Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], який у встановленому законом порядку уточнив змінивши предмет позову про що подав відповідну письмову заяву від 21.07.2016р. та в кінцевому, просив ухвалити рішення яким анулювати наданий рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03.07.2015р. дозвіл [PERSON] на: тимчасовий виїзд за межі України до Французької Республіки, Республіки Польща, Федеративної Республіки Німеччина, Турецької республіки, Об'єднаних Арабських Еміратів, Арабської Республіки Єгипет з малолітньою [PERSON] без згоди батька (нотаріально посвідченої заяви) та супроводу батька [PERSON] у супроводі матері [PERSON] терміном на три роки з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання; оформлення та видачу паспорту громадянина України для виїзду за кордон на ім'я малолітньої дитини [PERSON] без згоди (нотаріально посвідченої заяви) батька [PERSON]; отримання віз Французької Республіки, Республіки Польща, Турецької Республіки, Об'єднаних Арабських Еміратів, Арабської Республіки Єгипет на ім'я [PERSON] без згоди (нотаріально посвідченої заяви) та супроводу батька [PERSON]; визнати утримання малолітньої [PERSON] [INFO]. за кордоном матір'ю [PERSON]. незаконним та таким, що суперечить інтересам дитини; зобов'язати [PERSON] передати малолітню [PERSON] батькові [PERSON]; змінити місце проживання малолітньої [PERSON], визначивши місце її проживання разом з батьком [PERSON] за адресою [ADDRESS]. Заявою до суду від 05.09.2016р. уточнив зміст та підставу останньої вимоги, та просив змінити місце проживання малолітньої [PERSON], визначивши місце її проживання разом з батьком [PERSON] Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 22.11.2016р. позов в частині позовних вимог про анулювання дозволу на оформлення та видачу паспорта, анулювання дозволу на отримання документів за заявою позивача залишено без розгляду. В іншій частині позовних вимог, а зокрема в частині анулювання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України, визнання утримання дитини матір'ю за кордоном незаконним, зобов'язання матері передати дитину батькові, змінити місце проживання дитини, визначивши місце проживання з батьком розгляд справи продовжено. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03.07.2015р., яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 02.12.2015р., задоволено позов [PERSON] та надано їй дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Французької Республіки, Республіки Польща, Федеративної Республіки Німеччина, Турецької республіки, Об'єднаних Арабських Еміратів, Арабської Республіки Єгипет з малолітньою [PERSON] без згоди батька (нотаріально посвідченої заяви) та супроводу батька [PERSON] у супроводі матері [PERSON] терміном на три роки з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання; оформлення та видачу паспорту громадянина України для виїзду за кордон на ім'я малолітньої дитини [PERSON] без згоди (нотаріально посвідченої заяви) батька [PERSON]; отримання віз Французької Республіки, Республіки Польща, Турецької Республіки, Об'єднаних Арабських Еміратів, Арабської Республіки Єгипет на ім'я [PERSON] без згоди (нотаріально посвідченої заяви) та супроводу батька [PERSON] Цим же рішенням задоволено часткового його позов та встановлено йому графік побачень з донькою [PERSON] в присутності матері [PERSON] виключно у громадських місцях з визначенням конкретних днів та годин цих побачень. Вважає, що на даний час таке рішення є неактуальним і таким, що суперечить інтересам дитини, порушує її права та свободи. Відповідач не виконує рішення в частині особистої присутності під час побачень. Відмовила йому та не надала можливості оздоровити дитину. Не забезпечила особисто, відмовила йому і не надала можливості забезпечити отримання дитиною дошкільної освіти. Не забезпечила особисто, відмовила йому і не надала можливості забезпечити дитині відвідування гуртка танців. Зняла дитину з обслуговування медичних установ. Одноосібно, без погодження з ним відмовляється від проведення щеплень. Постійно змінює місце проживання. Повністю позбавила його участі у вихованні доньки. Не надає інформацію про дитину, стан її здоров'я. Обмежує його у спілкуванні з дитиною, в тому числі через засоби Інтернет-зв'язку. Подає неправдиві відомості та персональні дані щодо їхньої доньки. Не погоджувала з ним та одноосібно прийняла рішення щодо подальшого перебування дитини за кордоном. Без погодження з ним вивезла дитину за кордон, чим в сукупності позбавила дитину права на належну опіку, турботу, виховання та піклування з боку батька, права на спілкування з батьком та його родиною. Тим самим, порушила інтереси дитини змінила звичне соціальне, культурне та мовне середовище дитини і одноосібно впливає на питання, пов'язані з подальшим розвитком, вихованням дитини. Крім цього, у зв'язку з вивезенням дитини за кордон неможливим є виконання рішення суду від 27.01.2016р., яким встановлено графік побачень бабці дитини - [PERSON] Вважає, що відсутність потреби в його нотаріальній згоді на тимчасовий виїзд за кордон не давало відповідачу підстав на переміщення та утримання дитини необмежений термін. Остання, отримавши рішення про визначення місця проживання [PERSON] разом з матір'ю почала маніпулювати ним та використовувати у власних цілях, чим завдає інтересам дитини істотної шкоди. Починаючи з 21.12.2015р. позбавлений не лише можливості виконувати батьківські обов'язки, а й можливості бачити доньку. Причини та підстави утримання дитини за кодоном понад встановлений строк йому невідомі. Листи, які направляються ним на відому поштову адресу Французької Республіки залишаються без відповіді. Крім того, без його погодження дитина віддана до дошкільного закладу іншої держави, що також вважає суперечить її інтересам. У зв'язку з відсутністю дитини в Україні, право його та бабусі на участь у вихованні залишаються порушеними. В позасудовий спосіб позбавлений можливості вирішити дану ситуацію через відсутність компромісу зі сторони відповідача. Згідно акту обстеження умов проживання, ним створено належні умови для проживання, навчання та повноцінного розвитку дитини. З метою захисту інтересів останньої вимушений звернутись до суду із згаданим позовом, змінивши в кінцевому місце проживання малолітньої та визначивши місце проживання разом з батьком без зазначення конкретної адреси, оскільки вважає, що тим самим обмежується право батьків та малолітньої на свободу пересування та вільний вибір місця проживання. В судовому засіданні позивач, який одночасно згідно належної довіреності від 12.08.2015р. представляє інтереси третьої особи [PERSON] підтримав заявлені вимоги. Звернув увагу на підставу пред'явленого позову, а саме ч. 4 ст. 159 СК України, за якою, у разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. Такі рішення про встановлення графіку побачень дитини з батьком та бабусею відповідач не виконує. Крім того, додатково пояснив, що під час побачень з дитиною, донька повідомила про своє бажання проживати разом з ним. Вважає, що мама не купує дитині іграшки, вітчим дитини застосовує насильство. Офіційно відповідач не повідомляла його, що має намір вивезти дитину на постійне місце проживання. Просить позов задовольнити. Окремою заявою, в якій також міститься підпис третьої особи [PERSON] при вирішенні спору просить не застосовувати принципи, викладені в Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959р., оскільки така декларація не є міжнародно-правовим нормативним актом та має рекомендаційний характер. Представник позивача згідно належної довіреності від 26.01.2016р. - адвокат Колодій Л.Б. висловилась про підтримку позовних вимог. З наведених вище підстав просить такі задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача згідно належної довіреності від 17.11.2015. [PERSON] в судове засідання 07.04.2017р. не з'явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Будучи присутнім в попередніх судових засіданнях проти обґрунтованості позову заперечував. Рішення суду, яким в тому числі надано дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон не може переглядатись в порядку цивільного судочинства у спосіб пред'явлення позовної заяви. Таке рішення залишено без змін судом апеляційної інстанції, на даний час є чинним, у зв'язку з чим вимога про анулювання дозволу не підлягає задоволенню. Посольство України у Французькій Республіці неодноразово розглядало питання правомірності перебування малолітньої за кордоном. За наслідками проведеної перевірки встановлено наявність правових підстав перебування дитини за кодоном. Крім того, встановлено відповідність умов проживання інтересам дитини. Щодо участі позивача у вихованні доньки, жодних перешкод зі сторони матері йому не чиниться. Останній перебував на території Французької Республіки, бачився з дитино, безперешкодно проводив з нею час. Крім того, судовим рішенням встановлено місце проживання дитини разом з матір'ю. Позивач натомість стверджує про своє скрутне матеріальне становище, у зв'язку з чим визначення місця проживання дитини з батьком суперечитиме її інтересам в порівнянні з тим, що на даний час малолітня на території Французької Республіки відвідує дошкільний заклад, розвивається, навчається мови, відвідує культурні програми, приймає участь в діяльності української громади у Франції, має належні умови для проживання. Вважає, що зміною місця проживання та передачею дитини батьку найвищі інтереси останньої будуть порушені. Тому, в задоволенні позову просив відмовити. Мотиви заперечення проти позову викладені зі слів матері, з якою узгоджував власну позицію. Повноважні представники третіх осіб Органу опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради Сальвицький Р.І. та Служби у справах дітей Львівської обласної державної адміністрації Бурлачок В.А. у вирішенні спору покладаються на розсуд суду. Просять винести законне рішення з врахуванням найвищих інтересів дитини. Відповідно висновку щодо розв'язання спору надати не взмозі через відсутність матері та дитини в Україні. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, діючи в найвищих інтересах дитини суд в задоволенні позову відмовляє виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони є батьками малолітньої [PERSON], [INFO]. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03.07.2015р. (а.с.49-51 т.1), яке оскаржувалось та набрало законної сили 02.12.2015р. позовні вимоги [PERSON] задоволено. Надано останні дозвіл: на тимчасовий виїзд за межі України до Французької республіки, Республіки Польща, Федеративної республіки Німеччина, Турецької республіки, Об'єднаних Арабських Еміратів, Арабської республіки Єгипет з малолітньою дитиною - [PERSON], [INFO], без згоди (нотаріально посвідченої заяви) та супроводу батька [PERSON], у супроводі матері [PERSON], терміном на три роки з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання; на оформлення та видачу паспорту громадянина України для виїзду за кордон на ім'я малолітньої дитини [PERSON], без згоди (нотаріально посвідченої заяви) батька [PERSON]; на отримання віз Французької республіки, Республіки Польща, Турецької республіки, Об'єднаних Арабських Еміратів, Арабської республіки Єгипет на ім'я [PERSON], без згоди (нотаріально посвідченої заяви) та супроводу батька [PERSON]. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно свою власну. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті. Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України». У ст. 6 цього Закону закріплено вичерпний перелік випадків, за наявності яких громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон. Згідно відповіді Державної прикордонної служби України (а.с.21, 89 т.2), малолітня [PERSON] виїхала за межі України 20.12.2015р. станом на 06.01.2017р. інформація про повернення малолітньої [PERSON] в Україну відсутня. Сторони у справі не оспорюють, що малолітня разом з матір'ю перебувають у Французькій Республіці. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» в редакції, чинній на момент виїзду малолітньої за кордон, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. У підп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Відповідно до згаданої вище інформації Державної прикордонної служби України, малолітня [PERSON] перетнула кордон України на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянки, яка не досягла 16-річного віку без згоди та супроводу батька, тобто на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03.07.2015р. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов'язковим до виконання. Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Аналогічну позицію висловлено у пункті 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, де зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини. У Висновку № 3 (2002 ) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави. В п. 10 Постанови Пленуму ВСУ № 8 від 13.06.2007 № 8 «Про незалежність судової влади», роз'яснено, що судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається. За ч. 5 ст. 11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 15 ЦПК України визначено компетенцію судів щодо розгляду цивільних справ. Так, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. За загальним правилом, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. У ситуації яка існує у відносинах між сторонами та їхньою дитиною право малолітньої на виїзд за кордон, відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України виникло на підставі рішення суду. Серед встановлених ст. 16 ЦК України способів захисту цивільних прав та інтересів судом, не зазначено такого способу захисту як припинення права, що виникло на підставі судового рішення, яке не будучи скасованим відповідно до ст. 129-1 Конституції України є обов'язковим до виконання. З огляду на це, вимогу про анулювання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої [PERSON] за межі України слід залишити без задоволення. В контексті вищенаведеного, без задоволення слід залишити вимогу про визнання незаконним утримання малолітньої за кордоном, оскільки за рішенням суду, яке набрало законної сили 02.12.2015р., дозвіл на виїзд за кордон, тобто право малолітньої існує протягом трьох років. Відповідно до ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 5 СК України, сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім'ї. За ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06.02.2014р., яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 25.03.2014р., та яке в касаційному порядку не переглядалось, місце проживання малолітньої [PERSON] визначено з її матір'ю - [PERSON] за місцем проживання останньої. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03.07.2015р., яке набрало законної сили 02.12.2015р. (а.с.49-51 т.1), також частково задоволено позов [PERSON] Встановлено останньому графік побачень з донькою [PERSON], які здійснювати в присутності матері [PERSON], виключно в громадських місцях: у період з 01 червня по 30 вересня включно кожного року: - першу та третю суботу місяця з 14.00 год. до 18.00 год.; - другу та четверту неділю місяця з 14.00 год. до 18.00 год.; - щосереди з 14.00 год. до 18.00 год.; у період з 01 жовтня по 31 травня кожного року: - першу та третю суботу місяця з 15.00 год. до 17.00 год.; - другу та четверту неділю місяця з 15.00 год. до 17.00 год.; - щосереди з 15.00 год. до 17.00 год.; щороку: 19 грудня та 21 грудня з 15.00 год. до 17.00 год. Мати, батько, відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини 1989 року, що 27.09.1991 року набула чинності для України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Європейський суд з прав людини у своїй практиці, і зокрема в п. 100 рішення від 16.07.2015р., яке набуло статусу остаточного 16.10.2015р., що прийняте у справі «Мамчур проти України» вказав, при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року): «136. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв'язки дитини з її сім'єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім'я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв'язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім'ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров'ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року)». У цьому контексті недостатньо встановити, що дитину може бути поміщено у краще середовище для її виховання (див. рішення у справі К. і Т., зазначене вище, п. 173). Не може також бути виправданим захід, що роз'єднує сімейні зв'язки, самим лише посиланням на ненадійний стан батьків, що може бути вирішено за допомогою менш радикальних засобів, такими як цільова матеріальна допомога та соціальна підтримка, а не шляхом розлучення сім'ї (див., наприклад, рішення у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 50, від 18 грудня 2008 року). Як вбачається з долучених до матеріалів справи фотознімків, (а.с.89-108 т.1), малолітня [PERSON] на території Французької Республіки відвідує дошкільний заклад, розвивається, відвідує культурні програми, приймає участь в діяльності української громади у Франції. Позивач відвідував доньку на території Французької Республіки. Долучив фотознімки своїх побачень з дитиною (а.с.1, 2). Жодних доказів про те, що перебування дитини в іншій державі порушує її інтереси суду не надано, як і не було надано доказів про наявність у нього перешкод у спілкуванні з дитиною. Відповідно до журналу відвідування навчального закладу та відповідного висновку за період 2015/2016, 2016/2017 навчальні роки (а.с.112-118 т.1) який скріплено підписами вчителя та директора і який з французької мови перекладений на українську мову, малолітня адаптувалась у класі та школі. Швидко прогресує у вивченні французької мови. Має бажання вчитись. Згідно довідки про відвідування дошкільної установи від 02.05.2016р. (а.с.119, 120 т.1), малолітня регулярно відвідує курси у цій установі. Як вбачається з листа Посольства України у Французькій Республіці (а.с.136 т.1), у зв'язку із зверненнями позивача Консульську посадову особу Посольства було ознайомлено з умовами проживання, утримання та розвитку дітей, за наслідками чого констатовано виключно позитивні висновки. Донька сторін перебуває на території Французької Республіки на підставі рішення суду, яким надано дозвіл на виїзд за кордон терміном три роки. Проживає сім'я у двохкімнатній квартирі з усіма вигодами. В квартирі прибрано. Діти мають власну кімнату та ігровий куток в ній, що з огляду на їхній вік виглядає достатньо зручно. [PERSON] добре навчається, висловлює щирий інтерес до процесу навчання та життя в середовищі. Дитина застрахована на медичному огляді та має амбулаторну картку. Відповідач очікує на отримання статусу резидента після чого такий статус зможе отримати донька сторін. Вказане додатково підтверджується посвідкою на проживання, яка належним чином перекладена на українську мову (а.с.111 т.2). Згідно іншої відповіді Посольства України у Французькій Республіці (а.с.94 т.2), документи про усиновлення малолітньої [PERSON] до посольства не надходили. Закон України «Про охорону дитинства» розрізняє право дитини на контакт з батьками, які проживають окремо та право дитини на контакт з батьками, іншими членами сім'ї та родичами, які проживають у різних державах. Згідно ст. 16 цього Закону, дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Дитина та її батьки для возз'єднання сім'ї мають право на вільний в'їзд в Україну та виїзд з України у порядку, встановленому законом. Батьки, інші члени сім'ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов'язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. Аналізуючи особисте немайнове право батьків і дитини на контакт, за ст. 2 Конвенції про контакт з дітьми, яка прийнята державами-членами Ради Європи, в тому числі Французькою Республікою, і яка ратифікована Законом України від 20.09.2006р. № 166-V, для цілей Конвенції під контактом розуміється перебування дитини протягом обмеженого періоду разом з особою, яку зазначено в статті 4 або 5 і з якою вона зазвичай не проживає, чи зустріч з такою особою; будь-яку форму спілкування між дитиною й такою особою; надання інформації такій особі про дитину або дитині про таку особу. У справі яка розглядається немає жодного доказу про те, що позивачу чиняться перешкоди у контакті з дитиною, однак і навіть така обставина само-по-собі не може вважатись самодостатнім підтвердженням обґрунтованості вимоги про повернення дитини батькові, адже за змістом ст. 16-1 Закону України «Про охорону дитинства», заходами і гарантіями забезпечення виконання рішення суду про реалізацію права дитини на контакт, які визначаються судом у кожному конкретному випадку, в тому числі є реалізація права на контакт з дитиною на території іноземної держави за умови подання органу опіки та піклування за місцем проживання дитини документа, що підтверджує визнання рішення суду України про контакт з дитиною на території іншої держави. Види таких заходів згідно із законом не є вичерпними. Суд не заперечує право дитини на виховання у батьківському, кровному середовищі, однак і не має підстав вважати доведеним, що саме в найвищих інтересах дитини буде повернення її батькові. Відповідач одружена та має дитину від іншого шлюбу. Проживає спільно з новим чоловіком, дитиною від цього шлюбу та малолітньою донькою сторін [PERSON] Малоймовірною в такому випадку видається можливість відновлення сім'ї Антонів. Також, суд повторюється, що саме з матір'ю рішенням суду від 06.02.2014р. визначено місце проживання дитини. Аналогічний позов [PERSON] даним рішенням залишено без задоволення, де суд, на підставі встановлених обставин навів мотиви доцільності визначити місце проживання дитини саме з матір'ю, а не з батьком. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, Прийнята резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, де вказано, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю. Хоча Декларація про права дитини в розумінні Закону України «Про міжнародні договори України» не є міжнародним договором, однак в даній ситуації, не маючи жодних доказів про ненадійність матері не слід відкидати її рекомендаційного характеру, адже в тому числі така декларація є ефективним механізмом та інструментом захисту прав дитини в світовому масштабі. Даний принцип Декларації є слушним і в поєднанні з правом особи на контакт з дитиною, а також враховуючи можливість судового захисту цього права, вимога про передачу дитини батьку судом визнається безпідставною. В контексті всіх цих обставин, належить залишити без задоволення вимогу про зміну місця проживання малолітньої [PERSON], визначивши місце її проживання разом з батьком, однак крім цього, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 159 СК України, яка згідно пояснень позивача становить підставу позову і зокрема, вказаної вимоги, у разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. Однак, вказане положення закону не можливо без викривлення дійсного юридичного змісту розтлумачити таким чином, щоб при його застосуванні та передачі дитини для проживання тому з батьків, якому чиняться перешкоди в спілкуванні та вихованні по факту, не змінювалось місце проживання дитини, оскільки місце проживання є тим місцем, де реалізуються права дитини на фізичний, духовний, інтелектуальний, культурний розвиток. Конструкція цієї норми, яка і визначає її юридичний зміст свідчить про право, а не обов'язок суду передати дитину для проживання тому з батьків, якому чиняться перешкоди у спілкуванні та вихованні. З огляду на необхідність суду максимально враховувати інтереси дитини, вказану норму можливо застосовувати виключно у комплексному взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 160, 161 СК України, які визначають порядок вирішення спору про місце проживання дитини. За ст. 161 СК України, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування, як і серед іншого, в частині вирішення інших вимог, надав суду висновок від 02.07.2016р. (а.с.40-42 т.1), згідно з яким, враховуючи факт перебування матері та малолітньої за кордоном Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування не може надати об'єктивного обґрунтованого висновку щодо розв'язання вказаного спору. Позивач, вказуючи на можливість проживання дитини разом з ним, не надав суду жодного доказу про те, що саме в такий спосіб якнайкраще забезпечуватимуться інтереси дитини. Матеріали справи свідчать абсолютно про протилежне. На переконання суду, вкрай несприятливими наслідками для малолітньої буде вимушена необхідність повністю змінити своє соціальне становище та зв'язки виключно для забезпечення участі у вихованні батьком, який відповідно до ст. 16-1 Закону України «Про охорону дитинства» та положень Конвенції про контакт з дітьми не позбавлений можливості брати таку участь під час проживання дитини за кодоном. А саме проживання дитини за кордоном на даний час немає підстав визнавати протиправним. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, судовий збір належить стягнути з позивача. Згідно матеріалів, при пред'явленні позову сплачено судовий збір в розмірі 243,60 грн. Ухвалою суду від 18.04.2016р. сплату решти судового збору в сумі 3614,80 грн. (сім вимог немайнового характеру) відстрочено до ухвалення рішення. У зв'язку із поданням заяви від 21.07.2016р. про зменшенням розміру позовних вимог, до сплати підлягало 1961,20 грн. (чотири вимоги немайнового характеру) з врахуванням попередньо сплаченої суми в розмірі 243,60 грн.). Ухвалою суду від 28.12.2016р. позивачу відстрочено сплату судового збору в розмірі 275,60 грн. за подання ним заяви про забезпечення позову, в задоволенні якої цією ж ухвалою відмовлено. Таким чином, враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, судовий збір в розмірі 2236,80 грн. слід стягнути з позивача в дохід держави. На підставі наведеного та

Outcome: approved