової ставки НБУ, що складає 1963,32 грн. просить стягнути з відповідача в примусовому порядку. В судовому засіданні позивач та його представник згідно належної довіреності від 18.11.2013р. [PERSON] позовні вимоги підтримали, дали пояснення, аналогічні вищенаведеним та підтвердили факт, що грошове зобов'язання за договором на даний час не виконано. Тому, просять позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечив. Визнав той факт, що дійсно позивач надавав йому в борг грошові кошти в розмірі 1608 доларів США, про що ним була написана відповідна розписка, однак кошти за цим договором позики, в повній сумі, позивачу повернула його бабця, а позивач натомість віддав їй оригінал розписки відповідача. На даний час, ця розписка є втраченою і пред'явити її суду він не може, однак категорично стверджує, що грошове зобов'язання, яке виникло між сторонами є виконаним. Тому в задоволенні позову просить відмовити. Заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані в справі докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з таких підстав. Як вбачається з долученої до матеріалів справи належної копії розписки (а.с.4), оригінал якої оглянуто в судовому засіданні, відповідач, 23.09.2011р. позичив у позивача грошові кошти в розмірі 1608 доларів США на термін до 10.10.2011р. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Договір позики є одним з його видів. За змістом ст. 1046 ЦК України - за договором позики, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду або такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеними родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики може бути представлена розписка. Згідно вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Обов'язок позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором регламентовано ч. 1 ст. 1049 ЦК України. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] не виконав обов'язку щодо повернення суми боргу та відсотків за користування коштами. Обґрунтовуючи заперечення проти позову, останній покликається на наявність в нього оригіналу написаної ним розписки про отримання грошових коштів, яка як він вказує була передана відповідачем його бабці на підтвердження повернення позики, однак такі обставини не довів, оригіналу розписки не представив, будь-яких належних та допустимих доказів не надав. Натомість в судовому засіданні саме позивачем представлено оригінал розписки на підтвердження укладення договору позики, чим спростовуються пояснення відповідача. Таким чином, суд приходить до висновку, що у зв'язку з невиконанням відповідачем грошових зобов'язань, заборгованість за договором позики у розмірі 1608 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на дату розгляду справи еквівалентно 12852,74 грн. з останнього слід стягнути в судовому порядку, а також, у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України - три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов'язання. Як вбачається з мотивів позову, позивач просить стягнути таку суму за період з 11.10.2011р. по 26.11.2013р., однак при цьому, помилково вказує, що у цей період часу, кількість днів прострочення становить 755 днів. За перерахунками суду, у вказаний період кількість днів прострочення становить 777 днів. Відповідно, сума трьох відсотків річних, які підлягають до стягнення становить 820,81 грн. і саме її суд стягує з відповідача в примусовому порядку, що не буде виходом за межі позовних вимог, оскільки вимоги позивача, поряд з тим, що відповідають букві закону, містять в собі математичну помилку. Що ж стосується вимоги про стягнення з відповідача пені за прострочення виконання грошового зобов'язання, в цій частині позов до задоволення не підлягає. Виходячи зі змісту ст. ст. 546, 549 ЦК України, пеня, як різновид неустойки, є способом забезпечення виконання зобов'язання. Згідно вимог ч. 1 ст. 548 ЦК України, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом, а за правилами ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актами цивільного законодавства. З наведеного випливає, що право на неустойку (пеню) виникає виключно в тому випадку, якщо це прямо передбачено в договорі або законі. Оскільки згаданим договором позики така умова не передбачена, а чинним законодавством не передбачено розміру неустойки за порушення виконання грошового зобов'язання у правовідносинах, які виникли між фізичними особами не суб'єктами підприємницької діяльності, така вимога задоволена бути не може, при тому що в самій позовній заяві відсутні відомості, на підставі яких позивач виходив з того, що розмір пені повинен обраховуватись виходячи з облікової ставки НБУ. Таким чином, позов підлягає до задоволення частково, про що суд ухвалює рішення. У відповідності до ст.88 ЦПК України суд присуджує судові витрати з відповідача в розмірі 214,60 грн., що підтверджується відповідною квитанцією (а.с.11)

Outcome: partial