Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики в сумі 362917,44 грн., інфляційного збільшення суми боргу у розмірі 30332,23 грн., 17220,55 грн. трьох процентів річних від простроченої суми, а також судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 10.09.10 р. відповідач взяв у позивача в позику грошові кошти в сумі 237000,00 грн., що на той момент дорівнювало 30000,00 доларів США, з умовою повернення рівними частинами щомісячно, з кінцевим строком повернення до 10 вересня 2013 року, про що сторони уклали письмовий договір. Однак, у домовлений термін суму позики [PERSON] не повернув, жодного щомісячного платежу на користь [PERSON] не робив, на його неодноразові звернення відповідач належним чином не реагує, позичені кошти до цього часу не повернув. В судовому засіданні позивач [PERSON] вимоги позовної заяви підтримав в повному обсязі та пояснив, що з [PERSON] тривалий час підтримував товариські стосунки, раніше вже позичав йому грошові кошти, які той своєчасно та в повному обсязі повернув. У вересні 2010 року [PERSON] звернувся до нього з проханням позичити 30000,00 доларів США, на що [PERSON] погодився. 10.09.10 р. [PERSON], за домовленістю з [PERSON], прийшов за місцем роботи відповідача - у торгівельний павільйон на МПП «Ринок» в м.Кузнецовську Рівненської області, де передав йому гроші в сумі 237000,00 грн. купюрами по 100-200 грн., які сторони перерахували. Безпосередньо після цього [PERSON] продиктував, а [PERSON] власноручно написав письмовий договір, за умовами якого відповідач взяв у позику грошові кошти в еквіваленті 30000,00 доларів США з умовою повернення протягом трьох років щомісячно рівними частинами. Даний письмовий договір був підписаний сторонами, виконаний в одному екземплярі, який [PERSON] забрав собі. Однак будь-яких щомісячних платежів [PERSON] не здійснював. Позивач пояснив, що він неодноразово звертався до відповідача з питаннями та проханням повертати позику, однак [PERSON] пояснював неможливість виконання своїх зобов'язань відсутністю коштів та скрутним матеріальним становищем. Не повернув суму позики [PERSON] і після 10.09.13 р. При цьому, як пояснив [PERSON], увесь час він систематично відвідував [PERSON] та пропонував повернути кошти. У квітні 2014 року між ними на ґрунті невиконання [PERSON] своїх зобов'язань по поверненню позики виник конфлікт, що спонукало [PERSON] звернутись до суду з позовом на захист своїх майнових інтересів. Відповідач [PERSON] вимоги позовної заяви не визнав в повному обсязі та пояснив, що у 2005 році отримав від [PERSON] у борг значно меншу суму грошей, про що сторони оформили та посвідчили нотаріально відповідний договір. У договорі йшлось про безпроцентну позику, хоча [PERSON] перед його укладенням наполягав на сплаті процентів за користування коштами, на що [PERSON] погодився. В подальшому, протягом часу до 2010 року, [PERSON] повертав кошти [PERSON], як суму позики, так і проценти у запропонованому [PERSON] обсязі. У вересні 2010 року [PERSON] повідомив [PERSON], що за цей час останній не сплатив йому проценти у загальному розмірі 30000,00 доларів США, а ці кошти самому [PERSON] не належать, та запропонував написати договір позики цієї суми, з метою заспокоєння осіб, яким винен [PERSON], запевнивши при цьому, що будь-яких правових наслідків для [PERSON] це не створить. Будучи введеним в оману [PERSON], [PERSON] 10.09.10 р. написав власноручно під диктовку [PERSON] у приміщенні власного торгівельного павільйону на МПП «Ринок» в м.Кузнецовську Рівненської області договір позики, при цьому будь-яких коштів [PERSON] йому не передавав. [PERSON] пояснив також, що до квітня 2014 року [PERSON] з приводу повернення позики його не турбував, а у квітні 2014 року прийшов на його робоче місце та почав вимагати повернення надуманого боргу, при цьому завдав [PERSON] тілесних ушкоджень та пошкодив його майно. З цього приводу [PERSON] звернувся до органів міліції, однак порушене по факту спричинення йому тілесних ушкоджень кримінальне провадження згодом було закрито. [PERSON] пояснив, що до правоохоронних органів з приводу вимагання у нього грошових коштів чи шахрайських дій він не звертався, оскільки вірив [PERSON], що написаний ним письмовий договір позики не створить будь-яких наслідків. З цих підстав відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав недоведеності [PERSON] факту передачі 10.09.10 р. грошових коштів [PERSON], у зв'язку з чим вважає договір позики нікчемним. Він також просив суд відмовити у задоволенні позову у зв'язку з безпідставністю. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та оцінивши у сукупності докази у справі, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Підставами для такого висновку суду стало наступне. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом досліджено оригінал письмового договору позики, укладеного [PERSON] з [PERSON] 10 вересня 2010 року. З договору вбачається, що [PERSON] позичив у [PERSON] 237000,00 грн., що на момент укладення договору складає 30000,00 доларів США терміном до 10 вересня 2013 року, і зобов'язувався повертати кошти щомісячно рівними частинами у розмірі 6583,00 грн. до закінчення строку позики. У договорі зазначено, що повернення позики має бути проведено в м.Кузнецовську Рівненської області. У разі падіння курсу гривні призначена до повернення сума повинна становити еквівалент 30000,00 доларів США. У разі неповернення позичальником грошей до зазначеного у договорі строку, позичкодавець вправі пред'явити цей договір до стягнення в порядку і строки, передбачені чинним законодавством України. У договорі [PERSON] зазначено, що гроші за цим договором він отримав до його підписання. З пояснень учасників процесу судом встановлено, що договір позики складений [PERSON] та написаний власноручно [PERSON] Дана обставина ніким не оспорюється. Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). В судовому засіданні позивач [PERSON] не заперечував факт надання [PERSON] у 2005 році іншої суми коштів у позику, зазначивши при цьому, що попередній борг [PERSON] йому повернуто в повному обсязі і будь-яких претензій з цього приводу він до відповідача не має та не заявляє. Укладений договір позики за формою відповідає встановленим законодавством вимогам, містить відомості про осіб, що його уклали, предмет, взаємні права та обов'язки сторін. Договір позики підписаний сторонами безпосередньо після його складання, що [PERSON] не оспорюється. Таким чином, з пояснень позивача та наданого ним письмового договору судом встановлено, що 10 вересня 2010 року [PERSON] взяв у [PERSON] у позику грошові кошти в сумі 237000,00 грн. на умовах повернення рівними частинами в сумі по 6583,00 грн. терміном на 36 місяців, і у разі зміни у сторону зменшення курсу національної валюти України зобов'язався повернути їх у сумі, еквівалентній у доларах США сумі позики. У п.4 договору зазначається про те, що кошти, передбачені 1 п. цього договору (237000,00 грн.), [PERSON] отримав до підписання договору. Отримання зазначених у договорі позики коштів [PERSON] оспорюється. У підтвердження своїх пояснень [PERSON] посилається на показання допитаних судом свідків [PERSON], [PERSON], а також письмові пояснення [PERSON] Як показав [PERSON], він являється підприємцем та має торгівельний павільйон на МПП «Ринок» навпроти торгівельного павільйону [PERSON] Свідок пояснив, що у вересні 2010 року до [PERSON] прийшов [PERSON], при цьому свідок не пам'ятає, чи мав [PERSON] у руках якусь ношу. Вони з [PERSON] розмовляли на вулиці, після чого зайшли до кіоску [PERSON] Через хвилин 15-20 [PERSON] пішов, а коли свідок зайшов до [PERSON], останній повідомив йому, що написав [PERSON] якусь розписку, при цьому [PERSON] мав пригнічений вигляд. В подальшому [PERSON] час від часу (коли раз на місяць, коли раз на квартал) приходив на робоче місце [PERSON], однак про що вони розмовляли, свідку невідомо. У квітні 2010 року між [PERSON] та [PERSON] виник конфлікт. Чи позичав [PERSON] у [PERSON] кошти, свідку невідомо. Допитана судом як свідок дружина [PERSON] [PERSON] суду показала, що зі слів [PERSON] їй відомо, що у квітні 2014 року до нього приходив [PERSON] та вимагав якійсь гроші, після чого [PERSON] повідомив дружину про те, що більше трьох років тому назад написав письмову розписку про те, що винен [PERSON] гроші, хоча фактично таких грошей від нього не отримував. Свідок вважає, що грошей [PERSON] за цей час ніхто не надавав, бо їй про це нічого невідомо. У 2011 році вони придбали автомобіль, однак, як пояснила свідок, гроші на нього вони збирали, крім того, їм допомогли батьки. З нотаріально посвідчених письмових пояснень [PERSON] вбачається, що в кінці 2011 року він передав для свого зятя [PERSON] та своєї дочки [PERSON] 2000,00 доларів США, щоб допомогти їм придбати автомобіль. Про укладення [PERSON] у 2010 році договору позики йому нічого невідомо. Показання свідків не спростовують висновків суду про отримання [PERSON] від [PERSON] 10.09.10 р. коштів в сумі 237000,00 грн., оскільки жоден свідок при укладенні договору позики присутній не був та не спростував факт передачі [PERSON] [PERSON] суми позики, у той час як про це прямо зазначено у тексті договору, підписаного сторонами. Відповідно до ст.218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. З огляду на вищезазначену норму, оскільки доказів, зазначених у ст.218 ЦК України, у підтвердження своїх заперечень факту отримання від [PERSON] коштів відповідачем не надано, суд вважає недоведеними його твердження про те, що письмовий договір позики не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а волевиявлення учасників правочину не було вільним чи не відповідало їх внутрішній волі. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). З пояснень відповідача судом встановлено, що до квітня 2014 року із заявами про вчинення щодо нього [PERSON] вимагання, шахрайства чи інших злочинних дій, [PERSON] до правоохоронних органів не звертався, в провадженні Кузнецовського МВ УМВС України в Рівненській області на даний час перебуває лише кримінальне провадження за ч.1 ст.125 КК України (спричинення легких тілесних ушкоджень), у якому [PERSON] є потерпілим. Судом не встановлено обставин, які б вказували на нікчемність договору позики, укладеного 10.09.10 р. [PERSON] з [PERSON] Позов про визнання даного договору позики недійсним відповідачем не пред'являвся. Так як з договору позики вбачається досягнення сторонами згоди щодо істотних його умов, а саме - суми позики, умов її надання, строку та умов її повернення, що засвідчено їх підписами, суд прийшов до висновку про додержання позичальником [PERSON] та позикодавцем [PERSON] вимог закону, що ставляться до правочинів, отже, про дійсність договору позики. Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так як строк договору позики сплинув, суд вбачає наявність правових підстав для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики. Вирішуючи питання про розмір коштів, що підлягають стягненню, суд враховує наступне. Відповідно до ст.524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Із змісту договору позики вбачається, що сторони визначили грошовий еквівалент зобов'язання у іноземній валюті, зазначивши, що сума позики складає еквівалент 30000,00 доларів США. Договір позики має застереження про те, що у разі зміни курсу гривні до долара США у сторону зменшення, сума зобов'язання повинна відповідати цьому еквіваленту. Згідно з офіційним курсом НБУ станом на 10.09.10 р., курс української гривні до долара США складав 790,82 грн. за 100 доларів США. На момент розгляду справи згідно з офіційним курсом НБУ такий курс складає 1585,40 грн. за 100 доларів США. Отже, курс української гривні знизився, у зв'язку з чим розмір позики, що підлягає поверненню, підлягає визначенню як еквівалент 30000,00 доларів США, що складає: 30000,00 доларів США * 1585,40 грн./100 = 475620,00 грн. Разом з тим, враховуючи вимоги ст.11 ЦПК України, беручи до уваги, що позивачем позовні вимоги не збільшувались, суд вбачає підстави для стягнення коштів за договором позики у сумі, зазначеній у позовній заяві - 362917,44 грн. Вирішуючи вимоги про застосування наслідків порушення грошового зобов'язання, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Інфляція - це знецінення грошей і безготівкових коштів, що супроводжується зростанням цін на товари і послуги (п.2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку і розрахунку індексу споживчих цін, затверджених наказом Держкомстату № 519 від 14.11.06 р.) Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін, який характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, що купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді порівняно з базовим. Отже, встановлений індекс інфляції враховується при обчисленні суми боргу в разі наявності між сторонами грошових зобов'язань у грошовій одиниці України. Оскільки сторонами у договорі позики визначено суму коштів, що підлягає поверненню, у іноземній валюті, суд не вбачає правових підстав для стягнення з [PERSON] інфляційних втрат у розмірі 30332,23 грн. Розрахунок 3 % річних, наданий позивачем, суд вважає обґрунтованим і на підставі ст.625 ЦК України вбачає підстави для стягнення цих коштів у межах заявлених вимог у розмірі 17220,55 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial