Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги наступним. З червня 1996 року він працював у відповідача в якості гірника очисного вибою підземного 5 розряду з повним робочим днем в шахті, у грудні 2013 року звільнився за власним бажанням, але в січні 2014 року повернувся та продовжив працювати. Його загальний стаж за гірничими професіями складає понад 27 років та обчислюється з 1987 року. 30.05.2016 року під час роботи він отримав травму на виробництві тупу травму, забійну рану верхньої повіки, гіфему, частковий гемофтальм, відшарування сітківки лівого ока, лікувався в стаціонарі з 30.05.2016 року по 07.07.2016 року, отримав направлення до Одеського НДІ очних хвороб для оперативного втручання, де у період з 09.06.2016 року по 14.06.2016 року був уточнений діагноз контузія очного яблука, травматична катаракта, відшарування сітківки та макулярний розрив, була зроблена операція на лівому оці, призначене медикаментозне лікування, в т.ч. антибіотиками, на термін від 1 до 4 місяців, дотримання положення голови обличчям вниз. Після лікування в Одесі зір на лівому оці не відновився, він страждав від постійної сльозотечі та різкого болю в оці, у звязку з чим знов перебував на лікуванні у Покровській ЦМЛ з 16.06.2016 року по 10.08.2016 року. З 11.08.2016 року по 16.08.2016 року він вдруге перебував на стаціонарному лікуванні в Інституті очних хвороб м. Одеса, де 12.08.2016 року переніс операцію на лівому оці. Таким чином, з дня травмування в шахті 30.05.2016 року він безперервно пробув на лікарняних листах протягом трьох місяців, неодноразово їздив в м. Одесу для обстеження і лікування, з приводу його виробничої травми і хвороби декілька разів збиралась лікарська кваліфікаційна комісія, яка встановила наявність ознак інвалідності та рішенням від 06.09.2016 року направила його на МСЕК для визначення ступеню втрати професійної працездатності. Зір його лівого ока практично втрачений та складає 0,1 одиниці з 10. Остаточний діагноз контузія очного яблука, травматична катаракта, авітрія, прилягання після усунення відшарування сітківки, закриття макулярного розриву, вторинна дегенерація макули внаслідок виробничої травми. Актом за формою Н-5 розслідування нещасного випадку від 02.06.2016 року, затвердженим директором ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» [PERSON], встановлений зв'язок нещасного випадку із виробництвом. 02.06.2016 року був також складений Акт № 36 за формою Н-1 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, де він був вказаний потерпілим. 19.09.2016 року висновком МСЕК йому було встановлено 45% втрати професійної працездатності, третя група інвалідності по зору внаслідок трудового каліцтва. Йому протипоказана робота в шахті, на висоті, з рухомими механізмами, приписане подальше спостереження в окуліста, медикаментозне та санаторно-курортне лікування. Лікарі рекомендували йому уникати фізичних та психоемоційних навантажень. Саме з цього часу він зрозумів, що втратив здоров'я і звичне життя закінчилось, адже тепер йому не можна робити все, що він робив і любив раніше до нещасного випадку. З огляду на працездатний вік 50 років, йому пропонували роботу на поверхні в ПАТ «ШУ «Покровське», але фактично він почувався зле, ще не навчився жити сліпим на одне око, страждає від головокружіння. Усвідомлюючи, що більше не зможе працювати на своєму підприємстві, він мусив звільнитися за п. 2 ст. 40 КЗпП України у звязку з невідповідністю виконуваній роботі через стан здоров'я. Дотепер спостерігається окулістом, постійно приймає призначені ліки. Весь час від самого травмування він страждає від постійного очного та головного болю, підвищення артеріального тиску та приступів головокружіння. В нього радикально змінилося світосприйняття, турбує постійне відчуття тривоги, страху, швидка втомленість та загальна слабкість. Прийнята на протязі всього часу з моменту травмування величезна кількість ліків також негативно відобразилась на його загальному стані. Вважає, що внаслідок нещасного випадку йому завдана значна моральна шкода, що полягає у болю і стражданнях, які він зазнав підчас травмування та продовжує зазнавати дотепер, в заподіянні його здоров'ю непоправної шкоди, внаслідок якої він став інвалідом і ніколи не зможе повноцінно працювати і жити. Йому важко адаптуватися на вулиці, в людних місцях. Змінився звичайний уклад його життя раніше він мав стабільний заробіток та міг забезпечувати родину, а зараз він відчуває себе хворою, не потрібною суспільству людиною. Значні витрати на лікування та поїздки до м. Одеси понудили його страждати не тільки від фізичного болю, а й від усвідомлення того, що хвороба змусила економити на потребах сім'ї. Крім того, нещасний випадок та його наслідки не дають йому змоги займатися чоловічою роботою у своєму приватному будинку і городі, він обурений тим, що значна частина такої роботи покладена зараз на плечі його дружини. На постійне лікування завжди потрібні кошти, він має відчуття провини перед родиною з причини необхідної економії, не може допомагати дітям. Також він позбавлений можливості керувати своїм автомобілем з огляду на протипоказання лікарів до цього. Завдану моральну шкоду він оцінює у 100\~000 гривень. Просить суд стягнути зазначену суму з відповідача, також стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 1\~740 гривень. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій наполягав на задоволенні позовних вимог в повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутності із участю його представника. Представник позивача на підставі договору адвокат [PERSON] в судовому засіданні також підтримав вимоги позивача, дав пояснення, цілком аналогічні викладеним у позовній заяві, просив вимоги задовольнити в повному обсязі. Уточнив, що зазначення на початку позовної заяви дати нещасного випадку як 30.06.2016 року є опискою, травмування [PERSON] відбулося 30.05.2016 року. Також пояснив, що жодних виплат у звязку із своїм травмуванням останній на цей час не отримував. Посилання представника відповідача на травмування [PERSON] внаслідок його власної провини не заперечував, підтвердив, що позивач не використовував під час роботи захисні окуляри. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала повністю. Пояснила, що травмування позивача відбулося внаслідок його провини, що підтверджене п. 10.2 акту № 36 за формою Н-1 від 02.06.2016 року, згідно якому причиною нещасного випадку є відсутність перевірки гідравлічного обладнання механізованого комплексу ДМ перед початком робіт з боку [PERSON], невикористання засобів індивідуального захисту при їх наявності, зокрема, захисних окулярів, що є порушенням п. 1.11 Інструкції з охорони праці, безпечному виконанню робіт і поведінці гірника очисного вибою, ст. 14 ЗУ «Про охорону праці» та п. 2.11 Колективного договору підприємства на 2015-2017 роки. Зміст акту позивачем не оскаржений. Твердження позивача про неможливість працевлаштування суперечать його словам про те, що відповідач пропонував йому роботу, від якої він відмовився. Аргумент позивача про моральні страждання від неможливості роботи на шахті та ведення нормального способу життя він вважає надуманим, оскільки [PERSON] отримує значну суму страхових виплат від фонду соціального страхування, пенсію за віком та пенсію за інвалідністю. Доказів на підтвердження факту моральних страждань та їх глибини позивач суду не надав, втрата ним працездатності в довідці МСЕК встановлена до 01.10.2017 року. Вважає розмір позовних вимог занадто високим та таким, що не відповідає критеріям розумності і справедливості, тому у задоволенні позовних вимог просить відмовити повністю. Представник третьої особи відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України в м. Покровську Донецької області до судового засідання не прибув, від третьої особи надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника відділення та про постановлення рішення у справі на розсуд суду. Вислухавши учасників процесу та дослідивши докази у справі окремо та у сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 20.06.1996 року по 25.12.2013 року та з 13.01.2014 року по 19.09.2016 року працював у ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» на посаді гірника очисного забою 5 розряду підземного з повним робочим днем в шахті, був звільнений наказом № 1402ок від 23.09.2016 року на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України у звязку з невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я (трудова книжка БТ-Н №2019329, а.с. 7-10). Під час перебування з відповідачем у трудових відносинах 30.05.2016 року з [PERSON] стався нещасний випадок, який відповідно до п. 6 Акту за формою Н-5, складеного 02.06.2016 року та затвердженого директором ПАТ «Шахтоуправління «Покровське», є повязаним з виробництвом, підлягає обліку на підприємстві і по ньому необхідно скласти акт про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, за формою Н-1 (а.с. 24-25). Згідно з складеним 02.06.2016 року і затвердженому директором ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» Акту № 36 за формою Н-1 [PERSON] є потерпілим від нещасного випадку на підприємстві ПАТ «Шахтоуправління «Покровське», що відбувся 30.05.2016 року. Причиною нещасного випадку відповідно до п. 7 Акту стало невиконання вимог інструкції з охорони праці потерпілим та невиконання посадових обовязків посадовими особами дільниці № 7 у 4 зміну (а.с. 22-23). Таким чином, під час розслідування нещасного випадку було встановлене недотримання вимог чинного законодавства України про охорону праці самим [PERSON], який порушив п. 1.11 Інструкції з охорони праці, безпечному виконанню робіт і поведінці гірника очисного вибою, ст. 14 ЗУ «Про охорону праці» та п. 2.11 Колективного договору підприємства на 2015-2017 роки. Внаслідок нещасного випадку травми на виробництві [PERSON] отримав ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 45% первісно з 13.09.2016 року по 01.10.2017 року, третю групу інвалідності по зору з 13.09.2016 року по 01.10.2017 року внаслідок трудового каліцтва, йому рекомендоване медикаментозне та санаторно-курортне лікування за наслідками травми на виробництві 30.05.2016 року, що підтверджується довідкою МСЕК серії АВ № 0708581 від 19.09.2016 року (а.с. 26). Позивач проходив стаціонарне лікування з 30.05.2016 року по 07.06.2016 року (а.с. 12), з 09.06.2016 року по 14.06.2016 року (а.с. 13), з 16.06.2016 року по 10.08.2016 року (а.с. 14), з 11.08.2016 року по 16.08.2016 року (а.с. 17), загальний період стаціонарного лікування з 30.05.2016 року по 06.09.2016 року (а.с. 19), згідно плану реабілітаційних заходів Покровської ЦРЛ на 2016-2018 роки рекомендоване спостереження окулістом, консультації спеціалістів Одеського НДІ хвороб ока, УЗД, ОСТ, планове відновлювальне лікування два рази на рік (а.с. 19). Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конституції України життя і здоровя людини визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. На всіх підприємствах, в установах, організаціях згідно положень ст. 153 КЗпП України повинні створюватися безпечні і нешкідливі умови праці. При цьому забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається виключно на власника або уповноважений ним орган. Ця норма закону корелюється з нормою, викладеною у\~ст. 13 Закону України «Про охорону праці», відповідно до якої роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Згідно ч. 1\~ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. При цьому частина 2\~ст. 1167 ЦК України\~передбачає, що моральна шкода відшкодовується, зокрема, незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоду завдано каліцтвом. Статтею ст. 38 Гірничого закону України\~до обов'язків гірничого підприємства віднесене й відшкодування шкоди, завданої фізичній особі.\~ Як вбачається зі змісту ч. 1 ст. 2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування. Суд вважає, що позивачем дійсно отримана моральна шкода, оскільки внаслідок професійного захворювання він зазнавав фізичного болю, проходив лікування та втратив 45% своєї працездатності, що змінило звичний уклад його життя. Разом з цим, суд враховує, що в заподіянні травми внаслідок нещасного випадку на виробництві винен не тільки відповідач, а і сам [PERSON], що підтверджується висновкам в Акту форми Н-1. Часткову вину у травмуванні позивача представник позивача в судовому засіданні не заперечував. При цьому суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про відсутність вини ПАТ «ШУ «Покровське» в заподіянні шкоди позивачеві, оскільки вина відповідача встановлена Актом форми Н-1, з якого вбачається, що порушення вимог законодавства про охорону праці допустив також [PERSON] Доводи представника відповідача щодо ненадання позивачем доказів на підтвердження факту і глибини моральних страждань є необґрунтованими, оскільки сам факт трудового каліцтва вже свідчить про заподіяння моральної шкоди. З отриманням травми на виробництві та подальшим становленням інвалідності позивач зазнав душевних страждань та змушений був вживати додаткових зусиль для організації свого життя. За розясненнями п. 9\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням ступеня вини відповідача та інших обставин. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди [PERSON] суд враховує характер правопорушення, глибину та тривалість фізичних та душевних страждань позивача, ступінь вини підприємства, що завдало моральну шкоду, часткову вину самого [PERSON], істотність вимушених змін у способі життя позивача та інші обставини, які мають вагоме значення, в тому числі, наслідки втрати працездатності та набуття інвалідності позивачем, стан його здоров'я на теперішній час та медичні рекомендації, додержання яких тягне за собою внесення коректив у звичайний спосіб життя позивача . Крім того, суд бере до уваги, що втрата працездатності та інвалідність [PERSON] не є такими, що встановлені безстроково. Таким чином, виходячи із засад розумності і справедливості, суд вважає, що на користь позивача має бути стягнено 21 000 гривень у відшкодування моральної шкоди. Розглядаючи вимогу позивача про відшкодування витрат на правову допомогу, суд встановив, що 29.10.2016 року між позивачем [PERSON] та адвокатом [PERSON] укладено договір про надання юридичної допомоги, згідно з умовами якого останній зобов'язався надавати юридичну допомогу щодо підготовки документів та представництва інтересів [PERSON] в суді у справі за позовом до ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» про стягнення моральної шкоди, консультувати позивача з правових питань. [PERSON], в свою чергу, зобов'язався сплатити виконавцеві гонорар в сумі 1740 гривень (а.с. 33). Згідно із свідоцтвом № 1158 від 02.06.2005 року [PERSON] має право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с. 32). У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Зі змісту ст. 79 ЦПК України вбачається, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, витрат на правову допомогу. Як роз'яснено в п. 47 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10, право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення чого надане Конституційним Судом України (Рішення від 16.11.2000 року №13-рп/2000; Рішення від 30.09.2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11.07.2013 року №6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20.12.2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Як роз'яснено в п. 48 вищевказаної постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій). [PERSON] виконав взяті на себе зобов'язання за договором про надання юридичної допомоги. Зокрема, склав позовну заяву та приймав участь в судових засіданнях в якості представника позивача: 10.10.2016 року під час попереднього судового розгляду, судового розгляду 13.10.2016 року 09-42 годин по 09-45 годин (відкладення судового засідання) та 24.10.2016 року з 15-30 години до 16-45 години, що підтверджується журналами судових засідань в даній справі (а.с. 49, 58-60). Згідно з довідкою адвоката [PERSON] від 24.10.2016 року про підтвердження витрат на правову допомогу, представництво в суді 10.10.2016 року, 13.10.2016 року та 24.10.2016 року зайняло загалом 2 години, складання позову 1 годину, загальна вартість послуг адвоката складає 1740 гривень (а.с. 57). Суд дійшов висновку про часткове задоволення вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» установлено у 2016 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі 1450 гривень, у погодинному розмірі 08,69 гривень. З вищенаведених норм законів вбачається, що розмір компенсації витрат на правову допомогу при розгляді даної справи у погодинному розмірі не може перевищувати 580 гривень (1 450 грн. х 40%) та бути нижчим ніж 8,69 грн. Суд бере до уваги, що Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10.01.2010 року №33210/07 і №41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18.02.2010 року, №37246/04). Не заперечуючи фактичність та необхідність витрат [PERSON] на правову допомогу, суд в той самий час не вважає розумним та обґрунтованим їх розмір, враховуючи характер спірних правовідносин, незначну ступінь складності справи та невелику тривалість її розгляду, а також встановлений Законом граничний (максимальний) та мінімальний розміри компенсації витрат на правову допомогу у погодинному розмірі. Тому, виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості, суд вважає необхідним визначити компенсацію витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню з відповідача на користь [PERSON] загальною сумою 600 гривень. Вирішуючи у відповідності до ст. 88 ЦПК України питання щодо судових витрат у справі, суд зазначає, що судові витрати підлягають покладенню на відповідача пропорційно до задоволених судом позовних вимог. На підставі ст.ст. 153, 2371 КЗпП України, ст. 23 ЦК України,

Outcome: partial