Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-18 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся до суду з позовом, підписаним його представником [PERSON], який в подальшому було уточнено до Державної казначейської служби України, Київської місцевої прокуратури №8, Святошинського управління поліції ГУ поліції у м. Києві про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю органів досудового слідства і прокуратури, та просить визнати протиправними дії та бездіяльність Святошинського управління поліції ГУ поліції у м. Києві та Київської місцевої прокуратури №8 під час досудового розслідування кримінальної справи № 08-25295 / кримінального провадження № 42014100080000094; стягнути на користь [PERSON] з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку державного бюджету України у якості відшкодування завданої моральної шкоди суму у розмірі 451 200, 00 грн, що є кратним трьом мінімальним розмірам заробітної плати за кожний повний місяць перебування під слідством та судом. Позов обґрунтовує тим, що 10 серпня 2012 р. була порушена кримінальна справа проти позивача, одночасно був обраний запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Порушення кримінальної справи здійснювалося за нормами КПК 1960 року. 20 вересня 2012 р. досудове слідство було зупинено у зв'язку із не встановленням особи, що скоїла злочин. Проте позивача про це не повідомляли, а підписка про невиїзд скасована не була. Розслідування кримінальної справи було відновлено 30.05.2014 р. через численні скарги позивача щодо недотримання розумних строків. В цей же день внесено відомості до ЄРДР на виконання вимог КПК України 2012 р. У листопаді 2014 р. позивачу було пред'явлене повідомлення про підозру та складено обвинувальний акт. У лютому 2016 р. обвинувальний акт був переданий на розгляд до Святошинського районного суду м. Києва. 16 березня 2016 року була винесена ухвала про скасування запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд. За результатами розгляду кримінальної справи по обвинуваченню позивача у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, 12 травня 2016 року було ухвалено виправдувальний вирок, який 01 серпня 2016 року вступив в законну силу. За таких обставин позивач набув право на отримання відшкодування шкоди в порядку ст. 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-вр від 01.12.1994 року та Положення про застосування Закону, затвердженого спільним Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України № 6/5/3/41 від 04.03.1996 року. В судовому засіданні позивач, його представник доводи позовної заяви підтримали в повному обсязі та просили задовольнити. Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, в судове засідання не з'явились, причини неявки суду не повідомили (а.с.30, 31, 12-122, 125). Представник Київської місцевої прокуратури №8 в судовому засіданні 18.04.2017року проти задоволення позову заперечував. Звертав увагу на той факт, що кримінальне провадження неодноразово зупинялось, у зв'язку з чим, наголошував на необхідності огляду матеріали судової справи № 759/21197/14-к (пр. № 1-кп/759/263/16) щодо розгляду кримінального провадження, внесеного до ЄДРДР за № 42014100080000094 від 30.05.2014 року за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.2 ст.185 КК України. Представник Головного управління поліції в м. Києві всудовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, зазначивши, що вважає їх безпідставними, а також, що позивачем в належний спосіб не доведено факт завдання йому шкоди у розмірах, вказаних у позовній заяві, а наведений ним розрахунок морального відшкодування є необґрунтованим. Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 18.04.2017 року, витребувано для огляду матеріали судової справи № 759/21197/14-к (пр. № 1-кп/759/263/16) щодо розгляду кримінального провадження, внесеного до ЄДРДР за № 42014100080000094 від 30.05.2014 року за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.2 ст.185 КК України. Водночас, за наявною інформацією, матеріали справи, наразі, знаходяться на розгляді в Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних та кримінальних справ (а.с.124). Позивач наголошував на розгляді справи за наявними матеріалами, враховуючи відсутність клопотань про зупинення провадження у справі, з огляду на той факт, що учасники процесу мали змогу ознайомитись з матеріалами судової справи № 759/21197/14-к (пр. № 1-кп/759/263/16) з огляду на їх процесуальний статус у вказаній справі, суд прийшов до висновку про можливість розглядати справу за наявними доказами. Суд, заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, дійшов до таких висновків. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, у т.ч. самостійно обирати спосіб захисту свого права. Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст.ст. 3,4 ЦПК України). Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, а також сприяти особам, які беруть участь у справі у здійсненні ними їхніх прав. Тобто, процесуальний закон покладає на суд обов'язок сприяти сторонам у здійсненні ними їх прав, а не вчиняти дій, спрямованих на реалізацію ними їх прав, зокрема, в обранні ними способу захисту своїх прав. Судовим розглядом встановлено, що відповідно до постанови про порушення кримінальної справи та прийняття її до свого провадження від 10 серпня 2012 р. було порушено кримінальну справу проти [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15; ч.2 ст. 185 КК України, присвоєно справі реєстраційний номер 08-25295 (а.с.5). Матеріали справи містять довідку №8-07112014/80210 згідно з якою, Святошинським РУГУ м. Києва 17.09.2012 року до [PERSON] застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд у кримінальному провадженні за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15; ч.2 ст. 185 КК України (а.с.130). Згідно з ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16.03.2016 року, задоволено клопотання [PERSON] про скасування запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, раніше обраного слідчим в межах кримінального провадження № 4201410000000094 (а.с.6). Відповідно до вироку Святошинського районного суду м. Києва від 12.05.2017 року, [PERSON] визнано невинуватим у пред'явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 15 ч.2 ст. 185 КК України та виправдано його за цим обвинуваченням з підстав не доведення того, що вчинено злочин, в якому обвинувачується [PERSON] (а.с.7). Вказаний вирок було залишено в силі згідно з ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 01.08.2016 року (а.с.14). У вироку суду першої інстанції зазначено, що досудове слідство в даній справі було розпочато за правилами КПК 1961 року на підставі постанови про її порушення відносно [PERSON] від 10 серпня 2012 року № 08-25295. Відтак було встановлено особу, яка вчинила злочин, і 17 вересня 2012 року він набув статусу підозрюваного (реєстр матеріалів досудового розслідування - Розділ І п. 12-15). Також вказано на те, що як вбачається з матеріалів кримінального провадження, досудове слідство зупинялося постановою слідчого від 20 вересня 2012 року з підстави, передбаченої ч. 3 ст. 206 КПК 1961 року через не встановлення (!) особи, яка вчинила злочин. Згідно з постановою першого заступника прокурора Святошинського району м. Києва від 30 травня 2014 року постанова слідчого від 20 вересня 2012 року про зупинення досудового слідства у кримінальній справі № 08-25295 була скасована, відтак фактично з цієї дати провадження у справі відновлено, до того ж і дані про вчинення [PERSON] злочину того ж дня були внесені до ЄРДР, що свідчить про початок досудового розслідування за нині діючим КПК України. Повідомлення [PERSON] про підозру відбулося 04 листопада 2014 року (реєстр матеріалів - Розділ ІІ п. 1) (а.с.10). При цьому, обвинувальний акт в межах даного провадження був виготовлений 18 вересня, проте затверджений прокурором 25 листопада, а до суду скерований лише 16 грудня 2014 року (майже через три місяці). Вказаний обвинувальний акт був судом повернутий прокурору для усунення недоліків, судове рішення з цього приводу набрало законної сили 10 березня 2015 року. Однак в новій редакції на 4-х аркушах обвинувальний акт було затверджено прокурором лише 29 вересня 2015 року (через шість місяців), а направлено до суду 11 лютого 2016 року (майже через п'ять місяців) (а.с.12). Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Порядок відшкодування моральної шкоди передбачений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (в редакції на час порушення кримінальної справи та застосування запобіжного заходу) відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Пунктом 1 ч. 1 ст. 2 цього Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Згідно ч. 3 ст. 13 цього Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Згідно пункту 14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Матеріали справи містять чисельні підтвердження того, що тривалий час з моменту застосування запобіжного заходу та до його скасування права позивача були обмежені, а він неодноразово намагався використати наявні процесуальні можливості для скасування запобіжного заходу, зокрема це підтверджує: заява про дозвіл на закордонну поїздку від 12.10.2012 р. (а.с. 46); лист слідчого про відмову у дозволі на виїзд за кордон від 05.11.2012 р. (а.с. 47); заява про зняття запобіжного заходу-підписки про невиїзд від 14.11.2014 р. (а.с.53); скарги на бездіяльність слідчого від 17.08.2015 р., 23.09.2015 року (а.с.71); скарга слідчому судді на дії слідчого від про порушення строків досудового розслідування від 21.08.2015 р. (а.с.74-75); скарга Прокурору м. Києва про недотримання розумних строків досудового розслідування від 26.08.2015 р. (а.с. 76-77), клопотання про скасування запобіжного заходу від 18.12.2015р. (а.с. 87-88). Скарга на бездіяльність щодо нерозгляду клопотання від 25.12.2015р. (а.с.89-91); ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 03.02.2016 року про зобов'язання прокурора розглянути клопотання (а.с.102-103); ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 08.02.2016 року про зобов'язання прокурора розглянути клопотання (а.с.106-107). Застосування підписки про невиїзд впродовж тривалого часу обмежило право позивача на вільне пересування та зміну місця проживання, гарантоване ст. 33 Конституції України. Оскільки відносно [PERSON] 01.08.2016 набрав законної сили виправдувальний вирок суд вважає, що є, передбачені пунктом 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», підстави для відшкодування позивачу шкоди. Відповідно до правової позиції Верховного суду України у справі № 6-2203цс15 від 02 грудня 2015 року, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Мінімальний розмір заробітної плати на день ухвалення даного рішення, згідно з Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» становить 3 200, 00 грн. Згідно з листом Державної міграційної служби України від 07.10 2013 р. [PERSON] було відмовлено у задоволенні прохання про оформлення паспорту громадянина України для виїзду за кордон на підставі п. 3 (порушено кримінальну справу - до закінчення провадження у справі) ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (а.с. 111). З огляду на викладене, враховуючи що в період дії постанови слідчого від 20 вересня 2012 року про зупинення кримінального провадження, запобіжний захід не було скасовано, до позивача продовжували діяти заборони, які обмежували його права, суд вважає за необхідне зарахувати вказаний період до загального періоду обмеження прав [PERSON] Таким чином, строк обмеження прав [PERSON] та незаконного притягнення як обвинуваченого складає 46 місяців (з 17.09.2012 року (включно), коли до [PERSON] застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд у кримінальному провадженні за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15; ч.2 ст. 185 КК України, а в подальшому, його було незаконно притягнуто як обвинуваченого та до 01.08.2016 - дата набрання законної сили виправдувального вироку суду). Європейський суд з прав людини у справах «Світлорусов проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Корнейкова проти України», «Мироненко і Мартенко проти України» звернув увагу на окремі аспекти застосування національними судами п.5 ст. 5 Конвенції, відповідно до якого кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має право на відшкодування шкоди у судовому порядку, з огляду на неможливість для заявників отримати відшкодування шкоди, завданої національними органами у контексті провадження в їхніх кримінальних справах. Таким чином мінімальний розмір відшкодування шкоди становить 147 200, 00 грн. ( 3 200 грн. х 46 міс. ). Разом з цим, слід зазначити, що при розгляді вказаної категорії справ позивач має довести не лише факт реабілітації, а й наявність у зв'язку з цим моральної шкоди та її розмір. До даних правовідносин не застосовується презумпція моральної шкоди. Це право реалізується шляхом процесуального доведення наявності шкоди, її розміру. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами у цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Слід також зазначити, що право на відшкодування шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов'язок компенсації. Зазначене право на відшкодування - це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію. За нормами ч. 3 ст. 13 Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. За таких обставин, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині відшкодування [PERSON] моральної шкоди в розмірі 147 200, 00 грн. Що стосується позовних вимог про визнання протиправними дій та бездіяльності Святошинського управління поліції ГУ поліції у м. Києві під час досудового розслідування кримінальної справи № 08-25295 / кримінального провадження № 42014100080000094, слід зазначити, що судовим розглядом встановлено, що Святошинського управління поліції ГУ поліції у м. Києві відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №730 не є юридичною особою, а тому не є належним відповідачем у даній справі. При цьому слід зазначити, що судом було роз'яснено право щодо заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача, проте, позивач вказаним правом не скористався. З огляду на викладене вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають. Щодо визнання протиправними дій та бездіяльності Київської місцевої прокуратури №8 під час досудового розслідування кримінальної справи № 08-25295 / кримінального провадження № 42014100080000094 слід зазначити, що в позовній заяві не вказано які саме дії/бездіяльність позивач просить визнати протиправними, не наведено жодної аргументації вказаним позовним вимогам, відтак, ці вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: partial