Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «Інтер-Преміал», 3-тя особа: ТОВ «Градострой» про визнання майнових прав на квартиру [ADDRESS] (поштова адреса [ADDRESS] згідно договору №ПР/471-5. Позовні вимоги мотивує тим, що 14.02.2015 року між нею та ТОВ «Інтер-Преміал» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав №ПР/471-5, відповідно до умов якого ТОВ «Інтер-Преміал» зобов'язався забезпечувати будівництво об'єкту капітального будівництва та ввести його в експлуатацію. Плановий термін закінчення будівництва - 2 квартал 2015 року, плановий термін введення в експлуатацію - 3 квартал 2015 року. Позивач свої зобов'язання за договором виконала у повному обсязі, внесла грошові кошти в сумі 998 280 грн. на рахунок відповідача. Проте станом на грудень 2015 року об'єкт інвестування недобудований, не введений в експлуатацію. У зв'язку з вищевикладеним позивач звернулась до суду за захистом свого порушеного права. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав, просив їх задовольнити. Представник третьої особи [PERSON] в останнє судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином (а.с.171), однак надав письмові заперечення, в яких у задоволенні позову просив відмовити (а.с.63-70). Вислухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. 14.02.2015 року між [PERSON] та ТОВ «Інтер-Преміал» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав №ПР/471-5 на квартиру [NUMBER], розташовану на 16-му поверсі, в секції 5, загальною площею 83,19 кв.м. Відповідно до умов договору ТОВ «Інтер-Преміал» зобов'язався забезпечувати будівництво об'єкту капітального будівництва, а саме житлового будинку, що розташований на земельній ділянці у [ADDRESS] та ввести його в експлуатацію, а позивач зобов'язалась здійснити оплату майнових прав в порядку та на умовах, передбачених даним договором (а.с.5-10). Відповідно до п.п. 2.6, 2.7 вищевказаного договору - плановий термін закінчення будівництва - 2 квартал 2015 року, плановий термін введення в експлуатацію - 3 квартал 2015 року. Як вбачається з довідки №37 від 26.02.2015 року, виданої ТОВ «Інтер-Преміал» позивачу, [PERSON] відповідно до умов договору сплатила відповідачу грошові кошти в розмірі 998 280 грн., що складає 100 % вартості майнових прав об'кта нерухомості, квартири [ADDRESS], розташованій на 16-му поверсі, в секції 5, загальною площею 83,19 кв.м (а.с.18). Разом з тим, відповідно до положень ст. 190 ЦК України - майном, як особливим об'єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Відповідно до положень ст.3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», майновими правами визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги. Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Частиною 1 ст.328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. Проте, за правилами ст.392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення зазначеними нормами та нормою ст.331 ЦК України не передбачено. Вказаними Законами визначено порядок оформлення права власності (здійснення державної реєстрації права власності) на об'єкт інвестування після прийняття такого об'єкта до експлуатації. Відповідні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 р. у справі № 6-1732цс15, які згідно ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Отже, враховуючи, що відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Позивач свої зобов'язання за договором купівлі-продажу майнових прав №ПР/471-5 виконала в повному обсязі. Відповідно до ст.2 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» об'єктом інвестування є квартира або приміщення в об'єкті будівництва, яка після завершення будівництва стає окремим майном. Таким чином, позивач набула можливість в майбутньому у передбачений законом спосіб після введення будинку в експлуатацію отримати право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS], розташовану на 16-му поверсі, в секції 5, загальною площею 83,19 кв.м. Відповідно до ст.1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Твердження позивача та її представника про порушення майнових прав позивача на вищевказану квартиру не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та спростовуються визнанням відповідача предмету позовних вимог, а також змістом договору купівлі-продажу майнових прав від 14.02.2015 року, який на сьогоднішній день є чинним і не оспорювався у судовому порядку, не був визнаний недійсним, є не скасованим і не змінювався будь-якими додатковими угодами. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Договором купівлі-продажу майнових прав №ПР/471-5 від 14.02.2015 року, який за своїм змістом є договором про інвестиційну діяльність, передбачені права, обов'язки та відповідальність сторін за порушення його умов. Невиконання відповідачем зобов'язань за цим договором не є підставою для визнання за позивачем майнових прав в судовому порядку, які ніким не оспорюються і які вже придбала позивач за описаним вище договором. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача є безпідставними, оскільки позивач виконала свої грошові зобов'язання за договором, повністю сплативши вартість об'єкта будівництва, установлену цим договором, тобто вчинила дії, спрямовані на виникнення правових передумов, необхідних і достатніх для набуття права вимоги переходу майнових прав на об'єкт будівництва та не довела належними та допустимими доказами, що ці права є порушеними, а тому суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed