Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про визнання права власності на ? частки квартири. В позові посилається на те, що він проживав із відповідачкою в період з 2001 року до 2010 року без реєстрації шлюбу. 26 квітня 2010 року вони зареєстрували шлюб у відділі РАЦСу Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис № 508. [INFO] у них народилась донька - [PERSON]. За час спільного проживання, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, фактично виконували права і обов'язки подружжя.Під час спільного проживання, 11 травня 2006 року вони придбали квартиру, в договорі купівлі-продажу покупцем зазначена відповідачка. 18 серпня 2015 року рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці шлюб між ними було розірвано. Вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю, оскільки він та відповідачка придбали дану квартиру за спільні кошти, зароблені ними у Великобританії, під час спільного проживання. Просить визнати квартиру [ADDRESS] його з відповідачкою спільною сумісною власністю, визнати за ним право власності на ? ідеальної частки даної квартири. 09 березня 2016 року позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить визнати факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 2001-2010 років між [PERSON] та [PERSON] Позивач та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити з підстав вказаних в позові. Відповідачка [PERSON] та її представники [PERSON], [PERSON] позовні вимоги не визнали, просили в позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково. Кодекс про шлюб і сім'ю України (ст.ст. 2, 6, 6-1, 12, 13), який діяв до 01 січня 2004 року, встановлював, що визнається тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану; реєстрація шлюбу встановлюється як в інтересах державних і громадських, так і з метою охорони особистих і майнових прав та інтересів подружжя і дітей, тільки такий шлюб породжує права і обов'язки подружжя, час виникнення цих прав і обов'язків визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану; при здійсненні прав і виконанні обов'язків, що виникають із шлюбних і сімейних відносин, громадяни повинні додержуватись законів. Відповідно до СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, ст. 3 СК України встановлено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] проживали однією сім'єю як чоловік та жінка без шлюбу з жовтня 2004 року до 26 квітня 2010 року, а 26 квітня 2010 року вони зареєстрували шлюб у відділі РАЦСу Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис №508, який рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 серпня 2015 року було розірвано (а.с.10). Вказане підтверджується зібраними по справі доказами, показами свідків та фотографіями, наданими позивачем суду для огляду, які були зроблені за період з 2004р. по 2010 р. та на яких зафіксовано їх сімейне життя, які узгоджуються з поясненнями позивача та показами свідків щодо спільного проживання сторін. Згідно свідоцтва про народження, [INFO] у сторін [PERSON] та [PERSON] народилась донька - [PERSON] (а.с.12). Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили, що сторони після повернення із-за кордону постійно разом проживали спочатку в квартирі по вул.Залозецького, а потім в квартирі по вул.Садовій, були пов'язані спільним побутом, мали спільну доньку, разом відпочивали, їхали на море, ходили в гості, святкували свята, а також наявністю речей, придбаних відповідачем, за місцем їх спільного проживання - дивана, комп'ютера, телевізора, пральної машинки, холодильника, кондиціонера. Не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині визнання факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 2001 року між [PERSON] та [PERSON], оскільки тільки 01 січня 2004 року набрав чинності Сімейний кодекс України, і саме тільки з цього часу можливо встановити такий факт. Також, як встановлено в судовому засіданні відповідачка [PERSON] знаходилась в іншому юридичному шлюбі з [PERSON], який розірваний 04.04.2003 року, запис №91 відділом РАЦСу Чортківського районного управління юстиції Тернопільської області, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.52). Таким чином, суд приходить до висновку, що в період з жовтня 2004 року, коли сторони, після повернення з Англії, спільно почали проживати в квартирі по вул.Залозецького, до 26 квітня 2010 року у сторін [PERSON] та [PERSON] були наявні взаємні права та обов'язки, які притаманні подружжю, вони проживали разом, виховували спільну доньку, вели спільне господарство, купляли речі, що підтверджено показами свідків та доказами, наявними в матеріалах справи. Доводи відповідачки та її представників про те, що сторони до реєстрації шлюбу не проживали однією сім'єю не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та спростовані матеріалами справи, фотографіями сімейного життя[PERSON] та [PERSON] та показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] Із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №50998222 від 28.12.2015 року власником квартири [ADDRESS], загальною площею 81,3 кв.м., житловою площею 40 кв.м., є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 11.05.2006 року ( а.с.35-36). Відповідно до договору купівлі-продажу від 11 травня 2006 року, відповідачка [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] за 19024 гривні (а.с.6). Така вартість зазначена в договорі, проте фактично квартиру було куплено за 63000 доларів США. Цей факт підтвердили відповідачка, позивач та свідки[PERSON], [PERSON] Свідок [PERSON] - матір відповідачки суду показала, що відповідачка її донька. У 2005 році вони вирішили придбати для неї житло, оскільки вона проживала у квартирі старшої дочки, для цього продали однокімнатну квартиру в м.Чорткові за 11000 доларів США, трикімнатну квартиру в м.Чорткові за 24000 доларів США. Цих коштів було замало для купівлі квартири і тоді вирішили продати ще й квартиру старшої доньки, яку продали 10.05.2006 року за 28000 доларів США. За ці кошти 11.05.2006 року [PERSON] купила квартиру по вул.Садовій. Вадим грошей не мав, всі кошти, за які куплена ця квартира належать її сім'ї. Донька з [PERSON] на той час одружена не була, в квартиру вона його не прописала. Вона гроші давала доньці. Свідок [PERSON] суду показала, що [PERSON] її рідна сестра, яка весною 2002 року переїхала проживати із м.Чортків в її квартиру, по вул.Залозецького в м.Чернівці. Навесні 2003 року [PERSON] поїхала в Англію, залишивши дитину в м.Чернівцях та відправляла кошти на її утримання. Свідок виготовила документи на постійне місце проживання в Німеччині, у жовтні 2004 року відповідачка повернулась з Англії, бо вона виїжджала в Німеччину. За останній рік її мама та сестра продали дві квартирі в м.Чортків для покупки квартири для відповідачки, але коштів не вистачало, тоді продали її квартиру по вул.Залозецького в м.Чернівці і кошти також використали для купівлі квартири по вул.Садовій. Квартиру по вул.Садовій купили за 63000 доларів США. Їй відомо, що позивач не вкладав кошти в спірну квартиру. Покази даних свідків та пояснення відповідачки щодо походження коштів, які були нею оплачені за спірну квартиру підтверджуються також письмовими доказами. Відповідно до довідки №245/01-16 від 24.12.2015 року приватного нотаріуса Чортківського районного нотаріального округу Лесейко В.В., про те, що [PERSON], було продано однокімнатну квартиру [ADDRESS] за 10150 гривень, згідно договору купівлі-продажу , посвідченого ним 04 серпня 2005 року за реєстром №3152 та згідно договору купівлі-продажу посвідченого цим же нотаріусом 17 лютого 2006 року за реєстром №474 нею продано одну другу частину трикімнатної квартири [ADDRESS] за 16650 гривень ( а.с.150). Відповідно до довідки №251/01-16 від 26.12.2015 року приватного нотаріуса Чортківського районного нотаріального округу Лесейко В.В., про те, що [PERSON], згідно договору купівлі-продажу посвідченого 17 лютого 2006 року за реєстром №474 нею продано одну другу частину трикімнатної квартири [ADDRESS] за 16650 гривень ( а.с.151). Згідно договору купівлі-продажу квартири від 10 травня 2006 року [PERSON], в інтересах якої діяла [PERSON] продала квартиру [ADDRESS] за 171316 гривень 95 копійок (а.с. 47). Що стосується мети купівлі квартири, то відповідачка була зареєстрована в спірній квартирі одразу 11.07.2006 року, що свідчить про те, що дана квартира була придбана особисто для відповідачки, а відповідач був зареєстрований в спірній квартирі 21 травня 2010 року, тобто тільки після реєстрації шлюбу з позивачкою, яка відбулася 26.04.2010 року. У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2641 цс15) міститься висновок про те, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Суд вважає, що спірна квартира була придбана за кошти [PERSON], а також за кошти, які надані їй матірю та сетрою саме для купівлі квартири для відповідачки, тому вона не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а належить останній на праві приватної власності. Покази свідка [PERSON], який показав суду, що він продав молодій парі, на його думку подружжю, квартиру розташовану на куті вул.Садової, вартість квартири десь 50000-60000 доларів США, здається розраховувався чоловік і оформляли квартиру на чоловіка, суперечать договору купівлі-продажу, де покупцем зазначена відповідачка. Ці покази також підтверджують, що позивач був присутній при купівлі-продажу спірної квартири і мав реальну можливість оформити свої права покупця на спірну квартиру. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. В свою чергу, позивач заперечуючи право власності [PERSON], не надав в порядку ч. 1 ст. 60, ст.ст.73, 131 ЦПК України доказів на підтвердження того, що кошти сплачені за спірну квартиру були їх спільними сумісними коштами, проти чого також заперечувала відповідачка, зокрема джерело походження таких коштів, їх рух тощо. Свідок [PERSON] підтвердив суду, що [PERSON] разом з ним перебував на заробітках в Англії, до [PERSON] приїхала [PERSON], яка десь на протязі року працювала на пошті в Англії, а потім вагітна повернулась в Чернівці, за нею поїхав і позивач. Скільки коштів заробив позивач, він не знає. Крім того, відсутні докази (ст. 60 ч. 4 ЦПК України), які б підтверджували трудову та/або грошову участь позивача у придбанні спірної квартири, що позивач на час придбання квартири працював офіційно і може підтвердити місце своєї роботи у відповідний період, її характер, одержану оплату праці. Таким чином, суд приходить до висновку, що в позовних вимогах [PERSON] про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю його та відповідачки, визнання права власності на 1/2 частку квартири слід відмовити за недоведеністю. Крім того, на підставі п. 2 ч. 3 ст. 79, ст. 84 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати. Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Слід стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 551 грн. 21 коп. судового збору та витрати на правову допомогу в сумі 1943 грн. 60 коп. (за 7 год судового засідання витрати становлять 3887,20 грн. (з яких 6 год.х551.20= 3307,20 + 1 год. х 580 = 580):2=1943,60 грн.). На підставі викладеного, ст.ст. 3, 57, 60, 74 СК України, п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та

Outcome: partial