Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] , третя особа [PERSON] державна нотаріальна контора , про визнання права власності на спадкове майно, в якому зазначив, що 22.09.2000 року померла його мати [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ЖС № 132497, виданим 25.12.2008 року [PERSON] міським відділом РАЦСу в Запорізькій області. Після її смерті залишилось спадкове майно в вигляді 2/3 частин житлового будинку літ. «А», службової прибудови літ. «а», службової прибудови літ. «а1», що розташовані за адресою : м. Запоріжжя, вул. Семеренка ( стара адреса вул. Мічуріна), буд. 43, які належали спадкодавці на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23.04.1970 року. Спадщину, відкриту після смерті матері, прийняли, як спадкоємці за законом першої черги : позивач - [PERSON] та його рідний брат, який був сином померлої [PERSON], що помер 05.10.2013 року, так як проживали та були зареєстровані на час відкриття спадщини зі спадкодавцею за однією адресою. Після смерті [PERSON], померлого 05.10.2013 року спадщину оформила його дружина відповідачка [PERSON], якій належить на теперішній час на праві власності 2/3 частини спадкового житлового будинку «А», службової прибудови літ. «а», службової прибудови літ. «а1», що розташовані за адресою : м. Запоріжжя вул. Семеренка , буд. №43. Однак, при оформленні спадкових прав, зясувалось, що у позивача відсутній належним чином зареєстрований правовстановлюючий документ на спадкове майно, яким є рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23.04.1970 року, тому нотаріусом Другої [PERSON] державної нотаріальної контори 04.09.2015 року була винесена Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, в звязку з чим позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх порушених спадкових прав. В судовому засіданні позивач та його представник уточнили свої позовні вимоги та просили визнання права власності в порядку спадкування на 1/3 частину житлового будинку літ. «А», службової прибудови літ. «а», службової прибудови літ. «а1», що розташовані за адресою : м. Запоріжжя вул. Семеренка ( стара адреса вул. Мічуріна), буд. 43, які підтримали, а позовні вимоги щодо визнання права власності в порядку спадкування на 1/3 частину господарських споруд , а саме: душу літ. «С», душу літ. «Р», водопроводу №2, паркану №3, хвіртки №4, парканів №5,6,7 , ями зливної №8, замощення1, що розташовані за адресою : м. Запоріжжя вул. Семеренка, буд. №43 просили залишили без розгляду. Представники відповідачки уточнені позовні вимоги визнали в повному обсязі. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає уточнені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. За положеннями ст. 526 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року, діючої на час виникнення спірних правовідносин), місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР 1963 року прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст. 525 ЦК УРСР 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Відповідно до ст.529 ЦК УРСР 1963 року спадкоємцями за законом першої черги в рівних частках є діти, батьки та дружина ( чоловік) померлого. Відповідно до змісту ст. 549 ЦК УРСР 1963 року визнавалось, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з дня відкриття спадщини він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном чи подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно п. 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31.10.1975 року №45/5, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном серед іншого можуть бути довідка управління будинками, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний у спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця. Згідно зі ст. 68 Закону України «Про нотаріат» нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. Відповідно до п.п. 4.15, 4.18 пункту 4глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до п. 23 Постанови №7 Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом встановлено: 22.09.2000 року померла [PERSON], яка була матірю [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ЖС № 132497, виданим 25.12.2008 року [PERSON] міським відділом РАЦСу в Запорізькій області. Після її смерті відкрилась спадщина на 2/3 частини житлового будинку літ. «А», службової прибудови літ. «а», службової прибудови літ. «а1», що розташовані за адресою : м. Запоріжжя вул. Семеренка ( стара адреса вул. Мічуріна), буд. 43, які належали спадкодавці на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23.04.1970 року. Спадщину, відкриту після смерті [PERSON], прийняли фактично її сини - [PERSON] та [PERSON], який помер 05.10.2013 року. Спадщину після якого смерті прийняла та оформила його дружина відповідачка [PERSON], що підтверджується наданими суду спадковими справами, які були відкриті Другою [PERSON] державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON] та приватним нотаріусом [PERSON] після смерті [PERSON] Матеріали спадкової справи №15/2014 рік, надані суду приватним нотаріусом [PERSON] підтверджують, отримання відповідачкою [PERSON] 03.09.2015 року свідоцтва про право на спадщину за законом на 2/3 частини житлового будинку літ. «А», службової прибудови літ. «а», службової прибудови літ. «а1», що розташовані за адресою : м. Запоріжжя вул. Семеренка , буд. 43, р.№ 771. Це право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом №43205216 від 03.09.2015 року. Оформити спадщину після смерті матері позивач по справі у позасудовому порядку не має можливості, оскільки правовстановлюючий документ, підтверджуючий право власності спадкодавці на частину житлового будинку, не зареєстрований належним чином, про що свідчить постанова від 04.09.2015 року державного нотаріуса [PERSON] Другої [PERSON] державної нотаріальної контори. У відповідності до положень ч. 1 ст. 3, ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності на нерухоме майно є обовязковою. Право власності, при цьому, виникає з моменту такої реєстрації. В той же час, згідно з приписами ч. 4 ст. 3 вказаного Закону, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Така позиція викладена в п. 3.1. Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/04-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»: «При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК». Відповідно до ст. 392 ЦК України у діючій редакції, власник майна може подати позов про визнання його права власності. Відповідно до ст. 182 ЦК України та Закону України «Про державну реєстрації по справі речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» встановлено, що обєкти нерухомого майна підлягають спеціальній реєстрації відповідним органом. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», правовстановлюючими документами, на підставі яких проводиться реєстрація права власності на обєкти нерухомого майна, є рішення суду про визнання права власності на обєкти нерухомого майна. Визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі викладеного суд вважає позов обгрунтованим та таким, що підлягає задоволенню задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved