Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком, та просить усунути перешкоди у користуванні цим будинком, шляхом виселення з нього відповідача [PERSON]. Вимоги позивача мотивовано тим, що [PERSON], без достатніх правових підстав та з порушенням порядку користування, проживає в належному йому будинку, що призводить до руйнування та перешкоджає вільному володінню, користуванню та розпорядженню належним йому майном. Відповідачі в судове засідання не з'явились. У запереченнях на позов, відповідач зазначає, що оскільки позивач із письмовою вимогою про виселення в позасудовому порядку не звертався, підстав для звернення до суду із цього приводу у [PERSON] не було. Запевняє, що у разі звернення до неього з такою вимогою завчасно виконав би її без вагань. Однак, на даний час, без надання іншого придатного для проживання приміщення, а також через неможливість заготовити вугілля та дрова для опалення нового житла, таке виселення у зимовий період є неможливим. Відповідач також вказав, що в будинку його сини [PERSON] та [PERSON] більше трьох років не проживають. Крім іншого, [PERSON] просив суд здійснювати розгляд справи без його участі. Розглянувши матеріали справи судом встановлено. Згідно копій правовстановлюючих документів, позивач [PERSON] є власником домоволодіння за адресою: вул. Паралельна, буд. 6, с. Зелене Поле, Великоновосілківського району, Донецької області, 85525. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [INFO], про що свідчать акт обстеження житлового будинку від 02.10.2017, складений комісією Зеленопільської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області. Як вбачається з долученої до матеріалів справи довідки Зеленопільської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області, вже більше ніж три роки [PERSON] та [PERSON] за зареєстрованою адресою не зявлялися та не проживали, витрати на утримання будинку, комунальні платежі та земельний податок не сплачують, натомість позивач несе всі витрати сам. Вказаний фак підтверджено і у запереченнях на позов [PERSON] В судовому засідання свідки [PERSON] та [PERSON] зазначили, що із дати смерті у березні 2017 року батька позивача, якому належав будинок, неодноразово звертались до [PERSON] про необхідність звільнення зайнятого приміщення, однак останній ці звернення ігнорував. Доказів на підтвердження іншого сторонами не представлено. Зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи позивача, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову з огляду на таке. Відповідно до змісту статті 129 Конституції України, ст.ст.10, 60, 131 ЦПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Так, за ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Відповідно до висновків Верховного Суду України викладених у постанові від 16 січня 2012 р. у справі № 6-57цс11 у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм житловим приміщенням, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права. Правова позиція ВСУ у справі № 6-709цс16: Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не є членом сім'ї нового власника будинка [PERSON], договору про порядок користування будинком по вул. Паралельна, буд. 6, с. Зелене Поле, Великоновосілківського району, Донецької області, 85525 між новим власником та відповідачем не укладалося. В порядку статті 391 ЦК України, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак, приписами 383, 391, 405 ЦК України, ст. 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, передбачено право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї. Як зазначалось вище, відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають у житловому будинку за адресою: вул. Паралельна, буд. 6, с. Зелене Поле, Великоновосілківського району, Донецької області, 85525 вже більше 3 років, будинком не користуються, витрати, повязані з оплатою комунальних послуг, не здійснюють, перешкод у користуванні житловим приміщенням їм ніхто не чинив. Судом також встановлено, що відповідач [PERSON], користується житловим будинком, який належить позивачу без будь-яких правових підстав, витрати на утримання будинку, окрім користування електроенергією, не несе. Проживання відповідача у будинку, створює для власника будинку перешкоди у користуванні належною йому власністю тобто використання будинку для власного проживання, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому, суд критично оцінює посилання відповідача на неможливість звільнення приміщення до закінчення опалювального сезону через неповідомлення йому завчасно про необхідність такого звільнення та ненадання іншого житлового приміщення, як таке, що не грунтується на приписах закону та спростовується матеріалами справи і поясненнями свідків. На підставі наведеного,

Outcome: approved