Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-25 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до першого відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» та другого відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором у сумі 27 000, 00 швейцарських франків між ним та АКІБ «УкрСиббанк» 22.01.2007 р. укладений договір іпотеки №111094188000, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №117, відповідно до якого він передав в іпотеку банку квартиру за адресою: [ADDRESS]. Вказує, що 18.08.2016 р. він отримав інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої вбачається, що 06.07.2015р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 22616449. Пояснює, що не може додати до позовної заяви копію вказаного рішення, оскільки відповідно до закону не має права на її отримання. відповідно до якого Відповідач 1 на підставі договору іпотеки набув право власності на квартиру. Проте, вважає, що, при прийнятті рішення, приватний нотаріус вийшов за межі повноважень, наданих йому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції, яка діяла на час набуття банком права власності на квартиру; на квартиру як під час набуття банком права власності, так і на цей час поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»; в момент набуття банком права власності на квартиру у ній проживала неповнолітня дитина. Тому вважає, що набуття відповідачем права власності на квартиру є неправомірним, у звязку з чим оскаржуване рішення має бути скасоване з наступних підстав. По-перше, зазначає, що банк набув право власності на квартиру, шляхом звернення стягнення на неї. Проте, квартира виступає як забезпечення зобовязань за споживчим кредитом, наданим в іноземній валюті. Площа квартири становить 54,5 кв.м, а квартира є єдиним його житлом що підтверджується Довідкою Ф-03 та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином, вважає, що оскільки квартира підпадає під критерії майна, яке згідно Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусове відчужене стягнуте без його згоди, а він такої згоди не давав, набуття Відповідачем 1 права власності на квартиру є незаконним. По-друге, зазначає, що згідно з ч. 1 ст.\~6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час прийняття з оскаржуваного рішення, систему органів державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав; органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку. Згідно із п. 2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868 в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення, державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру прав проводять орган державної реєстрації прав та нотаріус як спеціальний субєкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. А тому вважає, що на момент прийняття оскаржуваного рішення державну реєстрацію права власності на нерухоме майно провадили органи державної реєстрації прав, за винятком випадків, коли законом функції державного реєстратора були покладені на нотаріуса. Також вказує, що відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення, державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, обєктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію. Проте, зазначає, що Відповідач 2, не вчинив жодної нотаріальної дії, що надавала б йому право на підставі договору іпотеки проводити державну реєстрацію права власності Відповідача 1 на квартиру, а тому вважає, що провівши вказану реєстрацію Відповідач 2 вийшов за межі повноважень, наданих йому законом, у звязку із чим Відповідач 1 неправомірно набув право власності на квартиру. По-третє, вказує, що з доданої до позовної заяви Довідки Ф-03 вбачається, що в квартирі, яка є місцем його постійного проживання, проживав також його син, [PERSON], який на момент набуття Відповідачем 1 права власності на квартиру був неповнолітнім. Не зважаючи на це, стверджує, що Відповідач 1, не отримавши згоди органу опіки та піклування на відчуження квартири від нього, неправомірно набув право власності на квартиру. Вважає, що оскільки Відповідач 1 набув право власності на квартиру всупереч закону, тобто неправомірно, оскаржуване рішення має бути скасоване. Враховуючи вищевикладене, просить суд скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 22616449, прийняте 06.07.2015 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], яким зареєстровано право власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-колект» на квартиру за адресою: [ADDRESS] та покласти судові витрати на відповідачів. 18.05.2018\~року ухвалою\~Ужгородського міськрайонного\~суду Закарпатської\~області (суддя\~Дергачова Н.В.)\~відкрито провадження\~у цивільній\~справі №\~308/4443/18за позовною заявою [PERSON] до першого відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», та другого відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Окрім того задоволено клопотання позивача [PERSON] щодо витребування доказів. Постановлено витребувати від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] копію рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 22616449, прийняте 06.07.2015 року, яким зареєстровано право власності ТзОВ «Кей-Колект» на квартиру за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, с. Минай, пл. Жовтнева, 5/5, а також копії всіх документів реєстраційної справи, на підставі яких за ТзОВ «Кей-Колект» зареєстровано право власності на квартиру адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, с. Минай, пл. Жовтнева, 5/5.Суд встановив, що витребувані докази направляються до\~суду безпосередньо\~до дня\~наступного розгляду\~справи,\~а саме\~до 04.07.2018 року до 11 годин 30 хвилин. Однак, з матеріалів справи вбачається, що витребувані матеріали на час розгляду справи, суду не надані. 18.05.2018 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області (суддя Дергачова Н.В.) відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову у цивільній справі № 308/4443/18 за позовом [PERSON] до першого відповідача - ТОВ «Кей-Колект» та другого відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON], про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Згідно з розпорядженням в.о. керівника апарату суду №1318 від 19.11.2018 року, відповідно до п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований перерозподіл матеріалів справи № 308/4443/18 у звязку із закінченням пятирічного строку повноважень судді Ужгородського міськрайонного суду Дергачової Н.В. Автоматизованою системою документообігу суду головуючим суддею з розгляду даної справи визначено [PERSON] Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився, однак, подав заяву від 22.02.2019 року про розгляд справи без його участі, в заяві зазначив, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач 1 представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» у судове засідання не зявився, хоча про час і місце розгляду справи, своєчасно і належним чином повідомлявся, шляхом надіслання повістки про виклик рекомендованими поштовими відправленнями, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходили, не повідомив суд про причини неявки. Відповідач 2 представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» у судове засідання не зявився, хоча про час і місце розгляду справи, своєчасно і належним чином повідомлявся, шляхом надіслання повістки про виклик рекомендованими поштовими відправленнями, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходили, не повідомив суд про причини неявки. Однак, судом встановлено, що 03.07.2018 року представником Відповідача 1 - Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» - [PERSON] подано до суду клопотання, яке він обґрунтовує наступним. Зазначає, що статтею 36 Закону України «Про іпотеку» встановлено право на задоволення іпотекодержателем своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, у т.ч. те, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. При цьому позасудове врегулювання здійснюється за застереженням про задоволення вимог іпотеко держателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказує, що зазначене застереження в укладеному іпотечному договорі наявне, воно є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки у добровільному і узгодженому сторонами договору порядку. Таким чином, вважає, що підставою виникнення у іпотекодержателя права власності на нерухоме майно є іпотечний договір, що укладений з позивачем, що містить відповідне застереження, передбачає відповідне право іпотекодержателя, а тому відповідно до ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» у наявності документ, що відповідно до законодавства підтверджує набуття, зміну прав на нерухоме майно, та є підставою для державної реєстрації права власності та інших речових прав. Іпотекодержатель придбав право власності у добровільному порядку, за згодою позивача на підставі застереження, встановленого сторонами в іпотечному договорі. Таким чином, стверджує, що рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно було прийнято державним реєстратором на підставі згоди позивача, передбаченої іпотечним договором. Також зазначає, що нотаріус, як спеціальний субєкт здійснює функції державного реєстратора, крім передбачених пунктами 4 і 6 частини другої статті 9 цього Закону, тобто за винятком таких функцій: 4) веде реєстраційні справи щодо об'єктів нерухомого майна; 6) видає свідоцтво про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону. Пояснює, що зазначені функції Відповідачем 2 не здійснювалися, тому порушень Закону припущено не було. Таким чином, державний реєстратор, приймаючи рішення про внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, діяв як субєкт владних повноважень. Підставою для прийняття вказаного рішення було застереження іпотечного договору, яке згідно ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» передбачає право іпотекодержателя на набуття у власність предмета іпотеки (тобто надає субєкту владних повноважень право на прийняття відповідного рішення). Іпотечний договір, що є обовязковим для його сторін, є чинним, та не був оскаржений позивачем. При цьому звертає увагу на наступне: - будь-які інші підзаконні нормативні акти, що прийняті на виконання закону, не можуть йому суперечити; - суд загальної юрисдикції не має приймати рішення з адміністративних правовідносин та давати оцінку діям державного реєстратора, оскілки це є компетенцією суду адміністративної юрисдикції. Щодо застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» стверджує, що позивач не враховує наступне. Підпунктом 1 пункту 1 зазначеного Закону встановлено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта завершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Крім того, вказує, що мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника). Отже, стверджує, що мораторій на звернення стягнення на нерухоме житлове майно, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», встановлено тільки щодо примусового відчуження такого майна без згоди власника. Пояснює, що спори щодо звернення стягнення на предмет іпотеки не розглядалися, виконавчі надписи нотаріусом не вчинялися, виконавче провадження щодо звернення стягнення на предмет іпотеки і примусове виконання виконавчих документів не здійснювалося. Таким чином, примусове звернення стягнення на предмет іпотеки не здійснювалося. Відповідач придбав право власності у добровільному порядку, за згодою позивача на підставі застереження, встановленого сторонами в іпотечному договорі. Таким чином, рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно було прийнято Відповідачем 2 на підставі згоди позивача, передбаченої іпотечним договором, а тому вважає, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не можуть бути застосовані, і твердження позивача не відповідають чинному законодавству України. Щодо здійснення правочинів відносно нерухомого майна, право користування або право власності на яке мають неповнолітні діти зазначає, що при укладенні договору іпотеки, права малолітніх дітей порушені не були, вони не були власниками та не користувалися нерухомістю, яка передавалася в іпотеку, не були зареєстровані на постійне місце проживання за адресою предмета іпотеки. Таким чином, отримання дозволу на здійснення правочину та/або реєстраційної дії від служби у справах дітей не було потрібно. Також наголошують, що посилання на ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» є хибним, оскільки закон взагалі не стосується позивача і вказаних ним дітей. Вказує також, що з преамбули та прохальної частини позовної заяви вбачається, що в якості відповідача 2 було залучено приватного нотаріуса КМНО [PERSON] Але цей приватний нотаріус не є належним відповідачем по справі, у звязку з наступним. Відповідно до відомостей Єдиного реєстр нотаріусів на теперішній час у Єдиному реєстрі нотаріусів України відсутня інформація про реєстрацію Відповідача 2, який здійснював функції державного реєстратора на момент прийняття відповідного рішення, яке оспорюється позивачем. Оскільки за відомостями Міністерства юстиції України нотаріус-державний реєстратор не здійснює професійну діяльність - то суд розглядає позов проти особи, стосовно якої на момент розгляду спору не підтверджений її правовий статус, та фактично позов предявлений не тільки проти неналежного відповідача (нотаріуса, а не держ.реєстратора) та без належних викликів до суду за вірною адресою, але й взагалі проти відповідача, якого не існує, та стосовно правоприємників якого позивач не повідомив жодних відомостей. Оскільки Відповідач 2 втратив як статус приватного нотаріуса, так й державного реєстратора вважає, що він взагалі позбавлений права бути відповідачем в процесі у вказаних статусах, приймати участь у засіданнях як відповідач, заперечувати проти позову тощо. Міністерство юстиції України як держатель відповідного реєстру є суб'єктом владних повноважень, який делегує свої повноваження з ведення реєстру Державному підприємству «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, яке у свою чергу укладає відповідні договори з реєстраторами - державними нотаріальними конторами та приватними нотаріусами. Самі ж нотаріуси, у даному випадку, виступають як суб'єкти делегованих владних повноважень. На підставі вищевикладеного, оскільки Відповідач 2 по справі, який виконував лише делеговані повноваження з ведення реєстру, надані Міністерством юстиції України, відсутній, то саме Міністерство юстиції України, яке уповноважено виконувати функції: згідно з приписами ст. 7 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», є належним відповідачем по давній справі. Належним відповідачем є не нотаріус, а державний реєстратор. Разом з тим, Відповідач 2 не здійснює ані нотаріальну, ані реєстраторську діяльність.

Outcome: dismissed