Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача АТ КБ «Приватбанк», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича, Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 20.10.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О. вчинено виконавчий напис та зареєстровано в реєстрі за №16228, в якому пропонується стягнути заборгованість на підставі цього виконавчого напису на користь ПАТ КБ «Приватбанк» з [PERSON] не сплачену в строк за кредитним договором №VIW3AK08180026 від 06.02.2008 року. У виконавчому написі зазначено, що строк за який провадиться стягнення 3 466 дні, а саме: з 06.02.2008 року по 03.08.2017 року. Сума, що підлягає стягненню, складає 21 495,56 дол. США, що за курсом 25,90 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 03.08.2017 року складає 556 734,90 грн., з урахуванням: заборгованості за тілом кредиту 12 603,24 дол. США; заборгованість за відсотками - 3 696,92 дол. США; заборгованість з комісії - 715,15 дол. США; заборгованість з пені - 4 480,69 дол. США. 26.12.2017 року відповідач ПАТ КБ «Приватбанк» пред`явив до виконання виконавчий напис до Центрального В ДВС м. Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області, і, як наслідок, 28.12.2017 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №55450194. Позивач вважає, що вчинений виконавчий напис суперечить правилам ст.ст.87, 88 Закону України «Про нотаріат» щодо обов`язковості переліку певних документів та факту безспірності заборгованості, гл.16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України щодо безспірності документів, на підставі яких здійснюється стягнення тощо. А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просив визнати виконавчий напис від 20.10.2017 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Русланом Олеговичем та зареєстрований в реєстрі за №16228 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором №VIW3AK08180026 від 06.02.2008 року на суму 21 495,56 дол. США, що за курсом 25,90 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 03.08.2017 року складає 556 734,90 грн. та витрати за вчинення виконавчого напису у сумі 3 000 грн. таким, що не підлягає виконанню. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Мишковська Т.М. позовні вимоги підтримала та просила суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення суду. Представник відповідача АТ КБ «Приватбанк», представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) до судового засідання не з`явились із невідомих суду причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, своїм правом на подання відзиву на позов та письмових пояснень щодо позову не скористались. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. до судового засідання не з`явився із невідомих суду причин, однак від останнього надійшла письмова заява про розгляд справи за його відсутності, що відповідає положенням ч.3 ст.211 ЦПК України. Оскільки, у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що представник позивача не заперечує, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Заслухавши пояснення представника позивача, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 20.10.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О. вчинено виконавчий напис та зареєстровано в реєстрі за №16228, в якому пропонується стягнути заборгованість на підставі цього виконавчого напису на користь ПАТ КБ «Приватбанк» з [PERSON] не сплачену в строк за кредитним договором №VIW3AK08180026 від 06.02.2008 року, строк за який провадиться стягнення 3 466 дні, а саме: з 06.02.2008 року по 03.08.2017 року. Сума, що підлягає стягненню, складає 21 495,56 дол. США, що за курсом 25,90 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 03.08.2017 року складає 556 734,90 грн., з урахуванням: заборгованості за тілом кредиту 12 603,24 дол. США; заборгованість за відсотками - 3 696,92 дол. США; заборгованість з комісії - 715,15 дол. США; заборгованість з пені - 4 480,69 дол. США (а.с.51). Постановою державного виконавця Центрального В ДВС м. Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області Голубчик Ю.В. від 28.12.2017 року відкрито виконавче провадження ВП №55450194 з примусового виконання вищезазначеного виконавчого напису нотаріуса (а.с.19). За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першої статті 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року №296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за №282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Так, зі змісту оскаржуваного виконавчого напису нотаріуса вбачається, що в порушення вимог ст.88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчинив виконавчий напис після спливу трьох років з дня виникнення права вимоги, оскільки строк, за який запропоновано стягнути заборгованості за кредитним договором №VIW3AK08180026 від 06.02.2008 року, становить 3 466 дні, а саме: з 06.02.2008 року по 03.08.2017 року. Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що 26.05.2008 року відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк» було направлено лист-вимогу позивачу з повідомленням про зміну умов кредитного договору та з вимогою дострокового повернення кредиту і сплати нарахованих процентів за користування ним до 30.05.2008 року, тобто банк в односторонньому порядку змінив дату повернення кредиту на 30.05.2008 року (а.с.17). Отже, строк кредитування припинено 30.05.2008 року, а відповідач ПАТ КБ «Приватбанк» втратив право нарахування та стягнення з позичальника відсотків за кредитним договором з 30.05.2008 року. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, якщо позичальник своєчасно не виконав зобов`язання, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, пені та комісії, у зв`язку з чим вимоги в цій частині після закінчення строку кредитування, а саме після 30.05.2008 року, є необґрунтованими. В той час, як вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтею 625 ЦК України, банк у своїй заяві про видачу виконавчого напису нотаріуса не пред`явив (а.с.52-53). Аналогічну правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17. Також, варто зазначити, що в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору №VIW3AK08180026 від 06.02.2008 року боржником було передано банку згідно акту від 28.08.2009 року автомобіль CHEVROLET AVEO 1.5, д.н.з. [NUMBER] , 2008 року, номер кузова [NUMBER] , на придбання якого безпосередньо отримувались кошти за зазначеним кредитним договором. При цьому, з розрахунку заборгованості, який був наданий нотаріусу при вчиненні оскаржуваного напису, не можливо встановити за яку суму був реалізований заставний транспортний засіб; чи враховано банком кошти, які надійшли від продажу заставного автомобіля та в якому розмірі в рахунок погашення кредитної заборгованості позивача тощо. Таким чином, вищевикладним обґрунтуванням спростовується безпірність вимог банку, які задоволено оскаржуваним виконавчим написом нотаріуса. При цьому, суд звертає увагу, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21.01.1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22.02.2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 05.05.2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28.10.2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 09.12.1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01.07.2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 07.06.2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції такожне встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Тому, з урахуванням вищенаведеного, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду даної справи, а відтак підлягають задоволенню. Окрім того, в силу ч.1 ст.140 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 768,40 грн., понесений позивачем згідно квитанції №38785 від 18.10.2019 року (а.с.1). На підставі викладеного,

Outcome: approved