Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Василівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області, [PERSON] в якому просить визнати заповіт [PERSON] складений 15.08.2005 року недійсним. Посилається на те, що він є єдиним спадкоємцем після смерті його тітки [PERSON], [INFO], яка померла 16.08.2005 року. В 2006 році в судовому порядку він частково визнав право власності на спадкове майно за собою, а саме житловий будинок по вул.Василевській, 12 в с.Василів Заставнівського району Чернівецької області на ? його частину. Право власності на іншу ? частину була визнана за відповідачем [PERSON] Таким чином, оформлення спадкових прав відбулось у судовому порядку. До нотаріуса вони не звертались, спадкова справа не заводилась. Суд, приймаючи рішення взяв до уваги заповіт, який надала [PERSON], оформлений в Василівській сільській раді, згідно якого спадкоємцями були вони двоє в рівних частинах. В 2017 році він звернувся до державного нотаріуса Заставнівського районного нотаріального округу з метою оформлення спадкових прав на земельні ділянки, оскільки знайшов під час прибирання оселі державні акти на право власності на земельні ділянки. Нотаріус повідомила, що спадкова справа не заводилась та поставила під сумнів справжність заповіту. Він звірив наявність підпису на копії заповіту та документах наявних у нього з підписом спадкодавця [PERSON] та зрозумів, що візуально вони відрізняються. Оскільки, на його думку, підпис в заповіті вчинено не спадкодавцем, то останній підлягає визнанню недійсним. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Додатково пояснила, що дійсно позивач та відповідач [PERSON] після смерті спадкодавця [PERSON] в 2006 році звертались до суду із позовом про визнання права власності по ? частині житлового будинку №12 по вул..Василівській Заставнівського району Чернівецької області. Підставою для такого звернення було наявність заповіту, який є предметом даного спору. Також вказала, що державні акти про право власності на земельні ділянки, які належали покійній [PERSON] її довіритель знайшов приблизно через 2 роки після її смерті, однак до 2017 року не звертався до нотаріуса з приводу оформлення спадкових прав. Щодо пропущеного строку позовної давності про який заявлено представником відповідача вказала, що він не пропущений, оскільки про неналежність підпису спадкодавцю позивач дізнався після звернення до нотаріуса в 2017 році. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала також в повному обсязі та просила їх задовольнити, визнати недійсним заповіт, оскільки підпис в ньому вчинено не [PERSON] Також вказала, що строк позовної давності для звернення до суду із даною позовною заявою позивачем не пропущено. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та вказала, що її покійний батько проживав разом з [PERSON]. Після його смерті, вона продовжувала доглядати за нею, а останні шість місяців проживала з нею, оскільки [PERSON] потребувала стороннього догляду. 16.08.2005 року [PERSON] померла, під час похорон останньої вона дізналась про існування заповіту. Згідно останнього спадкодавець заповіла все своє майно, на яке вона матиме право на момент смерті [PERSON] та [PERSON], яким чином він складався їй не відомо. Згодом, в 2006 році вони спільно з позивачем звернулись до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно, а саме житловий будинок в якому проживала покійна. Отримавши позитивне рішення суду, вони продали його та кошти поділили між собою. При цьому позивач забрав собі більшу частину у зв?язку із витратами понесеними ним при оформленні документів. Протягом всього часу земельними ділянками, які належали [PERSON] користується позивача, вона до них відношення не має. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтвердила обставини викладені своїм довірителем. Також зазначила, що сторони після смерті спадкодавця дізналися про існування заповіту, оскільки в 2006 році звернулися до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом. Все це свідчить про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду із зазначеним позовом. Заявивши про пропуск вказаного строку просила відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав його пропущення. Представник відповідача сільської ради в судове засідання не з?явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надав суду заяву з проханням провести розгляд справи без його участі, зазначив, що позовні вимоги не визнає та просить відмовити в задоволенні позову. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, відповідача, роз?яснення експерта та показання свідків, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, однак не підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, з \~матеріалів справи встановлено, що 16.08.2005 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 17) та довідкою виконавчого комітету Василівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області №1479 від 25.08.2005 року (а.с. 14). Остання постійно проживала і була прописана в с.Василів Заставнівського району Чернівецької області по вул.Василівській, 12 з дня народження і до смерті. Даний факт вбачається з довідки виконкому Василівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області №1899 від 23.11.2005 року (а.с. 13). З вказаного письмового доказу також вбачається, що спадкоємцями по заповіту, який посвідчений Василівською сільською радою 15.08.2005 року за реєстровим №16 є [PERSON] та [PERSON]. Зі змісту копії заповіту від 15.08.2005 року посвідченого секретарем Василівської сільської ради зареєстрованого в реєстрі за №46 та його оригіналу дослідженого в судовому засіданні (а.с. 12) вбачається аналогічна інформація про те, що [PERSON], [INFO], на випадок своєї смерті зробила розпорядження згідно якого усе своє майно, що буде належати їй на день її смерті, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, на що вона за законом матиме право заповіла [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Як вбачається з копій державних актів на право власності на земельну ділянку (а.с. 15, 16) в спадкову масу входило дві земельні ділянки розташованих на території Василівської сільської ради цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. З дослідженої в судовому засіданні матеріалів цивільної справи вбачається, що сторони 13.02.2006 року звернулись спільно до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позовних вимог, як на підставу задоволення позову вони послались на наявність заповіту, що є предметом спору в даній цивільній справі. Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 28.02.2006 року позовні вимоги задоволено, визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності в порядку спадщини по заповіту по1/2 частини житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого в с.Василів Заставнівського району по вул.Василівській, 12, після смерті [PERSON], померлої 16.08.2005 року. В судовому засіданні представники сторін та відповідач визнали ту обставину, що вищевказаний житловий будинок в подальшому був проданий за взаємною згодою сторін, а кошти отримані за його реалізацію поділені. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили той факт, що відповідач [PERSON] доглядала за [PERSON], оскільки остання була особою похилого віку та потребувала стороннього нагляду. Також вони вказали, що обставин складення заповіту їм невідомо. Згідно ст.ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов?язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У відповідності до ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Законодавець визначив пріоритет спадкування за заповітом над спадкуванням за законом, зазначивши в ч. 2 ст. 1223 ЦК України, що спадкування за законом має місце лише в разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також неохоплення заповітом всієї спадщини. Нормою ст.1234 ч.2 ЦК України регламентовано, що право на заповіт здійснюється особисто. Тобто, заповіт складається (скасовується, змінюється) самим заповідачем. Статтею 1247 вказаного кодексу визначено загальні вимоги до форми заповіту, а саме заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Він має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Статтею 1257 передбачено випадки недійсності заповіту. Зокрема йдеться про те, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Стаття 203 ЦК України передбачає загальні норми, недотримання яких є підставою для визнання нікчемності правочину, і застосовується лише в тому випадку, якщо в ЦК України немає спеціальної підстави (норми) для цього. Проте ст.1257 ЦК України містить норми щодо недійсності заповіту, які є спеціальними нормами, тобто унеможливлюють застосування загальних норм, передбачених ч.1 ст.215 ЦК України. Таким чином, ст. 203 ЦК України передбачає загальні норми, недотримання яких є підставою для визнання нікчемності правочину, і застосовується лише в тому випадку, якщо в ЦК України немає спеціальної підстави (норми) для цього. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як вбачається з висновку експерта №1725-К від 14.12.2017 року (а.с. 63-65), підпис від імені [PERSON] в оригіналі заповіту від 15 серпня 2005 року виконаний не [PERSON], а іншою особою. В судовому засіданні експерт [PERSON] роз?яснив, що в наданих судом оригіналах документів містилися підписи, які не співпадали з підписом наявним в заповіті, що дає право стверджувати про вчинення підпису в заповіті не [PERSON] Даний висновок експерта як джерело доказів, є належним, оскільки містить інформацію щодо предмета доказування та допустимим, оскільки отриманий в порядку передбаченому законом. Його достовірність підтверджена розясненням самого експерта даним в судовому засіданні. Таким чином, оцінивши в сукупності всі досліджені докази по справі, суд приходить до висновку, що підпис в заповіті [PERSON] від 15.08.2005 року вчинено не спадкодавцем, а іншою невстановленою особою, що дає право стверджувати про його недійсність. Даний висновок зроблений виходячи з того, що в момент вчинення одностороннього правочину, яким є заповіт не дотримано його форми регламентованої ст.1247 ч.2 ЦК України. Отже вимоги позивача щодо визнання заповіту недійсним є цілком обґрунтованими, оскільки доведені в судовому засіданні. Разом з тим, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки представником відповідача [PERSON] заявлено вимогу про застосування строку позовної давності. Так, відповідно до вимог ст.ст.256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст.261 ч.1, ст.267, ч.2-4 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. На виконання вказаних вимог закону судом встановлено, що позивачу [PERSON] достеменно було відомо про існування оспорюваного заповіту ще в 2005-2006 роках, а також про його зміст. Йому було відомо про склад спадкової маси, оскільки незадовго після смерті [PERSON] він почав розпоряджатися земельними ділянками, що належали покійній, продав житловий будинок спільно з [PERSON], право власності на який був визнаний в судовому порядку з використанням цього ж заповіту. До суду із зазначеним спором звернувся більше ніж через десять років. Підстав зупинення чи переривання перебігу позовної давності в суді не встановлено. Всі встановлені в судовому засіданні обставини свідчать про те, що позивач [PERSON] пропустив строк позовної давності для звернення до суду із зазначеним позовом, що є підставою для відмови в задоволенні заявлених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed