Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-28 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся у суд із позовом до відповідачки [PERSON] у якому просить розірвати шлюб, який укладений між сторонами 25 листопада 2006 року та зареєстрований Тернопільським міським відділом реєстрації актів цивільного стану, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис за № 2317. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що на даний час шлюбні відносини остаточно припинились. Шлюб має формальний характер. Сторони проживають окремо. Спільного господарства не ведуть. Від шлюбних відносин у сторін народилось двоє дітей. Просить позов задовольнити повністю у відповідності до ст. ст. 105, 110 Сімейного кодексу України. Відповідачкою не подано відзив, який містив би заперечення проти позову. 16 жовтня 2018 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. 19 грудня 2018 року ухвалою суду сторонам надано строк для примирення, а провадження у справі зупинене. В подальшому провадження у справі поновлено ухвалою суду від 20 березня 2019 року. Позивачем подано заяву про слухання справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю. Відповідачкою подано до суду заяву про слухання справи у її відсутності. Позовні вимоги визнає повністю та просить такі задовольнити. У підготовче засідання учасники судового процесу не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце судового засідання, а тому з урахування поданих сторонами заяв, суд вирішив здійснювати розгляд справи у відсутності осіб, що не з`явились. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши її дійсні обставини, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Суд установив, 25 листопада 2006 року сторони зареєстрували шлюб у приміщенні відділу реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 2317, що підтверджено оригіналом свідоцтва про шлюб від 25.11.2006 серії [NUMBER] . Від шлюбних відносин у сторін народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копіям свідоцтва про народження. Таким чином, між сторонами виникли сімейні правовідносини та спір виник щодо відносин, які врегульовані нормами глави 11 (припинення шлюбу), зокрема статті 112 Сімейного кодексу України. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Так, ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. За таких обставин суд вважає, що визнання відповідачкою позову про розірвання шлюбу не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому враховуючи добровільність визнання стороною відповідача обставин, які стосуються вимоги про розірвання шлюбу та у відповідності до вимог ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України, ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України, суд прийшов переконання, що формально існуючий шлюб необхідно розірвати, оскільки подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам одному із подружжя - позивачу. Таким чином, суд прийшов висновку, що позов про розірвання шлюбу між сторонами підлягає задоволенню повністю. Разом із тим, суд застосовує спеціальну норму, які міститься у частині 2 статті 112 Сімейного кодексу України, беручи до уваги загальні норми права, на які посилалась позивачка у позовній заяві, що містяться у ст. ст. 105, 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 139 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 142 цього Кодексу у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Суд установив, що позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір за у сумі 704,80 грн, згідно з квитанції, що міститься у матеріалах справи. Оскільки, розгляд справи по суті не здійснювався, що підтверджено матеріалами справи, суд прийшов переконання, що позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що становить у розмірі 352,40 грн. Разом із тим, із відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у сумі 352,40 грн.

Outcome: approved