Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду через свого представника [PERSON] із позовом до АТ КБ «ПриватБанк», в якому просив зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні [PERSON] поточним рахунком у гривні, відкритим позивачем в АТ КБ «ПриватБанк», який обслуговується через банківську картку № [NUMBER] шляхом розблокування даного поточного рахунку. Обгрунтовує свої вимоги тим, 16.12.2016 року між позивачем та відповідачем був укладений договір № SAMDNWFC00032082266, на підставі якого відповідачем було емітовано платіжну картку № [NUMBER] для здійснення фінансових операцій позивачем у гривні. 05.12.2018 року відповідач заблокував платіжну картку № [NUMBER] . На запит позивача зазначив, що 05.10.2018 платіжну картку № [NUMBER] було поповнено через термінал самообслуговування на загальну суму 27500,00 грн., кошти були зараховані банком на зазначену платіжну картку, але банк не отримав готівкові кошти шляхом їх внесення до терміналу самообслуговування ініціатором платежу, у зв`язку з чим фінансові операції було призупинено. В ході розгляду справи позивач змінив предмет позову, зазначив, що 12.11.2019 року відповідач самостійно усунув перешкоди у користуванні поточним рахунком у гривні, відкритим позивачем в АТ КБ «ПриватБанк», який обслуговується через банківську картку № [NUMBER] шляхом розблокування даного поточного рахунку. Тому позивач просить стягнути з відповідача 3% пені за кожен день прострочення з 05.12.2018 по 11.11.2019 від суми 353 615,68 грн., яка знаходилась на картковому рахунку № [NUMBER] , в розмірі 3 628 091,75 грн. на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Ухвалою суду від 22.11.2019 року суддею Марко Я.Р. у справі відкрито провадження, яке постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 03.04.2020 року суддею Коваль О.А. прийнято справу до свого провадження у зв`язку з закінченням терміну повноважень судді Марко Я.Р. (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи від 27.03.2020), справу постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник відповідача направив до суду відзив на позовну заяву про зміну предмета позову, в якому заперечував проти її задоволення в повному обсязі. Зазначив, що дійсно банком було призупинено здійснення фінансових операцій з використанням платіжної картки № [NUMBER] з 05.12.2018 року через здійснення сумнівних операцій протягом одного дня 05.10.2018 року та з`ясування обставин ризикових операцій. Після з`ясування обставин позивачу було відновлено фінансові операції та ще до відкриття провадження по справі позивач 12.11.2019 року самостійно здійснив перекази своїх коштів на інші свої рахунки в тому числі. Звертає увагу, що позивач у період після 05.12.2018 (дата зупинення фінансових операцій по картці) до 12.11.2019 року (дата остаточного зняття коштів з рахунку позивачем) не надав до матеріалів справи доказів подання до АТ КБ «Приватбанк» оформлених розрахункових документів про перерахування або видачу його коштів, або інших доказів, які б підтверджували відмову у перерахуванні коштів з його рахунку або їх видачу через каси банку за даний період. Оскільки обов`язок банку щодо перерахування конкретної грошової суми на рахунок виникає після подання клієнтом відповідного розрахункового документу, такий обов`язок виник у банку лише 12.11.2019 року після подання позивачем розрахункових документів через Приват24, до відкриття провадження у справі. Крім того, позивач помилково посилається на норми Закону України «Про захист прав споживачів» при стягненні пені з відповідача, оскільки положення ч. 5 ст. 10 цього Закону застосовуються до договорів банківського вкладу, а не договорів банківського рахунку. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги зі зміненим предметом позову в повному обсязі та просив їх задовольнити. Пояснив, що протягом року банк не видавав кошти позивачу, рахунок якого було заблоковано 05.12.2018 року без будь-яких підстав. Після подачі позову до суду 12.11.2019 року рахунок було разблоковано. Просить задовольнити позовні вимоги на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. В своїх поясненнях посилався на Постанову Верховного Суду від 11.07.2018 року у справі № 470/493/17, з якої вбачається, що застосування ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» можливе лише при вирішенні спору за умови укладення між сторонами договору банківського вкладу, а не договору банківського рахунку. Крім того, позивач не звертався до банку із розрахунковими документами, тому у банку відсутнє прострочення зобов`язання щодо видачі грошових коштів з рахунку позивача. У зв`язку з чим в задоволенні позову просить відмовити. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази в справі у їх сукупності та співставленні, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 16.12.2016 року між [PERSON] та Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» був укладений договір № SAMDNWFC00032082266 комплексного банківського обслуговування шляхом підписання позивачем анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання, на підставі якого відповідачем було емітовано платіжну картку № [NUMBER] для здійснення фінансових операцій позивачем у гривні. З 05.12.2018 року банком було призупинено здійснення фінансових операцій з використанням платіжної картки № [NUMBER] , як пояснює сторона відповідача, через здійснення сумнівних операцій протягом одного дня 05.10.2018 року та з`ясування обставин ризикових операцій. В листі Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» від 21.08.2019 року на запит адвоката зазначено, що 05.10.2018 платіжну картку № [NUMBER] було поповнено через термінал самообслуговування на загальну суму 27500,00 грн. При інкасації грошових коштів з терміналу самообслуговування за період з 04.10.2018 року по 05.10.2018 року було виявлено недостачу у сумі 27500,00 грн. Службовим розслідуванням з`ясовано, що 05.10.2018 року було проведено операцію з поповнення картки № [NUMBER] на суму 27500 грн. через термінал самообслуговування. Кошти були зараховані банком на зазначену платіжну картку, але банк не отримав готівкові кошти шляхом їх внесення до терміналу самообслуговування ініціатором платежу. До банку не надходили рішення суду, постанови державних/приватних виконавців з приводу арешту коштів, що знаходяться на платіжній картці № [NUMBER] . За зверненням банку правоохоронними органами проводиться розлідування у кримінальному провадженні за ст. 190 КК України. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 48 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється здійснювати ризикову діяльність, що загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку. Згідно ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду. Позовні вимоги позивач обгрунтовує ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачено виплату споживачу пені у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), натомість розміщення коштів на банківському рахунку не є роботою чи продажем товару у сенсі положень Закону України «Про захист прав споживачів». Зі змісту Постанови Верховного Суду від 11.07.2018 року у справі № 470/493/17 вбачається, що ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суд першої інстанції, з висновкам якого в частині застосування норм матеріального права погодився і апеляційний суд, вищенаведеного не врахували, не звернули увагу на те, що чинним законодавством передбачено правовий механізм та вид відповідальності у разі порушень прав контрагента за договором банківського рахунку, не з`ясували правової природи укладеного між сторонами договору та умови, які становлять його зміст, у зв`язку з чим дійшли помилкового висновку про необхідність застосування приписів пункту 5 частини першої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Застосування цієї норми закону можливе при вирішення подібного спору за умови укладення між сторонами договору банківського вкладу, а не договору банківського рахунку. Посилання судів на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 6-2558цс15 є безпідставними, оскільки правовідносини у зазначеній справі виникли між сторонами саме у зв`язку з неналежним виконанням банком зобов`язань за договором банківського вкладу, що передбачає відповідальність, встановлену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення, тоді як у справі, рішення в якій є предметом перегляду, наявні інші фактичні обставини, спірні правовідносини виникли з іншого договору - договору банківського рахунку, який за своєю правовою природою є відмінним від договору банківського вкладу. Такого висновку дійшов Верховний Суд в Постанові від 21.02.2018 року у справі № 759/13827/15-ц, де зазначив, що аналіз ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену ч.5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3% вартості послуг за кожний день прострочення. Даний висновок Верховного Суду знову ж таки стосується стягнення коштів за договором банківського вкладу, а не банківського рахунку, у відповідності до якого не передбачено нарахування банком відсотків за користування коштами клієнта, оскільки таке користування не передбачено умовами договору карткового рахунку. Отже, підсумовуючи наведене, оцінюючи з`ясовані обставини справи, що перевірені представленими доказами у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» на яку посилається сторона позивача, як на підставу позову, не застосовується в даних правовідносинах, які стосуються банківського карткового рахунку позивача, а не банківського вкладу.

Outcome: dismissed