Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «СВП Плюс» про стягнення заборгованості по заробітної платі, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтував тим, що з 19.07.2012 року по 31.10.2014 року він працював у відповідача на посаді начальника відділу роздрібної торгівлі. За період з 01.09.2014 року по 31.10.2014 року відповідач не виплатив йому заробітну плату у сумі 4772,48 грн. На підставі ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частки доходів у звязку з порушенням строків її виплати» та 116 КЗпП України, він має право на компенсацію громадянам втрати частини заробітної плати в сумі 3759 грн. Усього станом на 19.01.2015 року сума заборгованості відповідача перед ним складає 8532,08 грн. Крім того, таки дії його колишнього роботодавця спричинили йому та його сімї моральні страждання, які він оцінює у 10\~000 грн. Просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі з урахуванням компенсації та моральної шкоди в сумі 18532,08 грн. У подальшому позивач збільшив позовні вимоги та просив суд стягнути з відповідача заробітну плату за жовтень 2015 року у сумі 1137,07 грн., компенсацію за невикористану відпустку у сумі 2266,08 грн. та моральну шкоду у сумі 10\~000 грн. А також відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (а.с.125). У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити та суду пояснив, що він звільнився з підприємства 31.10.2014 року, але остаточний розрахунок з ним проведено не було. Підприємством йму не виплачена заробітна плата за жовтень 2014 року та компенсація за невикористану відпустку. Тому він має право вимагати стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Діями відповідача йому також була спричинена моральна шкода, яка виразилася у тому, що він не міг забезпечувати родину, сплачувати кредит, що призвело до необхідності звернутися до батьків та позичати кошти, відмовлятися від відвідування місць відпочинку та зайняття спортом. У звязку з бойовими діями, з серпня 2014 року він з дружиною перебуває у м.Краматорську. Свої посадові обовязки він виконував у віддаленому режимі. У вересні 2014 року він перебував у м.Донецьку та виконував роботу, повязану із закриттям магазинів. Представник відповідача за довіреністю Гурєва О.С. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та суду пояснила, що на імя відповідача було відкрито картковий рахунок в ПАТ «ПУМБ» з призначенням платежів «виплата заробітної плати». Листом виз №11365 від 13.02.2015 року ПАТ «ПУМБ» було підтверджено зарахування коштів з рахунку ТОВ «СВП ПЛЮС» №26008962498111 на рахунок [NUMBER], відкритий на імя позивача з призначенням платежів «виплата заробітної плати», відповідно з травня по жовтень включно. Оскільки позивач знаходився з серпня місяця 2014 року в м.Краматорську, тому не міг виконувати свої посадові обовязки. Представник відповідача за довіреністю Корнєєв А.Ю. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував та суду пояснив, що позивачем не надано жодних фактичних доказів та підтверджень розрахунку заборгованості із заробітної плати. Відповідно до інформації, зазначеної у Довідці, наданої ТОВ «СВП Плюс» від 31.03.2015 року, [PERSON] належить до виплати сума 3015,28 грн. (з урахуванням утримання) , де 1137,07 грн. заробітна плата за жовтень 2014 року та 1878,21 грн. компенсація за невикористану відпустку. Таким чином, розрахунок позивача є хибним та таким, що не відповідає дійсності. Відповідно до довідки банку, 07 жовтня 2014 року позивачу була виплачена заробітна плата за жовтень 2014 року у сумі 1137,07 грн. У табелі використання робочого часу працівників ТОВ «СВП Плюс» за жовтень 2014 року вказано, що [PERSON], у період з 29.10.2014 року по 31.10.2014 року включно жодної години робочого часу не працював. Позивач не заперечує, що 31.10.2014 року в день звільнення він не працював. З моменту звільнення до подачі позовної заяви Позивач з будь-якими вимогами про розрахунок до ТОВ «СВП Плюс» не звертався. Трудова книжка належним чином була передана [PERSON], жодних претензій з його боку щодо змісту формулювання причин звільнення в трудовій книжці, які перешкоджали його подальшому працевлаштуванню, не було. Вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки до моменту фактичного розрахунку відповідно до ст.117 КЗпП України не підлягає задоволенню, оскільки не відповідає чинному законодавству. Вимоги щодо виплати моральної шкоди у розмірі 10\~000 грн. є необґрунтованими, оскільки жодних доказів, які б підтверджували завдану моральну шкоду, а саме факт її завдання та обґрунтування її розміру позивачем не надано, вини відповідача у завданні цієї шкоди не доведено. Просив відмовити у задоволенні позову. Свідок [PERSON] у судовому засіданні суду пояснила, що вона працює начальником відділу роздрібної торгівлі ТОВ «СВП Плюс». Позивач з 2012 року працював керівником Донецького регіону та знаходився у її підпорядкуванні. У звязку з напруженою ситуацією, підприємство закривало магазини у Донецьку, тому у жовтні місяці стало питання про звільнення позивача. Протягом вересняжовтня 2014 року позивач не знаходився на території м.Донецька та скоріш за все, працював дистанційно. Вона контролювала підлеглих за допомогою телефонного зв'язку. В жовтні місяці 2014 року позивач фактично не виконував свої обов'язки. В день написання заяви про звільнення позивач перебував вдома у м.Краматорську. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному , повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вислухав пояснення сторін, свідка, дослідивши у сукупності надані докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Судом встановлено, що відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «СВП Плюс» включено до ЄДРПОУ та є юридичною особою. Відповідно до наказу №465/к від 19.07.2012 року [PERSON] був прийнятий на роботу в ТОВ «СВП Плюс» на посаду начальника відділу роздрібної торгівлі (а.с.45). Наказом №693/К від 31.10.2014 року позивач був звільнений з підприємства з 31.10.2014 року за угодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП України) (а.с.46). Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Заробітна плата за жовтень 2014 року у сумі 1137 грн. 07 коп. виплачена [PERSON] 07.10.2014 року, що підтверджується довідкою від 31.03.2015 року та письмовими поясненнями головного бухгалтера підприємства (а.с.82, 150-151). Як вбачається з листа керуючого відділенням №5 ПАТ ПУМб в м.Києві №11365 від 13.02.2015 року банк підтверджує переказ коштів з рахунку ТОВ «СВП Плюс» №26008962498111 відкритого в ПАТ «ПУМБ» на рахунок [NUMBER]. UAN відкритий в ПАТ «ПУМБ» на імя [PERSON] з призначенням платежів «виплата заробітної плати», останній платіж проведено 07.10.2014 року у сумі 1137,07 грн. (а.с.35). Суд не бере до уваги надану позивачем довідку ДПІ у м.Краматорську про суми виплачених доходів та утриманих податків, оскільки із вказаної довідки не можливо встановити, за який конкретно місяць була виплачена заробітна плата (а.с.126). Згідно з довідкою від 17.03.2015 року, наданою ТОВ «СВП Плюс», станом на 17.03.2015 року сума заборгованості перед [PERSON] складала 1878,21 грн. компенсації за невикористану відпустку (а.с.86). Остаточний розрахунок з позивачем підприємством проведено 27.05.2015 року шляхом направлення електронного поштового переказу на адресу позивача на суму 1878,21 грн. (компенсація за невикористану відпустку), що підтверджується квитанцією (а.с.153). Позивач не заперечував факт отримання від підприємства компенсації за невикористану відпустку у сумі 1878,21 грн. саме 27 травня 2015 року. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, всупереч вимогам ст.116 КЗпП України повний розрахунок з позивачем був проведений тільки 27.05.2015 року. Доказів того, що затримка розрахунку при звільненні відбулася за відсутності вини відповідача суду не надано. Згідно з п. 2, п. 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995р. №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно з п. 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як вбачається з довідки ТОВ «СВП Плюс» (а.с.38), середньоденна заробітна плата позивача [PERSON] за 2 останні місяці до звільнення складає 61,90 грн. Отже підлягає стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, що складає: 141 робочий день (з 03.11.2014 року по 27.05.2015 року) х 61,90 грн. (середньоденна заробітна плата) = 8727,90 грн. Позивач також просив суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 10000 грн. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику, а порядок відшкодування моральної шкоди передбачений ст. 23 ЦК України, згідно ч.3 якої розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Зважаючи на вищевикладене суд вважає, що внаслідок порушення з вини відповідача строків розрахунку при звільненні позивачу була завдана моральна шкода, але заявлена сума моральної шкоди є завищеною. Враховуючи обставини справи, тривалість затримки розрахунку при звільненні, вимоги розумності та справедливості, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню у відшкодування моральної шкоди 500 грн. Також відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню\~в доход держави судовий збір у сумі 243,60 грн.

Outcome: partial