Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на наступне. 20 лютого 2014 року він позичив відповідачу [PERSON] грошову суму у розмірі 1000,00 грн, яку він зобовязався повернути до 30 березня 2014 року, крім того взяв на себе зобовязання до 30 березня 2014 року придбати йому телевізор а суму 6000,00 грн. На підтвердження укладеного договору позики та взятих на себе зобовязань відповідач видав йому власноручно написану розписку. У разі неповернення зазначеної суми в строк, зобовязався виплачувати по 200,00 грн у день за кожен день прострочки. На даний час відповідач свідомо ухиляється від повернення боргу та виконання взятого на себе зобовязання, прохання повернути кошти залишає без задоволення, у звязку з чим він звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з [PERSON] борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, що становить 1676,00 грн, три проценти річних у сумі 76,52 грн., проценти за користування чужими коштами, визначені на рівні 200,00 грн в день у сумі 186200,00 грн, 6000 компенсації за товар, який відповідач зобовязувався передати йому, всього у розмірі 193952,52 грн. та сплачений ним судовий збір. 26 грудня 2016 року [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання правочину недійсним, у якому посилався на те, що 20 лютого 2014 року він позичив у [PERSON] 1000,00 грн., у звязку з тяжкими сімейними обставинами, оскільки його батько тяжко хворів та потребував постійного лікування, він не мав роботи, його дружина не працювала, оскільки 30 грудня 2013 року народила дитину, також на його утриманні перебуває дитина від першого шлюбу, він не мав чим платити за комунальні послуги за квартиру, не було за що купити продукти, він знаходився у дуже тяжкому психологічному стані, тому написав розписку на вкрай невигідних умовах під впливом тяжких обставин, у звязку з чим просить визнати договір позики, вчинений 20 лютого 2014 року між ним та [PERSON] недійсним. У судовому засіданні позивача первісним позовом [PERSON] заявлені вимоги підтримав та просив задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти задоволення позов [PERSON], заявлені позовні вимоги за зустрічним позовом до [PERSON] підтримали. Крім того, у судовому засідання [PERSON] визнав заборгованість за договором позики у розмірі 1000,00 грн., та повідомив суду, що пропонував [PERSON]І погасити борг, придбавши йому телевізор, але останній відмовлявся. Суд, заслухавши пояснення сторін, представника відповідача за первісним позовом, з'ясувавши обставини справи та дослідивши письмові докази по справі, прийшов до висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити, з наступних підстав. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 20 лютого 2014 року [PERSON] надав [PERSON] у борг грошові кошти в сумі 1000,00 грн., які останній зобовязався повернути не пізніше 30 березня 2014 року, а у разі неповернення зазначеної суми в строк, платити по 200,00 грн в день за кожен день прострочки, а також зобовязався до 30 березня 2014 року купити [PERSON] телевізор на суму 6000,00 грн., що підтверджується його власноручною розпискою від 20 лютого 2014 року /а.с.48/. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. У постанові ВСУ №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів при вирішенні спорів у подібних правовідносинах, сформульована така правова позиція: «Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей». Таким чином, наявна у справі розписка від 20 лютого 2014 року є належним і допустимим доказом тієї обставини, що відповідач отримав від позивача грошові кошти у сумі 1000,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно розрахунків позивача /а.с.4-8/ загальна сума боргу становить 193952,52 грн., яка складається з наступного: -1676,00 сума боргу з урахуванням індексу інфляції за період з квітня 2014 року по вересень 2016 року (з яких сума боргу 1000,00\~грн); -76,52 грн. 3% річних; -186200,00 грн проценти за користування чужими коштами (з розрахунку 200,00\~грн. у день за кожен день прострочки); -6000,00 компенсація за товар, який відповідач зобовязувався передати. Враховуючи зазначене, та зважаючи на те, що відповідач до теперішнього часу не повернув обумовлені розпискою кошти, суд приходить до висновку, що з [PERSON] підлягає стягненню сума боргу 1000,000 грн., 3% річних 76,68 грн. (за період з 31 березня 2014 року по 19 жовтня 2016 року, тобто 933 дні, 1000,00 х 3/100/365 х 933 дні = 76,68), інфляційні втрати 676,00 грн (за період з квітня 2014 року по вересень 2016 року). Разом з тим, суд вважає помилковим твердження позивача за первісним позовом про те, що вказані у розписці виплати у розмірі 200,00 грн у день з дня прострочки є процентами за користування кредитом, оскільки згідно ст. 1048 ЦК України, проценти за договором позики мають зовсім іншу правову природу, у тому числі нараховуються за кожен день користування позикою, у той час, як згідно розписки, відповідач зобовязався виплачувати по 200,00 грн у разі прострочки. Крім того, згідно п.1. ч. 2 ст. 1048 ЦК України, договір вважається безпроцентним, якщо укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує пятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не повязаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однієї із сторін. Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно ч. 2 ст. 550 ЦК України проценти на неустойку не нараховуються. Відповідно до ст. 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто нараховані позивачем відповідачу грошові кошти за прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 200,00 грн. фактично є неустойкою, яка застосовується як санкція за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Згідно положенням ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити нормам Цивільного кодексу, актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 627 ЦК України встановлено принцип свободи договору, згідно якому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначеності умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Крім цього, відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства, сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, відступити від положень цих актів і врегулювати свої відносини на власний розсуд, і не можуть відступити від положень цих актів, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень цих актів відносин між сторонами. Однак розмір неустойки, розрахованої позивачем, значно перевищує розмір заборгованості за позикою, а саме у 186 разів. Частина третя статті 551 ЦК України, з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 03.09.2014 р. №\~6-100цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України. Отже, суд, враховуючи ту обставину, що безпосередній розмір заборгованості за позикою складає 1000,00 грн., вважає, що вимоги в частині стягнення неустойки у розмірі 186200,00 грн. підлягають частковому задоволенню у сумі 10000,00 грн. Крім того, суд зауважує, що ЦПК України не передбачено такого виду забезпечення позики, як компенсація за товар, який відповідач зобовязувався передати, тому у цій частині вимог слід відмовити. Таким чином, з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню заборгованість у розмірі 11752,68 грн., яка складається з наступного: -1000,00 грн. сума позики; -76,68 грн. 3% річних; -676,00 грн. інфляційні втрати; -10000,00 грн неустойка. [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження серії І-КЕ № 188802 від 16 січня 2014 року та серії І-КЕ № 073528 від 22 травня 2001 року/а.с.31-32/. З виписок з медичної карти стаціонарного хворого на злоякісне новоутворення від 22 червня 2009 року та від 02 вересня 2009 року вбачається, що у батька відповідача [PERSON] виявлено та видалено трахеостому /а.с.33-34/. Однак вищенаведені обставини, а саме наявність двох дітей, та захворювання батька у 2009 році не звільняє [PERSON] від виплати заборгованості за договором позики від 20 лютого 2014 року. Крім того, [PERSON] не доведено наявності тяжких обставин, під впливом яких за його твердженням він підписав вищезгадану розписку від 20 лютого 2014 року, у тому числі не надано доказів відсутності у нього доходів. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що зустрічний позов не підлягає задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, з [PERSON] на користь [PERSON] також підлягає стягненню сума судових витрат у розмірі 116,37 грн. (6% від суми сплаченого судового збору у розмірі 1939,53 грн).

Outcome: partial