Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Старобільського районного суду з позовом до Старобільського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про звільнення майна з під арешту. \~\~\~\~\~\~\~Позивач зазначає, що її чоловіком був [PERSON] , який помер [INFO] та після смерті якого залишилась спадщина, а саме квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . Коли вона звернулась до нотаріуса з заявою про отримання спадщини, вона дізналася про те, що на вказане майно накладено арешт. Старобільським районним відділом державної виконавчої служби на адвокатський запит було надано відповідь про те, що згідно виконавчого листа № 2-905, виданого Старобільським районним судом 13.10.2010 року про стягнення на користь Старобільської геологорозвідувальної експедиції грошової суми в розмірі 4699,80 грн. 29.10.2010 року державним виконавцем було накладено арешт на майно боржника. Вказані відомості з автоматизованої системи виконавчих проваджень, саме виконавче провадження у відділі відсутнє. Наявність арешту, накладеного відповідачем на майно спадкодавця перешкоджає їй в реалізації її права на отримання спадщини, у зв`язку з чим вона вимушена була звернутися до суду. Позивач до початку судового розгляду справи надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити поданий позов. Представник відповідача до початку розгляду справи надав суду заяву про розгляд справи без участі представника відповідача, рішення прийняти на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Предметом даного судового розгляду є вирішення питання щодо захисту права власності фізичної особи, що регулюється положеннями\~Конституції України та\~Цивільного Кодексу України. Так, відповідно до\~статті 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, суд звертає увагу, що в даному випадку немає підстав для оскарження дій державного виконавця і тому позивачем правильно обраний спосіб захисту, що відповідає положенням ст.15,16 ЦПК України\~та позиції Верховного Суду України, якій в своїй постанові від 12 грудня 2018 року по справі № 399/142/16-ц зазначив, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина друга\~статті 5 ЦПК України\~у редакції, чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду). До цього ж суд також зазначає, що підстави для зняття арешту визначені положеннями\~ЗУ «Про виконавче провадження»\~і може бути знятий за рішенням суду і в певних випадках (\~ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження»). Вирішуючи позов таким чином, суд також застосовує положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практику ЄСПЛ, що передбачено положеннями\~ст. 10 ЦПК України. Так, статтею 13\~\~Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено Право на ефективний засіб юридичного захисту та передбачено, що Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. В рішенні ЄСПЛ від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма (ст.13 Конвенції) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. В рішенні ЄСПЛ «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (№ 38722/02, п.75) зазначено, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею (ст.13 Конвенції) повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997 року (Закон № 475/97-ВР), визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. А тому, оскільки іншого способу захисту, ніж зняття арешту з нерухомого майна у позивача не має, обраний спосіб захисту позивача в даному випадку суд вважає правильним, таким що не порушує інтереси сторін та третіх осіб в даному провадженні, таким, що не суперечить закону, в зв`язку з чим поданий позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved