Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою про відшкодування відповідачами моральної шкоди, завданої пошкодженням здоров'я. Позовні вимоги мотивовані тим, що він працював на ОП шахти ім.. О.О.Скочінського» ДП «ДВЕК» гірником з повним робочим днем у шахті. При виконанні ним трудових обов'язків 04.04.1998 року з ним стався нещасний випадок на виробництві. Відповідно до акту за формою Н-1 № 236 від 14.04.1998 року відповідач - шахта ім.. Скочинского - визнана винною в даному нещасному випадку. 27 листопада 2001 року при виконанні трудових обов'язків на виробництві з ним стався нещасний випадок. Відповідно до акту за формою Н-1 № 149 від 14.12.2001 року відповідач - шахта ім.. Скочинского - визнана винною в даному нещасному випадку. 03.07.2002 року рішенням Медико-соціальної експертної комісії, позивачу було первинно встановлено стійка втрата професійної працездатності на 40 % у зв'язку з нещасними випадками на виробництві від 4.04.1998 р. і 27.112001 р. Позивач вказує, що робота в шахті під землею є джерелом підвищеної небезпеки. Ця робота пов'язана з особливими природними, географічними, геологічними умовами підвищеного ризику для здоров'я, оскільки пов'язана зі шкідливими, важкими та небезпечними умовами праці. Здійснення трудової діяльності в шахті створює підвищену ймовірність заподіяння шкоди здоров'ю працівника через неможливість підвищеного контролю особи за зазначеними умовами и факторами. Істотним і значним ушкодженням його здоров'я, внаслідок впливу небезпечних і шкідливих умов праці джерелом підвищеної небезпеки ( його роботою у шахті), йому завдана моральна шкода, яку він оцінює у суму 30 000 грн., яка виражається у наступному. В наслідок стійкої втрати працездатності, він має серйозні порушення здоров'я , зі стійкими розладами функцій всього організму, що привело до обмеження його нормальної життєдіяльності, моральних страждань, втрати звичайних життєвих зв'язків, що вимагає значних додаткових зусиль для організації його життя. Він вимушений витрачати свій час на тривали лікування, проходячи курси як амбулаторного так і стаціонарного лікування. Проходячи лікування він позбавляється домашнього затишку і звичайної обстановки, звичайних нормальних життєвих зв'язків. В судове засідання позивач не з'явився за станом здоров'я, письмово просить розглянути справу за його відсутністю. Представники відповідачів в судовому засіданні позов не визнали. Представник ДП «ДВЕК» заперечувала проти позову, виходячи з того, виходячи з положень ст..ст. 21,28,34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» №1105-Х1У, право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає у особі з дня встановлення їй стійкої втрати працездатності вперше за висновком МСЕК. Позивачеві висновком МСЕК вперше встановлення стійкої втрати працездатності відбулося у 2002 році. На той час діяли положення ст..ст. 21,28,34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» №1105-Х1У, які передбачали відшкодування моральної шкоди, спричиненої працівникові результаті ушкодження здоров'я на виробництві, саме органами Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України не залежно від моменту звернення до суду. Визначені положення містяться у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.09.2011 року. Тому представник ДП «ДВЕК» просить відмовити позивачу у позові до підприємства. Представник ВВД ФССНВВ Кіровського району м. Донецька позов не визнав, суду пояснив, що позивачем не доведений факт заподіяння моральної шкоди, причинний зв'язок між травмою та моральною шкодою, а також розмір моральної шкоди. Потерпілий не має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок нещасного випадку на виробництві за рахунок Фонду соцстраху, не підлягають задоволенню вимоги про відшкодування моральної шкоди в разі, коли втрати професійної працездатності мала місце до 01.04.2001 року. Вперше нещасний випадок стався з позивачем 04.04.1998 року - до створення фонду , тому Фонд не повинен відшкодовувати моральну шкоду позивачу. У задоволенні позовних вимог відмовити. Вислухавши представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав: Встановлено, що позивач працював на шахті імені Скочінського О.О. з 23.02.1995 р. по 27.08.2002 року, в якості гірника очисного вибою. Був звільнений за п. 2 ст. 40 КЗпП України внаслідок погіршення стану здоров'я. 04.04.1998 р. і 27.11.2001 р. з позивачем сталися нещасні випадки на виробництві, про що були складені акти про нещасний випадок на виробництві по формі Н-1 від 14.04.1998 року №256 і від 11.12.2001 року № 149. З довідки головного лікаря Донецького обласного центра МСЕ вбачається, що за висновком МСЕК від 03.07.2002 року позивачу вперше встановлено 40% стійкої втрати працездатності за виробничими травмами від 04.04.1998 року і від 21.11.2001 року. 3.07.2002 року рішенням Медико-соціальної експертної комісії, позивачу було первинно встановлено стійка втрата професійної працездатності на 40 % у зв'язку з нещасними випадками на виробництві від 4.04.1998 р. і 27.112001 р. У відповідності зі ст. 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я, виплачуючи йому, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. За змістом ст. 21, 28, 30, 34, 35 вищевказаного Закону та абзацу 3 п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди» право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає з дня встановлення особі такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. За загальним правилом про дію нормативного акту в часі до кожної події, факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт в часі до кожної події, факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце, а не на момент пред'явлення позову. Позивачеві висновком МСЕК вперше встановлення стійкої втрати працездатності відбулося у 2002 році. На той час діяли положення ст.ст. 21,28,34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» №1105-Х1У, які передбачали відшкодування моральної шкоди, спричиненої працівникові результаті ушкодження здоров'я на виробництві, саме органами Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України не залежно від моменту звернення до суду. Враховуючі наведене, суд вважає, що не має законних підстав у частині задоволення позову до державного підприємства «ДВЕК», тому що на момент страхового випадку (03.07.2002 року) відповідальність про відшкодування моральної шкоди позивачеві положено саме на Фонд соціального страхування ввід нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, який діє з 01.04.2001 року. ВВД ФССНВВ Кіровського району м. Донецька (другий відповідач) у відповідності з діючим законодавством добровільно, відшкодовує позивачеві матеріальну шкоду, завдану пошкодженням здоров'я, але відшкодувати моральну шкоду відмовився, що є порушенням прав позивача на відшкодування шкоди. В судовому засіданні встановлено, що, внаслідок стійкої професійної втрати працездатності на виробництві, позивачу завдано моральну шкоду, яка обумовлена моральними та фізичними стражданнями з приводу пошкодження здоров'я, погіршення життєвих умов, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Викладене є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди відповідачем у відповідності зі ст. 21 Закону «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Відповідно до ст. 23 Цивільного Кодексу України та п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом, залежно від характеру заподіяних фізичних та душевних, їх глибини та погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, а також інших негативних наслідків, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, при визначення розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості, тому задовольнити вимоги позивача про стягнення з відповідача 300 000 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди суд не находить можливим, оскільки така сума є завищеною та не відповідає глибині моральних та фізичних страждань позивача, ступеню втрати ним професійної працездатності та групи інвалідності. Тому суд, враховуючи вимоги розумності, справедливості і домірності завданої моральної шкоди, з огляду на важкі безстрокові наслідки професійних захворювань, постійний характер негативних наслідків, обмеження життєдіяльності, порушення та зміну звичайного укладу життя і особистих зв'язків, вважає за можливе та необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 12 000 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди, що буде еквівалентним завданим моральним стражданням. Прийняти до уваги заперечення представника відповідача про неможливість відшкодування позивачеві моральної шкоди в зв'язку з тим, що згідно Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.02.2007 р. норму закону про виплату моральної шкоди виключено, суд не може, оскільки страховий випадок з позивачем настав 03.07.2002 року, коли йому було встановлено втрату професійної працездатності в зв'язку з професійним каліцтвом і з цього часу у нього виникло право на відшкодування моральної шкоди, тому дія Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.02.2007 р. на правовідносини сторін не поширюється, оскільки закон не має зворотної дії у часі, і на момент настання страхового випадку, діяли норми згідно яких відповідач повинен відшкодовувати моральну шкоду позивачу, у зв'язку з пошкодженням здоров я на виробництві. Згідно п. 34 ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань звільнений від сплати державного мита. На підставі викладеного,

Outcome: partial