Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулась до акціонерного товариства «Страхова компанія «Інго», [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП. Позовні вимоги мотивує тим, що 18 грудня 2020 року о 10 годині 30 хвилин по а/д Київ-Чоп 823км+950 м. сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), за участі автомобіля «Hyndai І30» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який належить їй на праві власності, та вантажним автомобілем «КРАЗ 65055» д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який належить на праві власності КП «КШЕП» Ужгородської міської ради. Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 січня 2021 року по справі №308/13842/20 [PERSON] було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та призначено йому адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Розмір заподіяної позивачеві шкоди внаслідок ДТП становить 68320грн. Однак, відповідачем 1, АТ «Страхова компанія «Інго», виплачено в якості страхового відшкодування суму 44933,68грн., а майнова шкода в розмірі 24686,32грн. залишилась не відшкодованою, у зв`язку з чим вказану суму позивач просить стягнути солідарно з відповідачів. Крім того, просить стягнути з них судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме, 908грн. - сплачений судовий збір та 10000грн. витрат на правничу допомогу. Відповідач 1, акціонерне товариство «Страхова компанія «Інго», у відзиві на позов проти позову заперечує у повному обсязі, посилаючись на те, що свої зобов`язання за договором страхування виконало, сплативши позивачу страхове відшкодування у повному обсязі, відповідно до Звіту № 9231 від 16.02.2021 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу, «Hyundai 130», д/н [NUMBER] , складеного оцінювачем ТОВ «СЗУ Україна Консалтинг», з урахуванням зносу транспортного засобу. Щодо поданих позивачем в якості визначення розміру збитків, заподіяних внаслідок ДТП, доказів, а саме, рахунку № [NUMBER] від 13.01.2021 та акту про виконання робіт, надання послуг № 1301 2 21 від 13.01.2021, то вважає такі неналежними доказами. Щодо стягнення витрат пов`язаних з наданням правничої допомоги, то такі також не підтверджені належними доказами. Відповідач 2, [PERSON] , у відзиві на позовну заяву також заперечує проти задоволення позову, посилаючись на відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяних збитків понад суму виплаченого страхового відшкодування. Ухвалою суду від 14.07.2021 відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 03.09.2021 задоволено клопотання представника відповідача 1, АТ «Страхова компанія «Інго», Подуйко О.Ю. та призначено провести судове засідання в режимі відеоконференції. До початку судового засідання представник позивача, адвокат Бойко Б.Б. уточнив позовні вимоги та просив стягнути матеріальні збитки у сумі 24686,32грн. тільки з відповідача 2. Представник відповідач 2 [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечував з мотивів, викладених у відзиві на позов. Суд, дослідивши докази по справі, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 18 грудня 2020 року о 10 годині 30 хвилин на а/д Київ-Чоп 823км+950м. сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), за участі автомобіля «Hyndai І30» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який належить на праві власності останній, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , та вантажним автомобілем «КРАЗ 65055» д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який належить на праві власності КП «КШЕП» Ужгородської міської ради, код ЄДРПОУ 3328362, що підтверджується довідкою про ДТП №3020045549662113. Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 січня 2021 року по справі №308/13842/20 [PERSON] було визнано винним у скоєнні вказаного ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Цивільно-правова відповідальність відповідача -2, [PERSON] , який на момент вчинення ДТП керував вантажним автомобілем «КРАЗ 65055» д.н.з. [NUMBER] , застрахована в Акціонерному товаристві «Страхова компанія «ІНГО» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР 14086503. 01 березня 2021 року сума страхового відшкодування у розмірі 44 933,68 грн., за вирахуванням франшизи у розмірі 1300 грн., була перерахована на банківський рахунок позивача, що підтверджується випискою з особового рахунку позивача та не заперечується останнім. Разом з тим, позивач просить додатково стягнути з відповідача 2 (з урахуванням уточнення позовних вимог) суму 24686,32грн. матеріального збитку, визначену як різниця між вартістю відновлювального ремонту автомобіля - 68 320,00грн. та виплаченим страховим відшкодуванням - 44 933,68 грн. Частиною першою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, що її заподіяла. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 1192 ЦК України передбачено, що якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. Так, відповідно до статті 999 ЦК України, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи(обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». У статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Таким чином, страховик за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів також є відповідальною особою за завдані збитки. Згідно частини першої статті 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. З аналізу змісту глави 82 ЦК України убачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». Аналіз положень статей 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення у цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (у тому числі моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб`єктами, у спеціальний спосіб тощо). Правило генерального делікту закріплено у статті 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди та у статті 1167 ЦК України стосовно моральної шкоди. Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача. Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. Так, стаття 1187 ЦК України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, зокрема відповідно до частини другої, таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Положеннями статті 397 ЦК України передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина перша статті 1172 ЦК України). Положення частини першої статті 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (частина друга статті 1187 ЦК України). У такому випадку обов`язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі (провадження) № 6-108цс13. Факт належності транспортного засобу КП «КШЕП» Ужгородської міської ради у заявах по суті сторонами визнається, а тому є таким, що встановлений судом. Відповідач 2, [PERSON] , на момент вчинення ДТП перебував у трудових відносинах з КП «КШЕП» Ужгородської міської ради і керував транспортним засобом, у зв`язку з виконанням своїх трудових обов`язків. Його цивільно-правова відповідальність була застрахована у відповідача 1, акціонерного товариства «Страхова компанія «Інго», який здійснив страхове відшкодування. Отже, з урахуванням статей 1187 та 1172 ЦК України, належним відповідачем у даному випадку є саме законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець, а тому шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебував у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України). Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Результат аналізу статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. У постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 303/6418/19 (провадження №61-16790св20) зазначено, що неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. За таких обставини, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи та наданих в їх обґрунтування доказів,

Outcome: dismissed