Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «Південьзахідшляхбуд» про стягнення заробітної плати, компенсації за затримку і відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач працював на ПАТ «Південьзахідшляхбуд» з 23.05.2008 року по 24.12.2013 року. 24.12.2013 року позивач був звільнений по п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін. За період роботи позивача на підприємстві у відповідача перед ним є заборгованість по заробітній платі за грудень 2013 року, враховуючи виплати за попередні місяці та звільнення 24 числа, - 1486,45 грн. Враховуючи те, що відповідач не провів з позивачем розрахунку, вважає, що відповідач окрім заборгованості по заробітній платі повинен сплатити йому компенсацію за затримку розрахунку, яка станом на 10.04.2014 року складає 6 750,97 грн., та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 5 800 грн., що змусило позивача звернутись до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав, зазначених у позові, не заперечував проти винесення заочного рішення. Представник відповідача до судового засідання не з'явився із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Оскільки у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що позивач не заперечує, відповідно до ст.224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, дійсно, як вбачається з матеріалів справи, а саме з копії трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] позивач дійсно перебував в трудових відносинах із відповідачем, працюючи з 23.05.2008 року по 08.06.2008 року на посаді слюсаря з ремонту автомобілів третього розряду, а з 09.06.2008 року по 24.12.2013 року водієм третього класу (а.с.4-7), та відповідно йому нараховувалась заробітна плата. Із пояснень позивача в судовому засіданні встановлено, що перед позивачем у ПАТ «Південьзахідшляхбуд» дійсно існує заборгованість по нарахованій та невиплаченій заробітній платі, а саме за грудень 2013 року, враховуючи виплати за попередні місяці та звільнення 24 числа, у розмірі 1486,45 грн. Письмовий запит суду від 08.05.2014 року, адресований відповідачеві, щодо надання на адресу суду в строк до 29.05.2014 року довідку про наявну на даний час заборгованість по заробітній платі перед позивачем, та довідку про середню заробітну плату (дохід) за останні 6 місяців останнього, відповідачем проігноровано та не надано жодної відповіді, а тому, суд вважає за можливе відповідно до ст.ст.57, 64 ЦПК України, оцінивши, взяти до уваги як належний письмовий доказ, що містить відомості про обставини, які мають значення для справи, довідку про середню заробітну плату (дохід) від 20.12.2013 року №01201200510, видану ПАТ «Південьзахідшляхбуд» 20.12.2013 року за вих. №654 (а.с.3). Відповідно до положень ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У відповідності зі ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно аб.3 п.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. За таких обставин суд приходить до висновку, що дії службових осіб ПАТ «Південьзахідшляхбуд» з невиплати платежів, які мали бути компенсовані працівнику при звільненні, суперечать чинному законодавству, а саме ч.1 ст.47 КЗпП України, згідно якої власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. Окрім того, під час судового розгляду суд дійшов висновку про обґрунтованість викладеного позивачем у позовній заяві розрахунку суми заборгованості заробітної плати за грудень 2013 року та середнього заробітку в розмірі 6 750,97 грн. за час затримки розрахунку з 25.12.2013 року по 10.04.2014 року, а тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 5 800 грн., то у відповідності до вимог ст.1167 ЦК України суд вважає за можливе задовольнити позов в цій частині частково з наступних міркувань. Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2 ст. 23 ЦК України). Згідно ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. В той же час, ч.1 п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви (ч.1 п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Згідно ч.1 ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд приймає до уваги доводи позивача про те, що протиправними діями відповідача з невиплати йому заробітної плати, йому завдано моральних та фізичних страждань. Також, суд приймає до уваги, що керівництву юридичної особи відповідача було відомо, що при звільненні вони мають здійснити кінцевий розрахунок з позивачем, однак таких дій вчинено не було. Однак, суд, з врахуванням обставин по справі та,

Outcome: partial