Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме кв. [ADDRESS] . Вимоги позову обґрунтовує тим, що вказана квартира належить на праві спільної часткової власності позивачу. В спірній квартирі зареєстровані сторони по справі. Зазначає, що між позивачем та [PERSON] 10.10.2009 було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10.02.2017. Від шлюбу вони мають спільну дитину [PERSON] , яка після розірвання шлюбу проживає з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Оскільки, неповнолітня [PERSON] в кв. [ADDRESS] не проживає понад один рік, а позивач у зв`язку з реєстрацією дитини в квартирі вимушений сплачувати комунальні послуги в більшому розмірі. Просить визнати її такою, що втратила право користування квартирою. 15.05.2019 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку підготовчого позовного провадження. 11.03.2020 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, вимоги позову підтримує в повному обсязі, не заперечує щодо розгляду справи в порядку заочного провадження. Відповідач, в особі законного представника [PERSON] , в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, про розгляд справи повідомлялась належним чином. Від представника третьої особи до суду надходила заява про розгляд справи за його відсутності, ухвалення рішення по справі з урахуванням житлових інтересів неповнолітньої [PERSON] . Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що кв. [ADDRESS] на праві власності належить позивачу та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05.03.1997. В спірній квартирі зареєстровані сторони по справі, а саме позивач [PERSON] та малолітня дитина - [PERSON] . Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10.02.2017. Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] , місце проживання якої зареєстровано в кв. [ADDRESS] . У відповідності до довідки ЖБК «ПРОМБУДІВЕЛЬНИК-10» від 09.01.2019 в кв. [ADDRESS] зареєстровані, але не проживають з 01.12.2017 [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року з наступними змінами, у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки, у разі їх поважності, суд може продовжити пропущений строк. Статтею 405 ЦК України встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік. Згідно з ч. 1, 2 та 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відпоідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за сіпльною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. малолітня [PERSON] , 2010 року народження, в силу свого віку не може самостійно вирішувати питання свого місця проживання, а лише за спільною згодою з батьками, а отже відсутність дитини за місцем її реєстрації є поважною причиною. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Враховуючи вищевикладене, зокрема, що [PERSON] є неповнолітньою дитиною, яка не досягла 16-ти років (дитині виповнилось 10 років), та не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт її непроживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом. Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законного представника дитини. З огляду на вказане, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed