Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-12 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся у Придніпровський районний суд м. Черкаси з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку виплати заробітної плати звільненому працівнику. Свої позовні вимоги мотивує тим, що у період з 25.08.2016 по 09.06.2017 він працював на ПАТ «Азот» та був звільнений з посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. У день звільнення, всупереч вимогам ст. 116 КЗпП України, ПАТ «Азот» не здійснив виплату нарахованої йому заробітної плати. На час звернення загальна сума заборгованості по заробітній платі ПАТ «Азот» перед ним становить 5582 грн. 23 коп., а саме: за лютий місяць 2017 року в розмірі 943,76 грн., за березень - 2 223,01 грн., за квітень - 1 469,18 грн., за травень - 946,28 грн., що підтверджується довідкою від 08.07.2019 за вих. № 886. Зазначає, що на систематичні вимоги здійснити виплату заробітної плати адміністрація ПАТ «Азот» повідомляє, що не має коштів для проведення розрахунку. Спір про розмір заборгованості по заробітній платі між ними відсутній. На час звернення із позовною заявою до суду, заробітна плата позивачу не виплачена. У зв`язку з невиплатою заробітної плати, ним до Придніпровського районного суду м.Черкаси подана заява про видачу судового наказу про стягнення з ПАТ «Азот» нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати в сумі 5 582,23 грн. Вважає, що згідно ст. 117 КЗпП України відповідач по справі зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за період із 10.06.2017 по 22.07.2019 у сумі 97458 грн. 11 коп., враховуючи, що за цей період минуло 527 робочих дні, а його середньоденна заробітна плата становила 184 грн. 93 коп., згідно довідки від 08.07.2019 №885. Таким чином, просить суд, - стягнути з Публічного акціонерного товариства «Азот» на користь на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати звільненому працівнику за період із 10.06.2017 по 22.07.2019 в сумі 97 458 грн. 11коп. з відрахуванням при виплаті податків та обов`язкових платежів, передбачених законодавством України, а також стягнути з відповідача на його користь судовий збір в сумі 974грн. 58 коп. Ухвалою суду від 29.07.2019 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін. Проти такого порядку розгляду справи сторони не заперечували. На виконання вимог ст. 278 ЦПК України, представником відповідача за довіреністю - Ярмоленко О.В. надано до суду письмовий відзив на позовну заяву та докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову. Просить у задоволенні позову відмовити, оскільки невиплата належних сум при звільненні позивачу сталась не з вини ПАТ «АЗОТ», а через відсутність об`єктивної можливості здійснити таку виплату, оскільки 07 березня 2017 року відбулася повна зупинка виробництва, що призвело до поглиблення скрутного фінансового становища і лише з червня 2017 року підприємство почало відновлювати свою роботу, проте з-за простою - існує гостра нестача оборотних коштів. Крім того, зазначає, що постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 29 травня 2017 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить ПАТ «АЗОТ» в межах суми стягнення 611 872 475 грн. 30 коп. При цьому, жодному з рахунків ПАТ «АЗОТ» ані чинним законодавством, ані постановою державного виконавця не було надано статусу «захищеного», що унеможливило виплату заробітної плати з цих рахунків. Таким чином, оскільки вина ПАТ «АЗОТ» щодо невиплати заробітної плати [PERSON] при звільненні відсутня, то і його позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є передчасними і не підлягають задоволенню. Зазначено, що в разі задоволення позовних вимог [PERSON] , сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає істотному зменшенню з огляду на принцип співмірності, а також на суму податку на доходи фізичних осіб та військового збору, які ПАТ «АЗОТ» повинен буде сплатити до бюджету. До суду від представника позивача - адвоката Шарая Л.О. надійшла відповідь на відзив, в якому вважає наведені у відзиві заперечення відповідача щодо підстав позову та його обґрунтувань помилковими та намаганням уникнути відповідальності перед працівником щодо порушення законодавства про оплату праці. Вважає, що відповідач проігнорував вимоги закону, виправдовуючи свої дії зупиненням виробництва, нестачею оборотних коштів та іншим. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, до початку адвокат Шарая Л.О. надала заяву від 17.10.2019, в якій просила справу розглядати без її участі та участі позивача, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі. В судове засідання представник відповідача ПАТ «АЗОТ» не з`явився, про причину неявки суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку. Подано відзив на позовну заяву, в якому ПАТ «АЗОТ» позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. Враховуючи думку представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, позивач [PERSON] працював в ПАТ «Азот» з 25.08.2016 на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 4 розряду комплексної бригади з ремонту електроустаткування і мереж виробництва аміаку, мінеральних добрив, іонообмінних смол і капролоктану цеху електропостачання та 09.06.2017 звільнений з посади згідно із наказом № 585-вк від 02.06.2017 за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України), що підтверджується записами в його трудовій книжці [NUMBER] . В порушення вимог ст. 116 КЗпП України, відповідач ПАТ «Азот» в день звільнення позивача не здійснив виплату нарахованої заробітної плати. Як вказав позивач у своїй позовній заяві та підтверджується довідкою ПАТ «Азот» № 886 від 08.07.2019, станом на 04.07.2019 заборгованість по заробітній платі [PERSON] становить 5582 грн. 23 коп. Крім того, на підставі судового наказу, виданого Придніпровським районним судом м. Черкаси (справа №711/5887/19) 16.09.2019 року стягнуто з ПАТ «Азот» на користь [PERSON] цю заборгованість. Постановою приватного виконавця Плесюка О.С. від 15.10.2019 року відкрито виконавче провадження. В судовому засіданні також встановлено, що станом на час розгляду справи ПАТ «АЗОТ» (код ЄДРПОУ: 00203826) не ліквідоване. За таких обставин, на думку суду, між сторонами має місце спір, що виникає із трудових правовідносин, який регулюється Кодексом законів про працю України (глава VІІ). Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків. Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту щодо даного спору визначені КЗпП України. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законом України «Про оплату праці» та інш. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Стаття 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» №95 (1949), яка ратифікована 30.06.1961р. закріплює, що відповідно до мети цієї Конвенції, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано. Частиною першою ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позивачем не порушені строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України (позовна заява надійшла до суду 22.07.2019) з врахуванням положень рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року по справі №4-рп/2012 та тієї обставини, що заборгованість по заробітній платі позивачеві до цього часу не виплачена, з чим погоджуються сторони. При розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком (ст. 238 КЗпП України). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України). Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок. Як визначено ст. 116 згаданого Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Між тим, відповідач у відзиві на позовну заяву посилається на те, що розрахунок з позивачем при звільненні не був проведений не з вини підприємства, а через накладений державним виконавцем арешт на кошти та майно підприємства, що унеможливило проведення будь-яких банківських операцій; з-за того, що відповідач був поставлений у залежність від ціни на природній газ, який є основною сировиною для виробництва продукції ПАТ «Азот», а також вартості імпортних мінеральних добрив та значними змінами в кон`юнктурі ринку, зупинення виробництва. Однак, суд звертає увагу на те, що [PERSON] був звільнений з ПАТ «Азот» 09.06.2017 року, згідно із наказом № 585-вк від 02.06.2017 року, постанова про арешт майна боржника ПАТ «АЗОТ» державним виконавцем винесена 29.05.2017 року, але заборгованість по заробітній платі рахується за відповідачем ще з лютого 2017 року, тобто до накладення арештів на майно та кошти. А тому, доводи представника відповідача про неможливість здійснення повного розрахунку із [PERSON] в день його звільнення, суд не приймає. При цьому, сам по собі факт відсутності коштів на підприємстві чи блокування (арешт) рахунків/коштів/майна не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. При розгляді справи судом не встановлено вини [PERSON] , як працівника підприємства, у виникненні становища, яке призвело до затримки з ним розрахунку по заробітній платі. Як зазначалося вище, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП України). Крім того, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. За таких обставин, до стягнення з ПАТ «АЗОТ» на користь [PERSON] підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 червня 2017 року (наступний робочий день після звільнення, а не 10.06.2017, як зазначено позивачем, оскільки це вихідний день) по 22 липня 2019 року (на день подання позовної заяви до суду), враховуючи заявлені позовні вимоги. Абзацом другим п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до абзацу третього п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Пунктом п`ятим розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом восьмого розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 червня 2017 року по 22 липня 2019 року включно, суд виходить з такого: за даними довідки про доходи № 885 від 08.07.2019 року, середньоденний заробіток [PERSON] становив 184 грн. 93 коп. Як вбачається з матеріалів справи, кількість днів затримки розрахунку при звільненні за період з 12 червня 2017 року (наступний робочий день після звільнення) по 22 липня 2019 року включно, становить 528 робочих днів, хоча за підрахунками позивача помилково вказано 527 робочих днів. При визначенні кількості робочих днів суд виходить із п`ятиденного робочого тижня позивача та даних, викладених у листі Мінсоцполітики України від 05 серпня 2016 року № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» та листі Мінсоцполітики України від 19 жовтня 2017 року №224/0/103-17/214. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 червня 2017 року по 22 липня 2019 року становить 97643 грн. 04 коп. (із розрахунку 184 грн. 93 коп. (середньоденний заробіток позивача) х 528 робочих днів). Враховуючи, що позивач просить стягнути середній заробіток в сумі з в сумі 97458 грн. 11 коп., то суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення в межах позовних вимог. На думку суду, підстави для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, про що вказує відповідач у відзиві, відсутні. Вирішення даного спору узгоджується і з рішеннями ВП ВС від 31.01.2019р. справа №910/4518/16, Верховного Суду України, що викладені у постанові від 03 липня 2013 року справа №6-60-цс13, від 16 січня 2012 року справа №6-54цс11, від 25 квітня 2012 року справа №6-23цс12, від 29 січня 2014 року справа №6-144цс13, від 27 квітня 2016 року №6-113цс16. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог, а саме, - слід стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 12 червня 2017 року по 22 липня 2019 року включно в сумі 97458 грн. 11 коп. з наступним відрахуванням (утриманням) при виплаті податків та обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України. Крім того, з відповідача ПАТ «Азот» на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір в сумі 974 грн. 60 коп., сплачений ним при подачі позову за квитанцією № 59 від 22.07.2019 на суму 974 грн. 60 коп. На підставі викладеного та,

Outcome: approved