Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що 21.06.2008р. між ним та відповідачкою [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований у Балицькій сільській раді Мостиського району Львівської області, про що зроблено актовий запис №05. Зазначає, що за час спільного подружнього життя у них (сторін) народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Покликається на те, що їх (сторін) сімейне життя не склалося, щасливої та міцної сім`ї збудувати не змогли, оскільки відповідачка не розуміє його, не розділяє із ним його світогляд, у них різні погляди на шлюб. Стверджує, що протягом останніх двох років вони (сторони) неодноразово намагались зберегти сім`ю, однак це не дало жодних результатів. Вказав, що на даний час вони (сторони) проживають окремо, а тому вважає, що примирення між ними неможливе, а збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам. Залишатися надалі у такому шлюбі не бажає, а тому просить суд розірвати шлюб між ним, позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] .. Ухвалою судді від 10.11.2020р. відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, так як згідно з вимогами ч.6 ст.19 ЦПК України поданий спір є малозначним, а тому у відповідності до ст.274 ЦПК України справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачка [PERSON] надіслала на адресу суду письмове пояснення на позов, яке судом розцінюється як відзив на подану позовну заяву, у якому позовні вимоги [PERSON] визнала повністю, покликаючись на наступні обставини: вони (сторони) дійсно не змогли збудувати міцної сім`ї, оскільки у них (сторін) протилежні погляди на шлюб та сім`ю, вони тривалий час проживають окремо; жодних перешкоду у спілкуванні з дітьми вона не чинить і позивач на даний час добровільному порядку сплачує аліменти; примирення між ними неможливе та їхній шлюб носить формальний характер. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, від представника позивача - адвоката Буковинської С.В. надійшла на адресу заява, в якій остання зазначає, що позивач в силу технічних обставин не має можливості прибути до суду, йому відома позиція відповідачки [PERSON] , оскільки він ознайомився із поданими останньою заявами, в яких вона виявила бажання розірвати шлюб та залишитись на прізвищі « [PERSON] ». Вказала, що позовні вимоги позивач підтримує повністю, а тому просить їх задовольнити та розглянути справу у їх (позивача і представника) відсутності. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, однак надіслала на адресу суду заяву, згідно якої просила суд справу розглянути у її відсутності, оскільки не може прибути в судове засідання так, як на даний час здійснює догляд за дітьми та у зв`язку із запровадженими карантинними заходами. Зазначила, що позов визнає та погоджується на розірвання шлюбу. Крім того, просить залишити їй після розірвання шлюбу прізвище « [PERSON] ». Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється. У ч.4 ст.206 ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши надані документи і матеріали, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.3 ст.12 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони з 21.06.2008р. перебувають у шлюбі, який зареєстрований у Балицькій сільській раді Мостиського району Львівської області, про що зроблено актовий запис №05. Від подружнього життя в сторін народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що сімейно-шлюбні відносини між подружжям не підтримуються, між ними відсутнє взаєморозуміння, вони не бажають зберегти шлюб, позивач на розірванні шлюбу наполягає, відповідачка проти розірвання шлюбу не заперечує. Вказані обставини підтверджуються: свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 21.06.2008 року, копіями сторінок паспортів сторін; копіями свідоцтв про народження дітей сторін; іншими матеріалами справи. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Згідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч.1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Таким чином, суд вважає, що позов обґрунтований, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, примирення між сторонами неможливе, їхня сім`я розпалася остаточно, позивач не виявив бажання примиритись та наполягає на розірванні шлюбу, а відповідачка не заперечує проти розірвання такого, а тому суд прийшов до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей, що має істотне значення, відтак шлюб між сторонами слід розірвати. Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу відповідачка [PERSON] бажає залишити прізвище « [PERSON] ». Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч.3 ст.115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Що ж стосується розподілу судових витрат, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч.2 ст.133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Судом встановлено, що позивачем [PERSON] при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 840 грн. 80 коп., що підтверджується поданою позивачем квитанцією №133 від 21.09.2020р. (платник: [PERSON]. , банк платника: філія ЛОУ №10013 АТ «Ощадбанк»). У відповідності до вимог ст.ст.141, 142 ЦПК України, оскільки відповідачка [PERSON] визнала позов до початку розгляду справи по суті, тому позивачу [PERSON] слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, що були сплачені ним при подачі позову до суду, тобто 420,40 грн., а іншу частину сплаченого позивачем та документально підтвердженого судового збору в розмірі 420,40 грн. необхідно стягнути з відповідачки.

Outcome: approved