Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», третя особа: Покровське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, про відшкодування моральної шкоди спричиненої хронічним професійним захворюванням, на обґрунтування якого вказав, що у період з 01.11.1994 року по 06.03.2005 року та з 07.11.2005 року по 04.07.2013 року він перебував у трудових відносинах з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська», працюючи у шкідливих підземних умовах з повним робочим днем. 28.02.2017 року за наслідками розслідування професійного захворювання було складено акт за формою П-4. 14.07.2017 року висновком МСЕК за діагнозами: хронічна радикулопатія, хронічний бронхіт, хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість, йому було встановлена третя група інвалідності та 65% втрати професійної працездатності по профзахворюванню безстроково. Вказуючи на те, що отримане професійне захворювання перешкоджає йому вести активний спосіб життя, так як він постійно зазнає фізичного болю та душевних страждань, вимушений постійно лікуватися, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь у відшкодування моральної шкоди внаслідок отриманого професійного захворювання в розмірі 50000 грн. В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав і, обгрунтовуючи їх викладеними в позовній заяві доводами, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечувала, вважала позовні вимоги недоведеними, зазначала, що приступаючи до роботи з небезпечними та шкідливим виробничими факторами, позивач розумів можливість їх впливу на здоровя та свідомо приймав запропоновані йому умови праці. Крім того, вказувала на те, що відповідачем регулярно здійснювались профілактичні заходи з охорони праці, зокрема, проводились періодичні медичні огляди працівників на стан здоровя, під час проведення яких будь-яких скарг на стан свого здоровя позивач не заявляв, продовжуючи працювати та користуватися пільгами і компенсаціями, передбаченими законом для тих, хто працює в таких умовах. Вважаючи, що настання моральної шкоди позивачем не доведено, просила суд в задоволені позовних вимог відмовити. Судом встановлено, що позивач з 01.11.1994 року по 06.03.2005 року та з 07.11.2005 року по 04.07.2013 року працював у ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» (арк.спр.5-8). 04.07.2013року позивач був звільнений з роботи на підставі п.2 ст.40 КЗпП України в звязку зі станом здоровя. Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання форми П-4 від 03.03.2017 року, позивач пропрацював в умовах впливу шкідливих факторів 30 років 8 місяців (арк.спр.9-10). Відповідно до висновку центральної лікарсько-експертної комісії Державної установи «Інститут медицини праці академії медичних наук України» клініки профзахворювань від 15.06.2016 року позивачу [PERSON] встановлено діагноз: хронічна радікулопатія L5, S1 зліва в стадії затихаючого загострення з помірним статикою-динамічними порушеннями та стійким больовим синдромом; хронічний бронхіт ІІ ступеню, фаза затихаючого загострення, прискорений та базальний пневмосклероз ЛН І-ІІ ступеню; хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з помірним ступенем зниження слуху ІІІ ступеню, захворювання професійне (арк.спр.33-35). 19.07.2017 року МСЕК позивачу за сукупністю захворювань: 30 % - хронічна радикулопатія, 20 % - хронічний бронхіт, 15% - приглухуватість первинно встановлено 65% втрати професійної працездатності та встановлено ІІІ групу інвалідності безстроково (арк.спр.11-12). Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ст. 237-1 КЗпП України, згідно якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Згідно ч.1 і ч.2 ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 6 Закону України «Про охорону праці» визначено, що умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства. Згідно ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобовязаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Як слідує з акту розслідування хронічного професійного захворювання від 03.03.2017 року, причиною професійного захворювання позивача є тривала дія шкідливих факторів: перевищена концентрація пилу, локальна вібрація, шум від працюючого обладнання, мікроклімат, відносна вологість повітря, важкість праці, робоча поза вимушена до 65 % часу зміни (арк.спр.09-10). Таким чином, судом встановлено, що причиною професійного захворювання є тривала робота в умовах дії шкідливих факторів, показник яких перевищував нормативні через недосконалість робочого місця, що доводить вину відповідача у спричиненні моральної шкоди позивачу внаслідок отримання на виробництві професійного захворювання. Суд погоджується з доводами представника позивача, що отримане позивачем професійне захворювання негативно впливає на його життєву активність, позбавляючи можливості вести повноцінний спосіб життя, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя і тягне за собою моральні страждання, які, крім того, посилюються відчуттям фізичного болю, що змушує його проходити періодичні обстеження та стаціонарні курси лікування. З огляду на це доводи представника відповідача про відсутність вини у спричиненні моральної шкоди позивачу є безпідставними. Посилання представника відповідача на те, що позивач з власної волі протягом тривалого часу виконував роботу в шкідливих умовах праці судом до уваги не приймаються, оскільки здійснення відповідачем заходів для забезпечення працівникам безпечних умов праці, які не усунули впливу негативних факторів, не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови доведеності такої шкоди. При цьому суд звертає увагу на рішення Конституційного Суду України №1-рп/2004 від 27.01.2004року, згідно якого за наявності у потерпілого стійкої втрати професійної працездатності висновок МСЕК про факт спричинення моральної шкоди не потребується, так як ушкодження здоровя, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обовязків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють моральні та фізичні страждання. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд бере до уваги конкретні обставини справи, характер отриманого позивачем професійного захворювання і повязані з ним фізичні та моральні страждання позивача, відсоток втрати професійної працездатності, інтенсивність і довготривалість його фізичних і психічних страждань, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, настання наслідків і вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 30000 гривень. Суд вважає, що такий розмір компенсації моральної шкоди позивачу буде відповідати засадам виваженості, розумності і справедливості. Вирішуючи питання про судові витрати в порядку ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь УДК в місті Мирноград судовий збір в розмірі 640 грн. На підставі ст.ст.43, 46 Конституції України, ст.ст.153, 237-1 КЗпП України, ст.9 Закону України «Про охорону праці»,

Outcome: partial