Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, в якому просить нежитлове приміщення (адміністративна будівля Г, 312,6 кв.м; вбиральня, Д; Е, паркан1), розташоване за адресою: Харківська область, м. Купянськ, вул. Харківська, 44, перевести у житлове. В обґрунтування позову позивач зазначає, що на підставі договору купівлі-продажу від 29.01.2016 року нерухоме майно, (адміністративна будівля Г, 312,6 кв. м; вбиральня, Д; Е, паркан 1), розташоване за адресою: Харківська область, м. Купянськ, вул. Харківська, 44, є її власністю. Дане нерухоме майно придбано з метою подальшого його переведення у житлове приміщення та проживання в ньому. У звязку з чим, 14.04.2016 року до Купянського міського виконавчого комітету подано заяву «Про переведення такого обєкта в категорію житлового», однак її заяву про переведення у житлове приміщення не винесено на розгляд сесії. У задоволенні заяви було відмовлено листом від 04.05.2016 року за №1029 за підписом заступника міського голови начальника управління житлово-комунального господарства, архітектури та містобудування [PERSON] Така відмова вмотивована тим, що чинним законодавством не врегульована процедура переведення нежитлового фонду у житловий. Позивач не погоджується з такою позицією, посилаючись на ч.1 ст. 8 ЖК Української РСР, ст. 152 ЖК УРСР, ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та вважає, що питання про переведення жилих будинків у нежилі відноситься до компетенції виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад. Також зазначає, що вимогами державних будівельних норм ДБН В 2.2-15-2005 встановлено, житлове приміщення це опалюване приміщення, розташоване у наземному поверсі, призначене для цілорічного проживання, яке відповідає санітарним-гігієнічним вимогам щодо мікроклімату і повітряного середовища, природного освітлення, допустимих рівнів нормованих параметрів відносно шуму, вібрації ультразвуку та інфразвуку, електричних та електромагнітних полів та іонізованого випромінювання. Відповідне нерухоме майно по вул. Харківській 44, м. Купянська, Харківська області розташоване у межах житлового фонду. Крім того, позивач вказує на те, що з урахуванням вищенаведених норм та за правилами ст.8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогії закону для врегулювання цивільних відносин, вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права). Позивач вважає, що з технічної точки зору приміщення в повній мірі відповідає вимогам житлового фонду, щодо придатності його до житла, так як до його складу входять вбиральня, кімнати, котельня, коридор, мається окремий вхід, не порушує права інших осіб, а відповідач відмовив їй без додержання принципу обґрунтованості, юридичної рівності, гуманізму та розсудливості чим порушив її права на власність. Позивач у судове засідання не зявилась, оповіщена у встановленому порядку про час і місце судового розгляду. Представник позивача за довіреністю у судовому засіданні вимоги позову підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував, у його задоволенні просив відмовити у повному обсязі, надавши письмові заперечення. Суду пояснив, що позивач [PERSON] 14.04.2016 року зверталась до виконавчого комітету Купянської міської ради із заявою надати дозвіл на переведення нежитлового фонду в категорію житлового, майнового комплексу за адресою: м. Купянськ, вул. Харківська, буд. 44, що належить їй на праві власності. Враховуючи, що до компетенції виконавчого комітету Купянської міської ради не входить вирішення порушених у заяві питань, листом від 04.0.6.2016 року №1029 надана вичерпна відповідь, в якій роз'яснено можливий порядок дій заявниці для переведення нежитлової будівлі в житловий будинок згідно чинного законодавства. При цьому відповідь була обґрунтована та надана в термін, передбачений законодавством, тому права позивача порушені не були. Щодо процедури переведення нежитлового фонду в житловий, то слід зазначити, що на даний момент чинним законодавством дане питання не врегульовано. Посилання позивача на ст.8 та 162 Житлового кодексу УРСР є помилковим, так як вказані норми передбачають можливість переведення, у виняткових випадках, жилих будинків і жилих приміщень у нежилі. Вказане приміщення, що зазначено в позовній заяві, не є також дачним чи садовим будинком, а як вбачається з документів на право власності та технічного паспорту є майновим комплексом, таким чином норми щодо переведення в жилий будинок за рішенням органу місцевого самоврядування до даного випадку не застосовуються. Відповідно до ст. 19 Закону України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Враховуючи, що чинним законодавством не надано повноважень органам місцевого самоврядування на переведення нежитлових будинків у житлові, вирішення вказаного питання можливо лише шляхом реконструкції нежитлового приміщення в житлове в порядку, визначеному законодавством, тому підстави для задоволення позову відсутні. Заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Приймаючи рішення по справі, що розглядається, суд виходив з вимог ст. 60 ЦПК України, яка регламентує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, коли мають місце підстави звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Крім того, дотримуючись принципу диспозитивності, передбаченого ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судовим розглядом встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що на підставі договору купівлі-продажу від 29.01.2016 року позивач [PERSON] є власницею майнового комплексу, розташованого за адресою: Харківська область, м. Купянськ, вул. Харківська, 44. Опис обєкта нерухомого майна: адміністративна будівля Г, 312,6 кв. м; вбиральня, Д; Е, Паркан 1. Нерухоме майно розташоване на земельній ділянці кадастровий номер 6310700000:39:009:0002, площа 0,0757 га, форма власності комунальна. (а.с. 6) 14.04.2016 року позивач [PERSON] звернулась до Купянського міського виконавчого комітету із заявою, в якій просила надати дозвіл на переведення нежитлового фонду в категорію житлового, майновий комплекс, який складається з обєктів нерухомості: адміністративна будівля Г, 312,6 кв. м; вбиральня, Д; Е, Паркан 1, розташований за адресою: Харківська область, м. Купянськ, вул. Харківська, 44. (а.с. 11) Дану заяву було розглянуто на листом від 04.05.2015 року за №1029 Управлінням житлово-комунального господарства, архітектури та містобудування позивача було повідомлено, що процедура переведення нежитлового фонду в житловий фонд чинним житловим законодавством України не врегульована, але згідно Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забудова (використання) земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, а отже процедуру переведення нежитлової будівлі в житлову необхідно розпочати зі змінити цільового призначення земельної ділянки. Далі необхідно виготовити проект реконструкції нежитлової будівлі під житловий будинок або будівельний паспорт (в разі, якщо площа не перевищує 300м2), повідомити про початок виконання робіт з реконструкції інспекцію архітектурно-будівельного контролю, а після закінчення реконструкції, житловий будинок ввести в експлуатацію. Зареєстрована в Департаменті ДАБІ декларація про готовність житлового будинку до експлуатації є підставою для оформлення права власності на нього. (а.с. 12) Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло і держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати, придбати у власність або взяти в оренду. Відповідно до ст. 380 Цивільного кодексу України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обовязків власник зобовязаний додержуватися моральних засад суспільства. Ч. 1 ст. 8 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що переведення придатних для проживання жилих будинків і жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду в нежилі, як правило, не допускається. У виняткових випадках переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі може здійснюватися за рішенням органів, зазначених у частині другій статті 7 цього Кодексу. Відповідно до Стаття 8-1 Житлового кодексу Української РСР громадяни відповідно до закону мають право на переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Рішення про переведення дачних і садових будинків у жилі будинки приймається відповідними органами місцевого самоврядування. Положенням ст. 152 ЖК УРСР визначено, що виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення обєкта в експлуатацію не потребується. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, управління об'єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв'язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню; облік відповідно до закону житлового фонду, здійснення контролю за його використанням; облік нежилих приміщень на відповідній території незалежно від форм власності, внесення пропозицій їх власникам щодо використання таких приміщень для задоволення потреб територіальної громади. Аналізуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що посилання позивача на ст.8 та 162 Житлового кодексу УРСР є помилковим, так як вказані норми передбачають можливість переведення, у виняткових випадках, жилих будинків і жилих приміщень у нежилі. Приміщення, яке позивач просить перевести у житлове, не є також дачним чи садовим будинком, а як вбачається із договору купівлі-продажу та технічного паспорту є майновим комплексом, а тому норми щодо переведення в жилий будинок за рішенням органу місцевого самоврядування до даного випадку не застосовуються. Крім того, суду не надано належних доказів того, що позивач зверталася до Державної архітектурно-будівельної інспекції (ДАБІ) із зазначеним питанням, тобто позивачем не було вжито всіх можливих засобів досудового врегулювання спору. Також, суд не володіє спеціальними знаннями і без експертного висновку про можливість переведення нежитлового приміщення в житлове, тобто без висновку, що приміщення відповідає нормам, які пред'являються до житлового, не може вирішити даний спір на користь позивача. У звязку з вищенаведеним, суд дійшов висновку, що відповідач діяв в межах наданих йому законодавством повноважень, позивач зі свого боку в судовому засіданні не довів, що відповідачем порушені його права як власника, а тому вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed