Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова про припинення правовідношення просив визнати правовідношення, визначене в угоді про підготовку лікаря, укладеної між [PERSON] та Вінницьким національним медичним університетом ім. М.І. Пирогова про зобов'язання прибуття після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, припиненим з 31.07.2012 року; визнати правовідношення, визначене в угоді про підготовку лікаря, укладеної між [PERSON] та Вінницьким національним медичним університетом ім. М.І. Пирогова про зобов'язання відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку, припиненим з 31.07.2012 року, мотивуючи позовні вимоги тим, що вищевказані положення правочину суперечать вимогам чинного законодавства України та нормам міжнародного права. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02.06.2014 року без винесення окремого процесуального документа (із занесенням до журналу судового засідання) було відмовлено у залученні до участі у справі як співвідповідача Міністерство охорони здоров'я України, оскільки у відповідності до вимог ст. 33 ЦПК України на це не було надано згоду позивачем. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві, та просив їх задовольнити. Представник відповідача Шабатура О.А. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити у їх задоволенні у зв'язку з недоведеністю та безпідставністю. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов необґрунтований та не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З даною нормою кореспондуються і положення ст. 56 Закону України «Про вищу освіту», згідно якої, випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником. Механізм реалізації цих положень визначається Порядком працевлаштування випускників державних вищих медичних закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом МОЗ України від 25.12.1997 року за № 367, Порядком працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 992 від 22.08.1996 року, та Указом Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» № 77/96 від 23.01.1996 року. Відповідно до п.14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 992 від 22.08.1996 року, у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням, звільнення із служби за контрактом військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу у зв'язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду або рішенням суду про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного корупційного правопорушення, через службову невідповідність, у зв'язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку, за порушення дисципліни, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, особою рядового і начальницького складу протягом трьох років випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. П. 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року за № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» передбачено установити, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов'язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки; у разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання. Судом встановлено, що між Вінницьким національним медичним університетом ім. М.І.Пирогова та [PERSON] було укладено Угоду про підготовку лікаря. Як вбачається з даної угоди [PERSON] навчався за рахунок державного бюджету на державне замовлення і після закінчення навчального закладу зобов'язався прибути на місце направлення і працювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Даний правочин у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, його умови не суперечать вищевказаним вимогам чинного законодавства. У червні 2013 року [PERSON] закінчив навчання та отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобув кваліфікацію лікаря, що підтверджується дипломом серії [NUMBER] від 25 червня 2013 року, однак їхати за направленням на роботу № 92 у розпорядження УОЗ Чернігівської ОДА відмовився. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 4 березня 2014 року у цивільній справі № 127/1296/14-ц за позовом Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова до [PERSON] про стягнення вартості навчання, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 8 травня 2014 року, було задоволено позов та стягнуто з [PERSON] на користь Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова кошти в сумі 81 068 грн. 51 коп. в рахунок відшкодування витрат, понесених на його навчання, тобто судовим рішенням встановлено правомірність відповідної умови договору (дана обставина не підлягає доказуванню в силу вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України). [PERSON] вказані кошти не сплатив, що не заперечувалося його представником [PERSON], а тому в силу вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України вказана обставина не підлягає доказуванню. Також суд бере до уваги, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 травня 2014 року було відкрито касаційне провадження та зупинено виконання рішення апеляційного суду Вінницької області від 10 квітня 2014 року. Саме зазначеним рішенням було задоволено позов [PERSON] до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова про зобов'язання вчинити певні дії та зобов'язано Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова видати [PERSON] довідку про надання можливості самостійно працевлаштування (форма № 3), передбачену «Порядком працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 992 від 22.08.1996 року. Відомості про закінчення касаційного провадження у даній справі на теперішній час відсутні, а тому обставини, викладені у вказаному рішенні не є такими, що не підлягають доказуванню в силу вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України. Крім того, суд приходить до висновку, що позов не може бути задоволений і з огляду на обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав та інтересів судом, передбачений п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України (припинення правовідношення). Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Однак, ні Угодою про підготовку лікаря, ні ст. ст. 599-609 ЦК України (Глава 50 «Припинення зобов'язання») не передбачено заявленої позивачем підстави припинення зобов'язання (правовідношення). Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed