Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що він з 25 травня 2005 року працював на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» та наказом №246-к від 30 березня 2018 року його було звільнено згідно п. 2 ст. 40 КЗпП України. Згідно з довідкою відповідача №545 від 26.11.2018 року на час звільнення належна до виплати позивачеві сума заробітної плати склала 48074,21 гривень. Зазначені сума [PERSON] була перерахована відповідачем платіжними дорученнями: №3155 від 27.04.2018 року в розмірі 8865,46 гривень та №354 від 29.05.2018 року в розмірі 39208,75 гривень. Таким чином, при звільненні роботодавцем не було проведено розрахунок всіх належних позивачу сум. Згідно довідки №545 від 26.11.2018 року середньоденна заробітна плата становить 582,77 гривень. Загальна кількість робочих днів з дня звільнення - 30.03.2018 року і до дня фактичного розрахунку - 29.05.2018 року становить 38 робочих днів. Сума середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню, становить: 582,77 гривень*38 днів = 22145,26 гривень. З огляду на викладене, позивач просить суд стягнути з ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 22145,00 гривень. Позивач та його представник про місце, дату та час розгляду справи були повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою про отримання судової повістки про виклик до суду та особистим підписом представника позивача на супровідному листі суду про отримання копії ухвали суду про відкриття провадження у справі та призначення судового засідання з розгляду справи (а.с. 16,17). Відповідач про місце, дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с 18). Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач підтверджує, що [PERSON] дійсно працював на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» та був звільнений 30 березня 2018 року наказом підприємства № 246-к. При звільненні належна сума до виплати складала 48074,21 гривень, яка була виплачена позивачеві платіжними дорученнями: №3155 від 26.04.2018 року в розмірі 8865,46 гривень та №354 від 29.05.2018 року в розмірі 39208,75 гривень. Середньоденна заробітна плата за два місяці, шо передували звільненню, складає 20979,83 за 36 робочих дні. Несвоєчасність виплати була обумовлена проведенням АТО на території Донецької області та тим, що ДП «ДВЕК», до складу якого входило ДП «Шахта ім. М.С. Сургая», знаходилось на непідконтрольній Україні території. Отже, станом на дату звільнення позивача від ДП «ДВЕК» не було своєчасно перераховано відповідні кошти на виплату заробітної плати працівників, що свідчить про відсутність вини відповідача у здійсненні несвоєчасного розрахунку при звільненні [PERSON] Окрім того, відповідачем у відзиві на позов заявлено про необхідність застосувати до вимог позивача строки позовної давності, передбачені ч. 1 ст. 233 КЗпП, а саме тримісячний строк звернення до місцевого суду з дня фактичного розрахунку з позивачем за всіма належними йому до сплати сумами. Таким чином, враховуючи, що [PERSON] отримав останній платіж 29.05.2018 року, з даної дати останній дізнався про порушення свого права, а тому кінцевим строком звернення до суду є 29.08.2018 року. Враховуючи, що [PERSON] звернувся до суду 28.01.2019 року, останній пропустив строк звернення до суду за вирішенням даного трудового спору. З огляду на викладене, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представником позивача [PERSON] надано до суду відповідь на відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначає, що вимога про оплату середнього заробітку є спором про оплату праці, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмеження будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які він має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством. Від відповідача не надходило клопотань про розгляд справи у поряду загального позовного провадження. Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, передбачених ч. ч. 5, 7 ст. 279 ЦПК України, від сторін не надходило. Суд, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, дослідивши які вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 25 травня 2005 року працював на Державному підприємстві «Шахта ім. М.С. Сургая» та був звільнений 30 березня 2018 року наказом № 246-к від 30.03.2018 року у зв'язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України (а.с. 7-9). Відповідно до довідки №545 від 26 листопада 2018 року, виданої Державним підприємством Шахта ім. М.С. Сургая», при звільненні [PERSON] нарахована заробітна плата за березень 2018 року складає 59719,52 гривень, належна сума до виплати складає 48074,21 гривень. Заробітна плата сплачена: - платіжним дорученням №3155 від 27.04.2018 року в розмірі 8865,46 гривень (а.с. 10, 25); - платіжним дорученням №354 від 29.05.2018 року в розмірі 39208,75 гривень (а.с. 10, 26, 27-29). Середня заробітна плата за два останні місяці до звільнення становить: січень 2018 року - 12155,74 гривень за 21 робочий день; лютий 2018 року - 8824,09 гривень за 15 робочих днів. Всього 20979,83 гривень за 36 робочих днів. Середньоденна заобітна плата становить 582,77 гривень (а.с. 10). Так, в судовому засіданні встановлено, не оспорюється сторонами та у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, що [PERSON] дійсно працював на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» та був звільнений з підприємства 30 березня 2018 року. В день звільнення з останнім не було проведено повного розрахунку всіх належних його сум, а остаточний розрахунок з позивачем було здійснено 29 травня 2018 року. Середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 582,77 гривень, оскільки кожна зі сторін посилається на зазначені обставини як в досліджених письмових доказах, так і в наданих суду позові та відзиві на позов. Згідно статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 рудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При визначенні середньої заробітної плати слід керуватися вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями) (далі - Порядок). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії. З п. 2 вказаного Порядку вбачається, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з відповідача, суд погоджується зі здійсненим позивачем розрахунком, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач була звільнений з роботи наказом №246-к від 30 березня 2018 року, а тому січень та лютий 2018 року є місяцями, які передували звільненню та враховуються для розрахунку середньомісячної заробітної плати. Згідно довідки №545 від 26 листопада 2018 року, виданої Державним підприємством Шахта ім. М.С. Сургая», [PERSON] за два місяці перед звільненням, фактично пропрацював 36 робочих дні, а його загальний заробіток за вищезазначений період становить 20979,83 гривень, а тому середньоденний заробіток становить 582,77 гривень (20979,83 гривень / 36 робочих дні), що не оспорюється сторонами та не підлягає доказуванню. Згідно з п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Таким чином, під час проведення розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки розрахунку при звільненні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата. Отже, розмір компенсації середнього заробітку за період, коли з вини відповідача з позивачем не було здійснено розрахунок при звільненні, а саме, за період з 30 березня 2018 року по 29 травня 2018 року, який підлягає відшкодуванню позивачеві Державним підприємством «Шахта ім. М.С. Сургая» становить 22145,26 гривень (38 робочих дні х 582,77 гривні = 22145,26 гривень). Відповідач в наданому до суду відзиві на позов заявлено про пропущення позивачем тримісячного строку звернення до суду з даним позовом, передбаченим ч. 1 ст. 233 КЗпП, а тому, вирішуючи питання про необхідність застосувати до вимог позивача позовної давності, суд виходить з наступного. Встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. В свою чергу середній заробіток за весь час затримки не є заробітною платою, не належить до структури заробітної плати, а є своєрідною штрафною санкцією для роботодавця за порушення ним строків розрахунку з працівником при звільненні останнього. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлюється тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Аналогічні висновки містяться у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі №1-5/2012 та постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року по справі №6-409цс16. Так, в судовому засіданні встановлено, що відповідач остаточно розрахувався з позивачем 29 травня 2018 року, отже з даної дати має обчислюватись тримісячний строк позовної давності для звернення позивача з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, тобто строк позовної давності звернення [PERSON] з даним позовом сплив 29.08.2018 року. Клопотань про поновлення пропущеного строку позовної давності від позивача не надходило. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З огляду на викладене, спираючись на положення ч. 1 ст. 233 КЗпП, ч. 4 ст. 267 ЦК України, враховуючи, що [PERSON] звернувся до суду 28.01.2019 року, тобто після спливу тримісячного строку встановленого для вирішенням даного трудового спору, суд вважає необхідним відмовити позивачеві в задоволенні вимог позову в повному обсязі. Оскільки, відповідно до вимог статті 279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, то, відповідно до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed