Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що він є власником квартири [ADDRESS], відповідачі по справі зареєстровані у вказаній квартирі, але ще влітку 2014 року під час проведення антитерористичної операції поїхали з міста та їх фактичне місце перебування на теперішній час йому не відомо. У зв'язку з зазначеним просить суд визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] В судовому засіданні позивач [PERSON], підтримав позовні вимоги у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином (а.с.22), про причини неявки суду не повідомили. Суд, заслухавши позивача та свідків, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про власності від 25.12.2007 року (а.с.7) та договору дарування серії НВА №912266 від 14.01.2017 року (а.с.10), квартира [ADDRESS] належить [PERSON]. Відповідно до Акту ТОВ «Ліра ЛТД» від 11.05.2017 року, комісія у складі паспортиста [PERSON], майстра сантехремонтділянки [PERSON] та бухгалтера [PERSON] засвідчили зі слів сусідів, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] не проживають з липня 2014 року по теперішній час (а.с.13). Крім того, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначив, що він особисто знає [PERSON], [PERSON], [PERSON], оскільки вони мешкали з ним по сусідству, однак, йому достовірно відомо, що на теперішній час вони не мешкають квартирі [ADDRESS], так як виїхали в 2014 році до Російської Федерації. Їм ніхто не перешкоджав користуватися вказаною квартирою та спроб вселитися до неї вони не робили. Свідок [PERSON] також зазначила, що вона є сусідкою [PERSON] та особисто знайома з ним та [PERSON], [PERSON], [PERSON] з 1991 року. Вказала, що їй достовірно відомо, що з липня 2014 року відповідачі не проживають в квартирі [PERSON] так як виїхали до Російської Федерації та з того часу ні разу не приїжджали у місто, спроб вселитися до вказаної квартири не робили. Вирішуючи питання стосовно визнання [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу №1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України. Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2 ст. 5 Господарського кодексу України). Згідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України). Згідно зі ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд вважає, що з пояснень позивача, свідків та наданих суду документів достовірно встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], були відсутні за адресою - [ADDRESS], без поважних на те причин, з липня 2014 року, тобто понад майже три роки, будь-яких домовленостей між ними та власником житла в судовому засіданні не встановлено, тому суд вважає, що вони втратили право на користування житловим приміщенням. Суд приходить до висновку, що строк, передбачений ч. 2 ст. 405 ЦК України, який передбачає втрачання права користування житлом члена сім'ї, на момент подання заяви до суду вже сплинув, відповідач у спірному будинку не мешкає, тому наявні підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Таким чином, наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved