Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вимогою про стягнення боргу за договором позики, та після неодноразового уточнення своїх позовних вимог просив стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 528000,00 гривень, та сплачений судовий збір у розмірі 2580,0 гривень, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на такі обставини. [PERSON] 01 березня 2013 року в присутності свідків уклав договір позики у вигляді розписки з [PERSON] на грошову суму у розмірі 20000,0 доларів США, що за НБУ станом на 30 березня 2015 року складає 528000,0 гривень. Між сторонами була досягнута домовленість, що [PERSON] поверне борг до 01 березня 2014 року, що підтверджується розпискою від 01 березня 2013 року. Згідно договору позики від 01 березня 2013 року, [PERSON] виконання свого зобов'язання гарантувала своїм нерухомим майном, що належить їй на праві приватної власності. У вказаний у розписці термін [PERSON] не повернула [PERSON] грошову суму позики. У звязку з відмовою [PERSON] повернути суму боргу або переоформити на ім'я [PERSON] своє нерухоме майно, що оцінюється у таку ж суму, він змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. [PERSON] надав до суду заперечення на позов [PERSON] та після неодноразових уточнень зазначив, що між [PERSON] та [PERSON] виникли 01 березня 2013 року на підставі договору позики у вигляді розписки на грошо\-ву суму у розмірі 20000,00 доларів США. Відповідно до розписки [PERSON] гарантувала повер\-нення боргу своїм нерухомим майном, яке належить її на праві приватної власності. На підтвердження права власності на нерухоме майно [PERSON] передала [PERSON] копію договору дарування. В даному випадку пред'явлення позову про стягнення боргу до співвідповідача є безпідставним. [PERSON] не знав про існування договору позики у вигляді розписки, а отже і згоди на його укладання не давав. Про існування даної розписки та про те, що його на той момент дружи\-на позичала кошти, дізнався лише з матеріалів судової справи. Договір позики, укладений 01 березня 2013 року між [PERSON] та [PERSON], у вигляді розписки, виходить за межі дрібного побутового, а також укладений в період коли [PERSON] і [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі та не перебували в фактичних шлюбних відносинах. В даному випа\-дку, відповідно до ч. З ст. 65 СК України, на укладання вказаного дого\-вору позики у вигляді розписки потрібна обов'язкова згода [PERSON]. В матеріалах справи така згода відсутня, тобто [PERSON] не є стороною договору позики. А також в розписці не вказано на які потреби [PERSON] позичає грошові кошти. 15 липня 2014 року [PERSON] звернулася до Малиновського суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на дитину у зв'язку з навчанням за кордоном (цивільна справа № 521/12674/14-ц). В позовній заяві про стягнення аліментів на дитину у зв'язку з навчан\-ням за кордоном, [PERSON] вказує, що «почи\-наючи з 2013 року наші шлюбні відносини з відповідачем припинені, в зв'язку з чим ми стали проживати окремо друг від друга». В березні 2013 року [PERSON] звернулась до органів МВС із заявою про притягнення до кримінальної відповідальності [PERSON], який зі своїм знайомим [PERSON] нібито вчинив крадіжку її майна. По даній заяві слідчим бу\-ло проведено перевірку та 31 липня 2013 року кримінальне провадження за\-крито у зв'язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Факт звернення [PERSON] до органів МВС в березні 2013 року вказує на те, що з грудня 2012 року шлюбні відносини з співвідповідачем при\-пинені, в зв'язку з чим [PERSON] та [PERSON] стали проживати окремо. Тобто, на дату напи\-сання розписки (01 березня 2013 року) шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON] не було, та вони проживали окремо. В своєму поясненні представник [PERSON], зазна\-чає, що «твердження [PERSON] про те, що станом на 01 березня 2013 року він не перебував у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] не відповідає фактичним обставинам та суперечить судовому рішенню». Однак таке не відповідає дійсності, так як в судовому рішенні взагалі відсутнє поняття фактичних шлюбних відносин та коли були припинен\-ні шлюбні відносини, викладене в ньому стосується тільки розірвання шлюбу. Тобто обставини викладені в судовому рішенні не є належними до\-казами, що прямо протирічить ст. ст. 57, 61 ЦПК України. Приблизно з 2012 року по середину літа 2013 року [PERSON] постійно проживав в Пантелеїмонівському монастирі в келії (м. Одеса). Приблизно з середини літа 2013 року по теперішній час [PERSON] проживає в приватному будинку, за адресою: м. Одеса, вул. Степна, 7, будинок 43. Будинок належить [PERSON] на підставі догово\-ру довічного утримання. В своєму поясненні представник [PERSON], зазначає, що «не відповідають дійсності і твердження відповідача про те, що в матері\-алах справи не має доказів того, що грошові кошти, які [PERSON] отримала від [PERSON] по договору позики від 01 березня 2013 року, були використані в інтересах сім'ї.». А також представник [PERSON] просить долучити до матеріалів справи копії довідок про розмір плати за проживання дочки в ін\-тернаті з перекладом. В даному випадку належними доказами є квитанції, банківські виписки, тощо які підтверджують факт пе\-редачі грошей на утримання дочки. В матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б підтвердили факт передачі грошей на утримання дочки. Судовим рішенням (цивільна справа № 521/12674/14-ц) стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON], на утримання повнолітньої дочки аліменти в розмірі 3000,0 гривень щомісячно, починаючи з 15 липня 2014 року по 13 липня 2017 року. Судовим рішенням (цивільна справа № 521/12674/14-ц) [PERSON] було відмовлено в задоволені позовних вимог. За період з травня 2015 року по лютий 2016 року [PERSON] перерахував дочці грошові кошти в сумі 11050,0 доларів США, це підтверджується довідкою про плавання та виписками про перерахування коштів на ім'я [PERSON]. Чинним законодавством (главою 16 СК України) прямо не передбачено можливість стягнення додаткових витрат на утримання повнолітніх дочки/сина, які продовжують навчання. [PERSON] позовні вимоги визнала. Крім того, надала до суду пояснення на заперечення на позов [PERSON] та зазначила, що в запереченнях на позов [PERSON] посилається на те, що на час укладення договору позики (01 березня 2013 року) [PERSON] та [PERSON] «перебували в зареєстрованому шлюбі та не перебували у фактичних шлюбних відносинах». Це твердження не відповідає дійсності та не підтверджено жодними доказами. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 18 травня 2015 року (справа № 521/4194/15). В рішенні суду не вказано з якого часу сторони припинили шлюбні відносини та не ведуть спільного господарства. Суд вказав лише про те, що «подальше сумісне життя подружжя та збереження сім'я і шлюбу неможливе, суперечить інтересам сторін». За таких обставин твердження відповідача [PERSON] про те, що станом на 01 березня 2013 року він не перебував у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] не відповідає фактичним обставинам та суперечить судовому рішенню. Не відповідають дійсності і твердження [PERSON] про те, що в матеріалах справи немає доказів того, що грошові кошти, які [PERSON] отримала від [PERSON] за договором позики від 01 березня 2013 року, були використані в інтересах сім'ї. У подружжя [PERSON] є дитина, [PERSON], [INFO]. У зв'язку із інцидентом, який стався під час навчання доньки в гімназії №5 м. Одеси, та пов'язаною з цим інцидентом неможливістю продовження навчання в м. Одесі, з червня 2010 року донька навчається у Федеративній республіці Німеччина у Католицькому інтернаті для дівчат та хлопчиків. Плата за навчання в інтернаті не стягується, але необхідно сплачувати витрати на проживання в інтернаті, які відповідно до довідок, виданих інтернатом, склали: - з 30 вересня 2010 року до 31 грудня 2010 року 6400,0 Євро; - з 01 січня 2011 року до 31 грудня 2011 року 14000,0 Євро; - з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2012 року 14400,0 Євро; - з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року 11200,0 Євро; - з 01 січня 2014 року до 08 липня 2014 року 4000,0 Євро. Саме для забезпечення безперервного фінансування навчання доньки [PERSON] вимушена була укласти договір позики з [PERSON]. Витрата грошей на оплату навчання дитини, яка не досягла 23 років, та з урахуванням встановленого законом обов'язку батьків здійснювати такі витрати, безумовно є використанням грошей на потреби сім'ї. Саме з цією метою [PERSON] було укладено договір позики та саме на це було використано гроші, отримані за договором позики. За таких обставин посилання [PERSON] на те, що [PERSON] особисто повинна відповідати по цим зобов'язанням є хибними. Таким чином, по зобов'язанням, які випливають із укладеного [PERSON] 01 березня 2013 року договору позики з [PERSON], відповідати повинні [PERSON] та [PERSON] разом. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з таких причин. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторони, представлених письмових доказів. 01 березня 2013 року відповідач [PERSON] позичила у [PERSON] грошову суму в розмірі 20000,0 доларів США, про що свідчить розписка від 01 березня 2013 року. Сторони при цьому домовились, що позичальник прийняв на себе зобов'язання повернути одержану позику готівкою шляхом передачі позикодавцю грошової суми позики до 01 березня 2014 року. Згідно умови розписки від 01 березня 2013 року, [PERSON] виконання свого зобов'язання гарантувала своїм нерухомим майном, що належить їй на праві приватної власності. У вказаний у розписці термін [PERSON] не повернула [PERSON] грошову суму позики. Факт передачі грошових коштів [PERSON] та її обов'язок повернути їх підтверджується розпискою від 01 березня 2013 року. Однак, у порушення прийнятих на себе зобов'язань до 01 березня 2013 року [PERSON] не повернула суми позики. На вимогу позивача про повернення позики [PERSON] відповідала йому відмовою. 01 квітня 2014 року [PERSON] направив на адресу [PERSON] вимогу про повернення суми боргу, в якій запропонував [PERSON] повернути йому борг у сумі 20000,0 доларів США в строк до 01 травня 2014 року, а у випадку не повернення суми боргу у повному обсязі, він буде вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав та стягнути суму боргу з відсотками за не виконання зобовязання у відповідності з умовами договору позики від 01 березня 2013 року та згідно ст. ст. 536, 611, ч. 1 ст. 1050 ЦК України, а також буде змушений звернути стягнення на нерухоме майно, що належить [PERSON] на праві приватної власності. Судом встановлено, що 15 жовтня 1999 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, зареєстрований у Першому Малиновському відділі державної РАЦС Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 568. Згідно з копією свідоцтва про народження серії І-ЖД № 350196 батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON], Відомості про батька були внесені в порядку ст. 229 СК України. Згідно з нотаріально посвідченим перекладом довідки Колегії Йоганнеум Гімназії та Інтернату від 11 квітня 2014 року, повнолітня [PERSON] закінчила 4-тижневий мовний курс у червні 2010 року, а потім була ученицею Гімназії Йоганнеум у період з 30 вересня 2010 року по 14 червня 2013 року. З 30 вересня 2010 року [PERSON] мешкала в інтернаті. В межах отримання атестата про повну спеціальну середню освіту вона з 01 вересня 2013 року по 31 серпня 2014 року проходила практику у фірмі «Інвентферанштальтер ГмбХ». Згідно з нотаріально посвідченим перекладом листа від 04 вересня 2014 року [PERSON] була зарахована до Західно-Саксонського університету Цвікау. Відповідно до нотаріально посвідченого перекладу довідки від 02 вересня 2014 року з Управління у справах громадян м. Цвікау місце проживання [PERSON] зареєстровано з 01 вересня 2014 року за адресою: Іннере Шнеєбергер Штрассе 23, квартира 518, 08056 Цвікау. Згідно з нотаріально посвідченим перекладом договору оренди № 468718 від 15 серпня 2014 року, з 01 вересня 2014 року кімнату за вище зазначеною адресою у студентському гуртожитку було надано у тимчасове користування [PERSON] для проживання та навчання зі сплатою щомісячної оренди в розмірі 187 Євро. В Малиновського районному суді м. Одеси перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів та додаткових витрат на повнолітню дочку. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2015 року позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто з [PERSON], [INFO] на користь [PERSON], [INFO], аліменти на утримання повнолітньої дочки [PERSON], [INFO] у розмірі 1000,0 грн. щомісячно, починаючи з 15 липня 2014 року до 13 липня 2017 року. В іншій частині відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн. Апеляційним судом Одеської області від 31 березня 2015 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2015 року змінено в частині визначення розміру аліментів які підлягають стягненню з [PERSON], на користь [PERSON], на утримання повнолітньої дочки [PERSON], [INFO], визначивши, що аліменти піддягають стягненню у розмірі 3000,0 грн. щомісячно, починаючи з 15 липня 2014 року до 13 липня 2017 року без урахування часу канікул. Право на утримання (стягнення аліментів) припиняється у разі припинення навчання. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 квітня 2015 року відмовлено [PERSON] у відкритті касаційного провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів та додаткових витрат на повнолітню дочку, за касаційною скаргою на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2015 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 31 березня 2015 року. Оскільки, з червня 2010 року, тобто під час перебування батьків у шлюбі, [PERSON], [INFO], навчається у Федеративній республіці Німеччина у Католицькому інтернаті для дівчат та хлопчиків, та плата за навчання в інтернаті не стягується, але необхідно сплачувати витрати на проживання в інтернаті, які відповідно до довідок, виданих інтернатом, склали: - з 30 вересня 2010 року до 31 грудня 2010 року 6400,0 Євро; - з 01 січня 2011 року до 31 грудня 2011 року 14000,0 Євро; - з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2012 року 14400,0 Євро; - з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року 11200,0 Євро; - з 01 січня 2014 року до 08 липня 2014 року 4000,0 Євро. До суду не надано жодного доказу стосовно того, що батько дитини [PERSON] з часу початку перебування дочки за кордоном (з вересня 2010 року), заперечував проти її навчання. Оплата з цього часу здійснювалася і це не заперечується відповідачем. Судом встановлено, що саме для забезпечення безперервного фінансування навчання дочки [PERSON] уклала договір позики з [PERSON] та отримала у борг позику в розмірі 20000,0 доларів США, під час перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Витрата грошей на оплату навчання дитини, яка не досягла 23 років, та з урахуванням встановленого законом обов'язку батьків здійснювати такі витрати, безумовно є використанням грошей на потреби сім'ї, а тому повернути боргу по цій розписці вона повинна разом з колишнім чоловіком - [PERSON], оскільки кошти в позику отримувалися нею для сімї і використовувалися на навчання їх спільної дочки. Саме з цією метою [PERSON] було укладено договір позики та саме на це було використано гроші, отримані за договором позики. При вирішенні спору суд керувався положеннями ст. ст. 65, 73 СК України, ст. ст. 625, 1048, 1049, 1050, а також правовою позицією Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, викладено в її Постанові від 20 лютого 2013 року щодо усунення розбіжностей в застосуванні однієї і тієї самої норми права при стягненні позики з подружжя. Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби. Суду не надано жодного доказу [PERSON], що договір позики був укладений [PERSON] не в інтересах сім'ї і одержане за договором не використано на її потреби. За правилом ч. ч. 2 та 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Таким чином наявність боргового документ у кредитора без відповідної помітки про виконання зобовязання свідчить про невиконання останнього. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити йому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором. Якщо інше не встановлено договором або законом (наприклад, якщо договір позики відповідає ознакам безпроцентного договору), позикодавець має право на одержання ще і процентів від суми позики. При цьому боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У разі, коли договором не встановлено їх розмір, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1048 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. За таких обставин суд має задовольнити вимоги позивача частково, стягнувши з [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], в рівних частках на користь [PERSON] грошові кошти за договором позики від 01.03.2013 року у розмірі 511800,0 грн. (за курсом НБУ на день ухвалення рішення 1 дол. США = 25,59 грн.), судовий збір в сумі 2580,0 грн., на загальну суму: 514380,0 грн. На підставі ст. 526 ЦК України зобов'язання повинне виконуватися належним чином згідно умов договору й вимог ЦК України. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов'язання в натурі. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial