Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 02.11.2014 року між сторонами по справі було укладено договір позики грошових коштів 3 500 дол. США. На виконання даного договору позивачем була надана у розпорядження відповідача зазначена грошова сума, на підтвердження чого відповідачем була власноручно складена, підписана і надана позивачу розписка від 02.11.2014 року, в якій відповідач визнає факт позики 3 500 дол. США та бере на себе зобовязання повернути позивачу дану грошову суму за першою вимогою позивача. 15.05.2015 року позивач предявив відповідачу вимогу щодо повернення заборгованості згідно розписки та положень діючого цивільного законодавства. Разом з тим, на вимогу позивача відповідач заборгованість за договором позики не повертає. А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 3\~500 дол. США, що згідно курсу НБУ станом на 15.05.2015 року становить 77\~000 грн. Позивач [PERSON] та його представник за довіреністю [PERSON] до судового засідання не зявились, однак від останніх наявні в матеріалах справи письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують та просять суд останні задовольнити, не заперечують проти винесення заочного рішення суду. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявився із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Однак, відповідач був присутній в попередніх судових засіданнях, згідно пояснень відповідача позовні вимоги не визнає, заперечує факт укладення між сторонами по справі договору позики, письмова розписка про отримання коштів написана ним власноручно, однак під тиском. Оскільки у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що позивач та представник позивача не заперечує, відповідно до ст.224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, показання свідка [PERSON], який підтвердив факт укладення між сторонами договору позики, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 02.11.2014 року між сторонами по справі було укладено договір позики грошових коштів 3 500 дол. США. На виконання даного договору позивачем була надана у розпорядження відповідача зазначена грошова сума, на підтвердження чого відповідачем була власноручно складена, підписана і надана позивачу розписка від 02.11.2014 року, в якій відповідач визнає факт позики 3 500 дол. США та бере на себе зобовязання повернути позивачу дану грошову суму за першою вимогою позивача. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України). В свою чергу Верховним Судом України у своїй постанові від 18.09.2013 року у цивільній справі №6-63цс13 висловлена правова позиція, відповідно до змісту якої письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмету предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. У відповідності до приписів ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Положеннями ч.2 ст.214 ЦПК України передбачено, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобовязаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Таким чином, вищевикладені обставини свідчать про укладення договору позики між сторонами та передачу суми позики у розмірі 3\~500 дол. США. В той час, як під час судового розгляду не знайшли свого підтвердження доводи відповідача, які б свідчили про застосування до нього з боку позивача або третіх осіб фізичного чи психічного тиску, в результаті якого ним було написано вищезазначену письмову розписку про отримання коштів, оскільки зі сторони відповідача не надано жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про зазначену обставину, в правоохоронні органи з приводу вказаного факту відповідач також не звертався. У відповідності до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. Статтею 530 ЦК України визначається, що зобов'язання повинні бути виконанні у встановлений строк його виконання. 15.05.2015 року позивач предявив відповідачу вимогу щодо повернення коштів за договором позики, проте відповідач до цього часу кошти не повернув. Відповідно до розяснень, викладених у п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» згідно ч.1 ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. А тому, враховуючи, що на момент розгляду справи відповідач не повернув позивачу суму боргу 3\~500 дол. США, що згідно курсу НБУ станом на 15.05.2015 року, тобто на момент предявлення вимоги про повернення коштів, становить 77\~000 грн., остання підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Окрім того, витрати щодо сплати судового збору у розмірі 771,75 грн., згідно квитанції №8925783538 від 07.09.2015 року (а.с.1), понесені позивачем, також підлягають стягненню з відповідача, так як у відповідності ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved