Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Харківського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] , в якому просив визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначив, що йому на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] . У вказаному будинку також зареєстровані відповідач [PERSON] та його син [PERSON] , які в будинку не проживають з березня 2019 року, житлом не користуються, оплату за комунальні послуги не проводять, особистих речей відповідача в будинку не має, однак з реєстрації добровільно зніматися відповідач не бажає. Позивач зазначає, що він не має можливості сплачувати кошти за житлово-комунальні послуги, які нараховуються в залежності від кількості зареєстрованих осіб. Реєстрація відповідача та його сина у будинку тягне підвищений розмір комунальних послуг, неможливість отримання субсидії, що створює йому перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому на праві власності будинком. Також зазначає, що він неодноразово звертався до Харківського відділу поліції щодо протиправної поведінки [PERSON] , на якого були складені протоколи щодо вчинення домашнього насильства за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. За вказаних обставин позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 01 жовтня 2020 року позов [PERSON] до [PERSON] , який також законним представником [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням прийнято до розгляду та відкрито провадження в цивільній справі за правилами загального позовного провадження. Призначено дату проведення підготовчого судового засідання. 20 жовтня 2020 року надійшов відзив відповідача [PERSON] на позові, відповідно до якого зазначає, що позов не визнає та просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на наступне. Позивач є його батьком. Він, [PERSON] зареєстрований у спірному будинку разом зі своїм сином, онуком позивача, як член сім`ї власника будинку. Проживає в даному будинку з дитинства, на протязі свого життя, разом з батьками [PERSON] та [PERSON] . Також з ними однією сім`єю проживала його цивільна дружина [PERSON] , з якою вони проживають без реєстрації шлюбу. [PERSON] є його сином. [PERSON] за даною адресою зареєстрована не була. Зазначає, що його мати, [PERSON] , померла [INFO] . Згодом після смерті матері, його батько [PERSON] потрапив під вплив сторонніх осіб та став поводити себе негативно та агресивно у відношенні до нього та його цивільної дружини, вимагав щоб вони звільнили приміщення. З цього приводу він влаштовував конфлікти і сварки, викликав поліцію, заявляв про протиправну поведінку відносно нього, але за наслідками таких звернень він, [PERSON] , до адміністративної але кримінальної відповідальності не притягався. Приблизно в березні 2019 року після чергової сварки, вони були вимушені тимчасово залишити дане житло і винаймати квартиру за адресою [ADDRESS] . Він намагався порозумітися з батьком, але батько відмовлявся пустити його до проживання у будинку. З цього приводу [PERSON] звертався у поліцію. Під час виконання матеріалу працівниками поліції неодноразово здійснювалися виїзди за адресою місця проживання [PERSON] , але двері домоволодіння ніхто не відчиняв. В подальшому з [PERSON] було проведено профілактичну бесіду щодо недопустимості протиправної поведінки у побуті та суспільстві. Також в повідомленні т.в.о начальника Харківського відділу поліції ГУ НП в Харківській області йому було рекомендовано для розподілу майна звернутися до суду. Зазначає, що в даному випадку він та його малолітній син відсутні в спірному житловому будинку не за власним бажанням, а з причини перешкоджання позивачем його проживанню, тобто з поважної причини, і відповідно підстави для визнання його з сином такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням через відсутність без поважної причини понад встановлені строки, відсутні. Відповідач вказує, що через перешкоджання позивача у користуванні спірним житловим приміщенням, він зі своєю сім`єю змушений винаймати приміщення, в якому неналежні умови для виховання та розвитку дитини, син спить на одному ліжку з матір`ю. Крім того, спірний житловий будинок не належить позивачу у цілому, оскільки був придбаний батьками за договорами купівлі-продажу в період шлюбу, а відповідно будинок є спільною сумісною власністю подружжя і частка його матері [PERSON] становить Ѕ. Спадкоємцями після смерті матері є він, [PERSON] , оскільки постійно проживав разом з нею на час смерті, а тому відповідно йому в порядку спадкування належить ј частина будинку, та позивач [PERSON] . Також зазначає, що на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 24.12.2019 сплачує аліменти на утримання батька у розмірі 2000 гривень щомісяця. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 11 грудня 2020 року у прийнятті зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на ј частину житлового будинку в порядку спадкування за законом відмовлено. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 05 травня 2021 року підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , який також законним представником [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням закрито. Призначено цивільну справу за позовом [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач підтримав свій позов, просив його задовольнити, визнав доводи відповідача стосовно того, що створює йому перешкоди у проживанні в спірному житловому приміщенні, надав пояснення, аналогічні вищенаведеним. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судовим розглядом встановлено, відповідно до наданих договорів купівлі-продажу [PERSON] належить житловий будинок з відповідною частиною надвірних будівель за адресою [ADDRESS] . З довідки про склад зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за період з 04.02.2017 по 17.07.2020 за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , 1983 року народження, [PERSON] , 2009 року народження, [PERSON] , 1951 року народження, [PERSON] , 1955 року народження. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданим Виконавчим комітетом Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області, актовий запис №59. В якості доказу не проживання [PERSON] та [PERSON] у належному [PERSON] житловому будинку, позивачем надано акт депутата Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області від 17.09.2019, із якого вбачається, що [PERSON] та [PERSON] з березня 2019 року проживають окремо за адресою [ADDRESS] . З пояснень відповідача у судовому засіданні встановлено, що він звернувся до Харківського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання за ним права власності на ј частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після [PERSON] , померлої [INFO] , що підтверджується перевіркою даних АСДС КП Д-3. Постановою Харківського апеляційного суду Харківської області від 21 січня 2021 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 24 грудня 2019 року змінено в частині розміру аліментів, що підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] . Стягнуто з [PERSON] , [INFO] , ІНПП [NUMBER] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , аліменти на утримання непрацездатного батька у розмірі 500 (п`ятсот) гривень щомісячно, починаючи з 30.07.2019 року і до зміни матеріального чи сімейного становища сторін. Постановою головного державного виконавця Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Казанцева Д.О. припинено чинність постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 12.06.2020 та 26.02.2020. Станом на 01.02.2021 переплата склала 23000 грн. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Конституцією України ст.41, ст.47 - передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім?ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім?ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім?ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести по-перше факт відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні і по-друге - без поважних причин. Перевіривши під час судового розгляду обставини на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а саме про визнання відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд вважає, що зазначені позивачем обставини не підтверджені належними і допустимими доказами. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (пункт 56 рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» 2009 року). Із пояснень сторін та наданих сторонами повідомлень Харківського ВП ГУНП в Харківській області вбачається, що між позивачем та відповідачем склалися неприязні стосунки, у відношенні [PERSON] тричі складалися протоколи про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, які судом поверталися для належного оформлення. Жодної постанови про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП матеріли справи не містять. Позивачем не доведено належними доказами обставини не поважності причин не проживання відповідача в будинку, право користування якого останній має як член сім?ї власника житла. Судом встановлено, що між сторонами склалися неприязні стосунки, які призводять до конфліктів, що стало причиною непроживання відповідача у спірному житловому будинку. А отже за таких обставин по справі підстав для задоволення позову судом не вбачається. Що стосується вимоги позивача про визнання втратившим право користування житловим приміщенням малолітнього [PERSON] суд зазначає наступне. З наданої копії свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого Мереф`янською міською радою Харківського району Харківської області 13 жовтня 2009 року, актовий запис №271 вбачається, що вбачається, що [PERSON] народився [INFO] . Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі, проживання дитини в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. У зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірному житловому будинку не є безумовною підставою для позбавлення права користування цим житлом. Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. Позивачем не надано доказів того, що реєстрація дитини за адресою належного йому майна перешкоджає позивачу у користуванні належним їй майном, порушує права позивача, що він не може розпорядитись вказаним житловим будинком, вимушений сплачувати надлишкові кошти тощо. Підстава, на якій місце проживання дитини було зареєстрованим в спірному житловому приміщенні, у судовому порядку не оспорюється, крім того суду не надано належних доказів, що реєстрація дитини у квартирі здійснена без згоди позивача. Посилання позивача на те, що реєстрація дитини обмежує його права є необґрунтованими, оскільки під час розгляду справи судом не було встановлено наявності перешкод у користуванні позивачем своєю власністю та порушення його прав, що є визначальним для захисту його прав, зокрема суду не дано доказів того, що позивач має намір продати житловий будинок та звертався до органу опіки для отримання відповідної згоди. Верховний Суд у постанові № 759/19394/15-ц від 27.12.2018 року зазначив, що через свій вік дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт його непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування належним його батьку житлом. Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині визнання малолітнього [PERSON] є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки суперечать інтересам дитини. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed