Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та встановлення порядку спілкування з дитиною. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 20.10.2012 року він перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають малолітню доньку [PERSON], [INFO]. Як зазначає позивач, протягом останніх років їхні сімейні стосунки поступово погіршувались через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов'язки з ведення спільного господарства та виховання дитини, що призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин, внаслідок чого з 15.01.2017 року вони проживають окремо. Також, позивач вказує на те, що з моменту припинення спільного проживання у них з відповідачем почалися непорозуміння з приводу прийняття ним участі у вихованні доньки, її відвідуванні. Відповідач почала створювати штучні перешкоди у його нормальному спілкуванні з дитиною. Всі його намагання вирішити спір мирним шляхом виявились марними. Протягом тривалого часу він не може бачитись та спілкуватись з донькою, він не знає, де знаходиться дитина, оскільки відповідач приховує її від нього. Звернення до Служби у справах дітей Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації позитивних наслідків не мало, оскільки відповідач не з'являється на засідання. Посилаючись на викладене, позивач просить розірвати шлюб між ним та відповідачем, а також визначити наступні способи його участі у вихованні доньки та спілкування з нею: -побачення з дитиною та проведення з нею часу без присутності матері з 12.00 год. суботи до 20.00 год. неділі щотижня; -спільний відпочинок влітку протягом двох тижнів; -необмежене спілкування з донькою засобами телефонного зв'язку. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив про їх задоволення. При цьому не заперечував проти визначення способу його участі у вихованні доньки та спілкуванні з нею відповідно до висновку Служби у справах дітей Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації від 06.02.2018 року. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову з урахуванням висновку Служби у справах дітей Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації від 06.02.2018 року. Представник третьої особи Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації Терещенко О.О. в судовому засіданні підтримала наданий висновок про участь батька у вихованні малолітньої дитини від 06.02.2018 року, зазначивши, що встановлюючи саме такий графік, який зазначений у висновку, керувалися чинним законодавством України та діяли в інтересах дитини, а тому проти задоволення позову з урахування вказаного висновку не заперечувала. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, повно та всебічно дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому 20 жовтня 2012 року, актовий запис № 1332 в Відділі реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м.Києві (а.с.6). Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON], [INFO] (а.с.5). Згідно з ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Сторони шлюбні відносини не підтримують, спільне господарство не ведуть, з 15.01.2017 року проживають окремо, наміру поновлювати шлюбні відносини позивач немає. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала і не заперечувала проти розірвання шлюбу. Суд вважає, що вищевикладене дає підстави для висновку про неможливість подальшого спільного проживання подружжя і збереження шлюбу, оскільки збереження їхньої сім'ї суперечило б інтересам позивача та інтересам малолітньої дитини, а тому вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню Що стосується вимог позивача про встановлення порядку спілкування з дитиною, то суд дійшов наступних висновків. Як встановлено судом, і даний факт визнано позивачем та відповідачем, після припинення відносин між сторонами відповідач [PERSON] разом з донькою сторін проживають за адресою: [ADDRESS] Оскільки відповідач перешкоджає позивачу у спілкуванні з дитиною, в червні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. Службою у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації надано письмовий висновок про участь батька у вихованні малолітньої дитини № 102/03/31-1074 від 06.02.2018 року щодо доцільності встановлення порядку участі батька [PERSON] у вихованні малолітньої дитини, [PERSON], [INFO], відповідно до якого представник служби у справах дітей вважає за доцільне встановити порядок участі [PERSON] у вихованні малолітньої дочки, визначивши графік, а саме: - з 10.00 год. першої та другої суботи кожного місяця до 18.00 год. неділі без присутності матері дитини; - спільний відпочинок влітку протягом двох тижнів після досягнення дитиною 7-ми років без присутності матері дитини; - необмежене спілкування батька з донькою [PERSON], [INFO], засобами телефонного зв'язку (а.с.29-31). У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація) 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому випадку, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція) визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст.9 Конвенції, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращім інтересам дитини. У ст.7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування. Згідно ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх заміняють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст.15 ЗУ «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Згідно ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Як визначено ст.ст.150, 151 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини та право обирати форми та методи виховання, крім тих які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Статтею 153 СК України встановлено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування. Відповідно ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкодити тому із батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. З урахуванням наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що підстави для усунення батька від спілкування з дитиною відсутні, а тому, враховуючи відсутність згоди між сторонами щодо участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею, такий порядок підлягає встановленню в судовому порядку. Відповідно ст.159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. У п. 54 рішення ЕСПЛ «Хант проти України» ( від 07.12.2006 року), суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden, від 27 листопада 1992 року) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78.) Практика ЕСПЛ встановлює акценти, відповідно до яких при розгляді сімейного спору пріоритет мають інтереси дитини над інтересами батьків; діти, народжені у шлюбі, і діти, народжені поза шлюбом, є рівними у своїх правах; будь-яке обмеження, накладене на особисте спілкування у відносинах між батьками та дітьми, повинне ґрунтуватися на належних до справи та обґрунтованих причинах, висунутих для захисту інтересів дитини і для подальшого об'єднання сім'ї. (Справа «Савіни проти України» від 18 грудня 2008р., «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року). Визначаючи конкретний порядок участі позивача у вихованні дитини, суд враховує те, що форми й методи виховання дитини не повинні суперечити Конституції України (стаття 52), Конвенції про права дитини від 2 листопада 1989 року ( статті 8,12, 16, 19, 28, 31, 32, 34, 36, 37), Декларації прав дитини, ЗУ України «Про охорону дитинства» та приймає до уваги те, що позивач бажає брати участь у вихованні рідної дочки, і таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правих норм суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про встановлення порядку спілкування з дитиною підлягають частковому задоволенню, шляхом встановлення порядку спілкування відповідно до висновку Служби у справах дітей Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації від 06.02.2018 року, а саме: - з 10.00 год. першої та другої суботи кожного місяця до 18.00 год. неділі без присутності матері дитини; - спільний відпочинок влітку протягом двох тижнів після досягнення дитиною 7-ми років без присутності матері дитини; - необмежене спілкування батька з донькою [PERSON], [INFO], засобами телефонного зв'язку. При цьому суд враховує те, що під час розгляду і позивач і відповідач погодились з даним висновком та проти встановлення саме такого порядку спілкування батька з дитиною не заперечували. Згідно ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial