Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Франківського районного суду м.Львова з позовом до Управління патрульної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що рішенням Франківського районного суду м.Львова від 21.02.2020 року скасовано постанову серії ЕАК №1974168 від 14.01.2020 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.122 КУпАП, а провадження у справі закрито. Вважає, що йому завдано моральної та матеріальної шкоди незаконним притягненням до адміністративної відповідальності шляхом накладення штрафу, а саме такий повинен був витрачати час та кошти (залучення адвоката у справі щодо оскарження незаконної постанови - витрати на адвоката в розмірі 3000 грн.), витрата свого часу, необхідність відлучатись з роботи - втрати - 7000 грн.,відтак вважає, що має право на відшкодування майнової шкоди в розмірі суми витрат на ведення справи, на проїзд, а також упущеної вигоди, яка складає загальну суму - 10000 грн. Щодо стягнення моральної шкоди зазначає, що така йому нанесена в розмірі 20000 грн, враховуючи тривалість вимушених змін в житті, глибину душевних страждань, яких він зазнав внаслідок неналежного виконання службових обов`язків, незаконного притягнення до адміністративної відповідальності та складення відносно нього незаконної постанови. Не погоджуючи з даними позовними вимогами, представником Державної казначейської служби України подано відзив на позовну заяву, в якому зазначається, що Казначейство, яке залучено до цієї справи в якості відповідача не в змозі використати права учасника судового процесу, оскільки згідно зі своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для вирішення даної справи. Зазначає, що не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями іншим суб`єктів, оскільки жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало з ним у правовідносини і жодної шкоди такому не завдавало. Вважають, що стягнення коштів з органів Казначейства є необгрунтованим та таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права, оскільки органи Казначейства здійснюють лише обслуговування єдиного казначейського рахунку і жодним чином не розпоряджаються коштами на ньому і кошти на такому рахунку не належать Державній казначейській службі України на праві власності. Окрім цього, також зазначається, що для відшкодування моральної шкоди слід встановити вину відповідача у заподіянні моральної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями відповідача та спричиненою моральною шкодою, однак позивачем не долучено до справи жодного належного та допустимого доказу на підтвердження зазначених ним обставин та не доведено причинового зв`язку діями відповідача і зазначеними позивачем наслідками, а також не надано до суду обгрунтованого розрахунку суми, яку він просить стягнути, відтак вважають, що позивач прагне збагатитись за рахунок коштів держави. Враховуючи вищевикладене, просить відмовити в задоволенні вищевказаного позову. Також, до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції, в якому просить відмовити повністю у задоволенні позову у зв`язку з безпідставністю такого. Свої вимоги мотивує тим, що у позовній заяві жодним чином не обгрунтовано, не доведено належними, допустимими та достатніми доказами фактів завдання позивачу будь-якої шкоди, як і не доведено протиправності та винності дій поліцейських, а тим більше причинно-наслідкових зв`язків між ними. Також зазначають, що в позовній заяві не вказано, яким чином розраховано витрачений час на ведення справи у суді, не обгрунтовано, в чому саме полягали витрати позивача, пов`язані з необхідністю відлучатись від роботи, не обгрунтовано, що неодержані доходи не є абстрактними, відтак сума, вказана позивачем грунтується виключно на припущеннях, що не є підставою для такого відшкодування. Вважають, що оскарження постанови жодним чином не підпадає під ознаки моральної шкоди, відтак реалізація права позивача на оскарження постанови не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди, адже такі дії не супроводжуються порушенням нормальних життєвих зв`язків позивача. Зазначається, що факт завдання позивачу моральної шкоди - не доведений, а розрахована ним сума - неспівмірна, не відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. 25.01.2021 року пояснив суду, що завдана йому моральна шкода полягала у його стресовому стані після неправомірних дій працівників поліції, шляхом винесення постанови. Такий стан, на його думку, спричинений порушенням сну, у зв`язку з тим, що він у нічний час змушений був здійснювати у мережі Інтернет пошук інформації щодо пункту Правил дорожнього руху України, які, на думку працівників поліції, він порушив, здійснювати неодноразові виїзди на місце винесення постанови про накладення адміністративного стягнення щодо нього. Окрім цього, пояснює, що він змушений був відлучатись від здійснення основної діяльності з метою скасування накладеної постанови про адміністративне правопорушення. Зазначає, що йому потрібна допомога спеціаліста, який допоможе з відновленням нормального режиму сну та сил. При обгрунтуванні розрахунку суми спричиненої йому шкоди керувався можливими витратами лікаря в майбутньому, оскільки не звертався до лікарів до цього у зв`язку з карантинними обмеженнями, однак підтверджуючих документів понесених фактичних витрат надати не може. Представник позивача в судовому засіданні 25.01.2021 року пояснив суду, що сума, яка зазначена ними, як матеріальні витрати, пов`язані з розглядом даної справи, включає в себе суму витрат на правову допомогу в адміністративній справі про скасування постанови в розмірі 3000,00 грн.; витрати на здійснення поїздок позивача, зокрема на пальне, однак чеків надати суду такий не може, оскільки позивач спочатку гадав, що захищатиме свої інтереси самостійно; витрати, пов`язані з відлученням від роботи (20 год. витраченого часу, з розрахунку 350,00 грн./год. відповідно до встановленої середньої вартості години його роботи у цивільно-правових договорах); витрати на правову допомогу у даній справі в розмірі 3000,00 грн. (написання позовної заяви, участь в одному судовому засіданні). Представники відповідача Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції в судове засідання не з`явились, однак подали до суду заяву про розгляд справи без їх участі. В судовому засіданні 25.01.2021 року заперечили щодо задоволення позову, вважають такий безпідставним, оскільки, на їх думку, позивачем повинні були надані суду належні та допустимі докази завдання такому моральної та матеріальної шкоди. Окрім цього, пояснили, що упущена вигода, яка зазначається позивачем як підстава для відшкодування йому вищевказаної суми жодними доказами не підтверджено, доказів щодо трудової діяльності не надано, а такий мав довести, що вказана ним сума мала бути отримана і таку він не отримав. Вказують, що обгрунтування позивачем суми відшкодування моральної та матеріальної шкоди ґрунтується лише на припущеннях, оскільки жодними доказами це не підтверджено. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, хоча й був належним чином повідомлений про дату, час та місце провдення судового засідання. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив такі фактичні обставини. Відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі Серії ЕАК № 1974168 від 14 січня 2020 року, [PERSON] притягнено до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 510,00 гривень. Суть адміністративного правопорушення: 18 грудня 2019 року о 01 год. 30 хв. у м. Львові по пр. Чорновола, 45 водій [PERSON] , керуючи т.з. Volkswagen Golf н.з. [NUMBER] , здійснив рух на смузі для маршрутних транспортних засобів, чим порушив п. 17.1 ПДР України. Не погоджуючись з зазначеною постановою, позивач [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом та рішенням Франківського районного суду м.Львова від 21.02.2020 року у справі №465/460/20 позов задоволено, постанову серії ЕАК № 1974168 від 14 січня 2020 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.3\~ст.122 КУпАП\~і накладення 510 грн. штрафу скасовано, провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 122 КУпАП, закрито у зв`язку з відсутністю в його діях події та складу адміністративного правопорушення. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За змістом ст.56 Конституції України визначено право кожної особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Держава, відповідно до закону, відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень (ч.3 ст.19 Закону України «Про Національну поліцію». Відповідно до ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Окрім того, порядок відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади врегульовано спеціальною нормою, що міститься у ст.1174 ЦК України. Згідно із ч. 1 ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. За умовами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Вирішуючи даний позов, суд бере до уваги правовий висновок Верховного Суду висловлений у постанові від Великої Палати від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, згідно з яким ст.ст.1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди. Незгода позивача із прийнятою інспектором патрульної поліції постановою згідно із положеннями Кодексу України про адміністративні правопорушення, яку ним було оскаржене в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України, не свідчить безумовно про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди. Скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності свідчить про реалізацію позивачем передбаченого КАС України права на оскарження процесуальних рішень інспектора патрульної поліції та не є безумовним та безспірним доказом неправомірності процесуальних рішень, які потягли заподіяння позивачу моральної шкоди. Сам факт скасування постанови інспектора поліції та закриття справ про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру, ураховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені рішенням суду. Подібні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 312/262/18. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч.4 ст.10 ЦПК України). Рішенням Європейського суду з прав людинивід 09 листопада 2006 року у справі «Білуха проти України» (заява № 33949/02) встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі. Аналогічні висновки зроблені у рішенні Сихівського районного суду м.Львова від 25 липня 2019 року (справа 464/3236/19), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року, яким у задоволенні позову позивача про відшкодування 20000 грн моральної шкоди у зв`язку із скасуванням тих же постанов патрульної поліції про притягнення до адміністративної відповідальності за ст.122 ч.2, ст.125 КУАП, які є підставою позову у даній справі. Судом відмовлено у позові у зв`язку із недоведеністю позову та неналежним суб`єктним складом. За цих ж підстав наводяться і доводи відповідача ДКС України щодо неналежності його статусу як відповідача, адже з урахуванням Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, має бути належним відповідачем у даній категорії справ. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ст.12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Так, позивач зазначає, що йому завдано моральну шкоду у зв`язку з заподіянням йому стресового стану через, на його думку, неправомірні дії працівників поліції, однак жодного доказу, які б підтверджували це суду не надав. Як вбачається з матеріалів справи, в таких відсутні будь-які докази того, що позивач звертався за допомогою до спеціаліста у зв`язку з наведеними ним обставинами та поніс будь-які витрати, пов`язані з заподіянням йому стресового стану. Щодо тверджень позивача, що йому в майбутньому необхідна медична допомога для відновлення нормального режиму сну та сил, суд зазначає, що таким не надано жодних доказів, що такий вже звертався до спеціаліста, який б міг ствердити, що такий стан дійсно існує та спричинений незаконними діями працівників поліції при винесенні постанови про адміністративне правопорушення щодо нього. Суд зазначає, що особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, однак не за захистом тих, які, на їхню думку, матимуть місце в майбутньому. Також, суд не бере до уваги твердження позивача, що він не звертався за медичною допомогою у зв`язку з веденням карантинних обмежень на території України, оскільки постанова про адміністративне правопорушення була винесена працівниками поліції 18.12.2019 року (після скасування такої - 14.01.2020 року), рішення суду про задоволення позову [PERSON] ухвалено 18.02.2020 року, а карантин на території України встановлено постановою Кабінету Міністрів №211 від 11.03.2020 року з 12.03.2020 року. Окрім цього, в будь-якому випадку запровадження карантину на території України не свідчить про неможливість звернення громадян за медичною допомогою лікарів. Щодо зазначення позивачем, що ним понесено матеріальні витрати на пальне у зв`язку зі здійсненням поїздок, суд зазначає, що таке не підтверджено жодним доказом. Окрім цього, обгрунтовуючи розмір матеріальної шкоди, яка йому спричинена неправомірними діями відповідача, позивач також посилався на упущену вигоду, а саме необхідністю відлучення від роботи (20 год. витраченого часу, з розрахунку 350,00 грн./год. такої роботи). Відтак, позивачем не долучено жодного доказу, який б підтверджував, що він витратив 20 год. свого робочого часу. Окрім цього, таким також не підтверджено жодними доказами, зокрема цивільно-правовими договорами, на які посилався представник позивача у судовому засіданні, які б підтверджували, що середня вартість виконаної роботи позивача складає саме 350,00 грн./год., не надано доказів, що позивач взагалі працевлаштований Згідно з ст.12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відтак, наведене свідчить, що позивачем не доведено завдання йому моральної шкоди, що є його процесуальним обов`язком. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи, передбачене ст.55 Конституції України, право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. З урахуванням принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, встановивши дійсні обставини справи, суд дійшов переконання про відсутність правових підстав для задоволення позову у зв`язку з недоведеністю такого. Відомості, які б спростовували даний висновок суду, у матеріалах справи відсутні.

Outcome: dismissed