Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд із позовом, де зазначила, що є власницею 61/300 частин житлового будинку за адресою: м. Житомир, вул. Гранітна, 3. Іншими співвласниками будинку є відповідач [PERSON], а також [PERSON], якому належить 14/300 частин будинку. Позивач зауважує, що [PERSON] помер 25.10.1986 року. Належну [PERSON] частину будинку в порядку спадкування ніхто не прийняв. Спадкова справа не відкривалась. Вказуючи на те, що починаючи з 2000 року постійно проживала в [INFO], добросовісно та безперервно володіла нерухомими майном, доглядала та утримувала його, просить визнати право власності за набувальною давністю на 14/300 частини будинку, право власності на які зареєстровано за [PERSON] В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала. Відповідач не заперечувала щодо задоволення позовних вимог. Представник Житомирської міської ради в судове засідання не з»явився, надав заяву, де справу просив слухати у відсутності представника міської ради. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, суд встановив. Позивач по справі є власником 61/300 частин житлового будинку в м. Житомирі по вул. Гранітній, 3 на підставі договору дарування від 26.05.2000 року. Відповідачу [PERSON] належить 14/100 частин вказаного будинку, за [PERSON] зареєстровано 14/300 частин. Як вбачається зі змісту повідомлення відділу державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції від 31.07.2014 року [PERSON] помер 25.10.1986 року. Житомирським обласним державним нотаріальним архівом Головного управління юстиції у Житомирській області 05.08.2014 року повідомлено про те, що спадкова справа до майна померлого [PERSON] не заводилась. У відповідності до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Як роз»яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. В судовому засіданні позивач пояснила, що на підставі договору дарування вона стала набувачем частини житлового будинку, а саме в розмірі 61/300 частин, і починаючи з двотисячного року користується приміщеннями, позначеними на плані будинку технічного паспорту за № 1-1, 1-3, 1-4. Лише в 2014 році вона дізналась про те, що приміщення, якими вона володіє, фактично вміщують частку в майні іншого співвласника [PERSON] З даного приводу суд зауважує наступне. Оглянутими в судовому засіданні матеріалами справи підтверджено, що між мешканцями житлового будинку № 3 по вул. Гранітній в м. Житомирі визначився фактичний порядок користування будинком. Надана на запит суду інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об»єкта нерухомого майна від 17.09.2014 року вказує на відсутність у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідних відомостей. Учасники в судовому засіданні зауважили, що іншими співвласника будинку є Полховські. Зазначене позивачем на підтвердження власних вимог обгрунтування щодо добросовісності володіння належною [PERSON] частиною в нерухомому майні не узгоджуються із вищенаведеними встановленими обставинами. Судом не отримано доказів на підтвердження встановлення порядку користування майном із зазначенням відповідних приміщень у такій угоді саме за участю [PERSON] Відтак, посилання позивача на те, що вона фактично добросовісно володіє належною [PERSON] частиною в майні не підтверджено. Суд звертає увагу, що за наслідками укладення договору дарування та фактичним погодженням порядку користування спільним майном позивач володіла належною їй часткою на правах саме співвласника, тобто без необхідних для визнання давності володіння умов безтитульності. У постанові № 5 від 07.02.2014 Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ також зазначив, що, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння). Позивач ставилась до належної їй частки в майні з визначеними приміщеннями як власник на підставі правовстановлюючого документа договору дарування. Суд вважає необхідним зазначити, що в питання визнання права власності за набувальною давністю є необхідним визначення чітких ознак майна, на яке претендує позивач, оскільки саме з огляду на доведеність обставини щодо прийняття участі у володінні та обслуговуванні такого майна законодавець покладає можливість набуття прав на нього. Визнання права власності за набувальною давністю без визначення в чітких межах майна унеможливлює встановлення обставин, пов»язаних із тривалістю володіння річчю саме такою особою, а не іншими співвласниками майна. Приймаючи до уваги вищенаведене, поданий позов не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed