Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовує наступним. Квартира [ADDRESS] належить на праві власності позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Третя особа по справі [PERSON] є дружиною позивача. У даній квартирі зареєстровано п'ять осіб: [PERSON] (позивач), [PERSON] (дружина позивача, третя особа по справі), [PERSON] (син позивача та третьої особи), [PERSON] (невістка, відповідач) та [PERSON] (онук позивача та третьої особи). 22.12.2015 року позивач надав згоду на реєстрацію відповідача у вищевказаній квартирі за умови, що це буде тимчасова дія на місяць, оскільки відповідач має інше місце проживання. Відповідач [PERSON] у квартирі [ADDRESS] ніколи не проживала, її особистих речей в квартирі немає, витрати на утримання не несе, на неодноразові прохання в добровільному порядку з реєстрації не знялася. Оскільки реєстрація відповідача обмежує право позивача на розпорядження квартирою, створює додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, створює перешкоди у користуванні власністю, а тому позивач вимушений був звернутись до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач та третя особа підтримали позовні вимоги за викладених в позові обставин та просили суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась своєчасно та належним чином, однак, конверти із судовими повістками повернулись до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». За даних обставин суд приходить до висновку, що відповідач належним чином повідомлена про розгляд справи, причини своєї неявки в судове засідання не повідомила, тому визнає причини її неявки неповажними та вважає за можливе проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі матеріалів, згідно вимог ч.4 ст.169, ч.1 ст.224 ЦПК України. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила факт не проживання відповідача у квартирі [ADDRESS] зазначила, що відповідач жодного разу не ночувала у вказаній квартирі, про наявність будь-яких конфліктів між сторонами їй невідомо. Вислухавши пояснення позивача та третьої особи, заслухавши показання свідка, вивчивши матеріали позовної заяви та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 25.07.2000 року, квартира [ADDRESS] належить на праві власності позивачу по справі [PERSON] (а.с. 6). У вказаній квартирі зареєстровані: [PERSON] (позивач), [PERSON] (дружина позивача, третя особа по справі), [PERSON] (син позивача та третьої особи), [PERSON] (невістка, відповідач) та [PERSON] (онук позивача та третьої особи), що підтверджується копією довідки ЖБК «Суднобудівник-19» №193 від 22.12.2016 року (а.с.7). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає в спірній квартирі понад встановлений законом строк, крім того, даний факт підтверджується складеними актами про не проживання від 05.07.2016 року, 23.12.2016 року, 15.06.2017 року (а.с. 7, 8, 30). Аналізуючи встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Виходячи зі змісту ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно з ч. 1,2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, враховуючи те, що відповідач не проживає у вищезазначеному житловому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, а саме більше одного року, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] Суд вирішує питання про розподіл судових витрат на підставі ч.1 ст. 88 ЦПК України, тобто з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved