Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Тернопільського міськрайонного суду з позовними вимогами до відповідача [PERSON] про стягнення коштів у розмірі 1336688грн. В обґрунтування вимог посилається на те, що останній 13.01.2009року позичив у нього 87040грн. які зобов'язувався повернути до 13.01.2011року. З урахуванням того, що кошти йому повернуто не було, просить стягнути з відповідача також 103734,27грн.- інфляційних втрат, 16039грн. - 3% річних від простроченої суми, 8550грн. - неустойки. Що разом складає 215313,27грн.. Також 13.01.2009року [PERSON] позичив у [PERSON] 14927Євро, які зобов'язувався повернути до 01.08.2010року. З урахуванням того, що кошти йому повернуто не було, просить стягнути з відповідача кошти в гривневому еквіваленті (з розрахунку 1 Євро становить 29,50грн. станом на 23.05.2017року) у розмірі 440346,50грн., а також 3050 Євро - 3% річних від простроченої суми, що разом складає 17977Євро (530321грн.). Також 13.01.2009року [PERSON] позичив у [PERSON] 8000Євро, які зобов'язувався повернути до 13.01.2011року. З урахуванням того, що кошти йому повернуто не було, просить стягнути з відповідача кошти в гривневому еквіваленті (з розрахунку 1 Євро становить 29,50грн. станом на 23.05.2017року) у розмірі 236000грн., а також 1526 Євро - 3% річних від простроченої суми, що разом складає 9526 Євро (281017грн.). Також 01.01.2010року [PERSON] позичив у [PERSON] 126676 грн., які зобов'язувався повернути до 01.02.2011року. З урахуванням того, що кошти йому повернуто не було, просить стягнути з відповідача також 23978 грн. - 3% річних від простроченої суми, 150833,1грн.- інфляційних втрат, 8550грн. - неустойки, що разом складає 310037,11грн. Добровільно повернути позичені гроші відповідач відмовляється, однак 05.10.2016року перерахував йому 200грн. через ТД УДППЗ «Укрпошта». Просить суд стягнути з [PERSON] кошти у розмірі 1336688грн., а також витрати пов'язані із сплатою судового збору. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, стягнути з відповідача 1336688грн. грошових коштів та сплачений позивачем судовий збір, також просив суд врахувати, що термін позовної давності не є пропущеним, оскільки 05.10.2016року [PERSON] перерахував [PERSON] 200грн. через ТД УДППЗ «Укрпошта». Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовних вимог не визнав, просив відмовити в задоволенні позову у зв'язку з спливом строку позовної давності за вимогами позивача. Судом встановлено, що 13.01.2009року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, згідно з яким [PERSON] позичив [PERSON] 87040грн., а останній зобов'язався повернути позикодавцеві отриману суму грошей до 13.01.2011року, про що свідчить розписка. 13.01.2009року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, згідно з яким [PERSON] позичив [PERSON] 14927Євро, а останній зобов'язався повернути позикодавцеві отриману суму грошей до 01.08.2010року, про що свідчить розписка. 13.01.2009року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, згідно з яким [PERSON] позичив [PERSON] 8000Євро, а останній зобов'язався повернути позикодавцеві отриману суму грошей до 13.01.2011року, про що свідчить договір позики грошей посвідчений цього ж числа приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Березій З.А. та зареєстровано в реєстрі за №71. 01.01.2010року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, згідно з яким [PERSON] позичив [PERSON] 126676 грн., а останній зобов'язався повернути позикодавцеві отриману суму грошей до 01.02.2011року, про що свідчить розписка. У встановлений строк, зобов'язання за договорами позики не виконано, грошові кошти позивачу не повернуто. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши думку сторін, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, вважає, що позов не підлягає до задоволення. Згідно ч.3 та ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2013 року №10-70/0/4-13 «Про окремі питання застосування строків позовної давності» у разі, якщо відповідач подав заперечення проти позову, пославшись на слив позовної давності, то зазначена заява є підтвердженням того, що відповідач зробив заяву про застосування позовної давності. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Разом із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). Відповідно дост.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Так, згідно з положеннями ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В порядку ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, строк позовної давності у межах якого [PERSON] міг звернутися до суду, щодо виконання зобов'язань відповідача перед позивачем по поверненню коштів згідно розписки від 13.01.2009року на суму 87040грн. закінчився 13.01.2014року; щодо виконання зобов'язань відповідача перед позивачем по поверненню коштів згідно розписки від 13.01.2009року на суму 14927 Євро закінчився 01.08.2013 року; щодо виконання зобов'язань відповідача перед позивачем по поверненню коштів згідно договору позики грошей від 13.01.2009року на суму 8000 Євро закінчився 13.01.2014року; щодо виконання зобов'язань відповідача перед позивачем по поверненню коштів згідно розписки від 01.01.2010року на суму 126676 грн. закінчився 01.02.2014року. Відповідач [PERSON] просив застосувати строк позовної давності для звернення до суду та відмовити позивачу у зв'язку із пропуском строку звернення до суду у відповідності до ст. 257 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом з тим, згідно з ч.5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Враховуючи зміст норми ст. 267 ЦК України, суд вважає, що до поважних підстав пропуску строку слід відносити лише ті обставини, які є обєктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з відповідним позовом. [PERSON] звернувся до суду із даним позовом лише 31.05.2017року, тобто після спливу строку позовної давності, клопотання про поновлення строку на звернення до суду у зв'язку із наявністю поважних причин його пропуску не подавав, лише просив врахувати, що 05.10.2016року [PERSON] перерахував йому 200грн. через ТД УДППЗ «Укрпошта». Проте суд наголошує, що копія службового чеку від 05.10.2016року про виплату 200грн. через ТД УДППЗ «Укрпошта», в розумінні ст.ст.77-79 ЦПК України, не може бути належним, допустимим та достовірним доказом, оскільки не містить жодної інформації щодо перерахування вказаних коштів саме [PERSON] і на виконання саме зобов'язань згідно договорів позики, а тому взагалі не може слугувати доказом, на підставі якого можна встановити дійсні обставини справи. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що в даному випадку має місце порушення строків позовної давності позивачем. Враховуючи те, що судом не було встановлено наявності у позивача поважних причин пропуску строку на звернення до суду, а відповідач наполягає на застосуванні судом строку позовної давності, тому, згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України суд приходить до переконання про наявність передбачених законом підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed