Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, який згодом уточнив, до відповідача [PERSON] про стягнення коштів у розмірі 2 195 355,63 грн., з яких: 590 000,00 грн. заборгованість за зобовязаннями; 1 008 764,60 грн. втрати від інфляції; 596 591,03 грн. проценти за користування коштами. Свої вимоги мотивує тим, що 20 січня 2008 року між позивачем та відповідачем укладено акт прийому-передачі грошей. Відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняла грошові кошти в сумі 590 000,00 грн. В рахунок оплати за квартиру № 5 та гараж № 3 у будинку №6 по вул. Медова 6, що у м. Тернополі. В подальшому 22 січня 2009 року між вищевказаними особами було укладено нотаріально посвідчені договори купівлі продажу як квартири № 5 так і гаражу № 3 у будинку №6 по вул. Медовій у м. Тернополі. В подальшому рішенням Тернопільського міськрайонного суду право власності [PERSON] на вказані об'єкти нерухомості було скасовано. Разом з тим, [PERSON] не повернула отримані грошові кошти в сумі 590 000 грн. А тому, просить стягнути з відповідача суму боргу із урахуванням втрат від інфляції та процентів за користування коштами. У судове засідання представник позивача не зявився, однак подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує та просив його задовольнити. Відповідач та її представник у судове засідання не зявилися з невідомої суду причини, хоча про день та час розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку. Відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України у разі неявки у судове засідання відповідача, яким належним чином повідомлений про час та місце судового засідання і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. 20 січня 2008 року між позивачем та відповідачем укладено акт прийому-передачі грошей, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняла грошові кошти в сумі 590 000,00 грн. в рахунок оплати за квартиру № 5 та гараж № 3 у будинку №6 по вул. Медова 6, що у м. Тернополі. В подальшому 22 січня 2009 року між вищевказаними особами було укладено нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу як квартири № 5 так і гаражу № 3 у будинку №6 по вул. Медовій у м. Тернополі. Однак, рішенням Тернопільського міськрайонного суду право власності [PERSON] на вказані об'єкти нерухомості було скасовано. Разом з тим, відповідач [PERSON] не повернула отримані грошові кошти в сумі 590 000 грн. Згідно наданого представником позивача розрахунку станом на 08.06.2017 р., загальна сума боргу становить 2 195 355,63 грн., з яких: 590 000,00 грн. заборгованість за зобовязаннями; 1 008 764,60 грн. втрати від інфляції; 596 591,03 грн. проценти за користування коштами. Станом на день розгляду справи відповідач суми боргу позивачу не повернула. Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про обґрунтованість позовних вимог, підтвердження їх матеріалами справи, а відтак необхідність задоволення позову. При цьому, суд виходив із наступних мотивів. Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статей 1046, 1048 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до статей 1049, 1050 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи встановлені обставини справи, а саме, наявність непогашеної відповідачем заборгованості перед позивачем за актом прийому-передачі грошей від 20.01.2008 р., суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача вищевказаного боргу, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. А саме, з відповідача на користь позивача слід стягнути загальну суму у розмірі 2 195 355,63 грн., з яких: 590 000,00 грн. заборгованість за зобовязаннями; 1 008 764,60 грн. втрати від інфляції; 596 591,03 грн. проценти за користування коштами. Відповідно до вимог статті 88 ЦПК України, так як позовні вимоги задоволені, з відповідача на користь позивача слід стягнути 8 000,00 грн. судового збору.

Outcome: approved