Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-23 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся у суд з позовом до відповідача, [PERSON], про визнання недійсним договору дарування квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який 16 серпня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кернес Яною Анатоліївною, застосувавши правові наслідки недійсності правочину. В обґрунтування позову зазначив, що укладаючи зазначений договір дарування, мав на меті укладення договору довічного утримання, оскільки є одиноким, за станом здоров'я потребує сторонньої допомоги і догляду. У 2016р. після чергової госпіталізації відповідач, яка є його племінницею, запропонувала йому укласти договір відчуження його квартири, а вона в свою чергу буде його доглядати та допомагати йому. Однак в подальшому відповідач стала рідше до нього приходити та допомагати йому він звернувся за допомогою до центру соціальних послуг та дізнався, що подарував квартиру племінниці. Враховуючи, що він не мав на меті дарити квартиру, яка є його єдиним житлом, тому на підставі ст. ст. 203, 215, ч. 1 ст. 229 ЦК України просить визнати договір дарування недійсним . Відповідач - [PERSON] у судовому засідання проти позову заперечував, зазначаючи, що їй не потрібна квартира позивача, він сам запропонував подарити їй квартиру, оскільки інших родичів у нього не має. Вона його навідувала, допомагала із ліками як до дарування квартири так і після. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, покази позивача у якості свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити з наступних підстав. Суд зазначає, що у відповідності до ст.11 ЦПК України , суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Також у відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи зазначене, суд розглядає даний позов в межах заявлених вимог та на підставі доказів наданих сторонами у відповідності до ч.2 ст.27 ЦПК України. Матеріали справи свідчать, що 16.08.2016р. між позивачем та відповідачем укладений договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кернес Я.А. Вказана квартира належала позивачу на підставі свідоцтва про право власності від 17.07.2007р. та свідоцтва про право на спадщину від 09.08.2016р. У судовому засіданні встановлено та підтверджено відповідачем, що після укладання договору дарування позивач залишився проживати у квартирі, оскільки це є його єдине житло, відповідач у подарованій квартирі не проживала, технічний паспорт на квартиру та ключі залишились у позивача. Також, згідно наданих квитанцій позивач продовжував сплачувати житлово-комунальні послуги. Відповідач доглядала позивача, возила до лікарні, купляла ліки, приносила продукти, що визнано сторонами у судовому засіданні. Позивач є особою похилого віку, проживає у квартирі сам (дружина померла, дітей не має), згідно виписок медичних карток має ряд захворювань, зокрема, гіпертонічну хворобу, цукровий діабет 2 типу, хронічне захворювання нирок II ступеня та інші. Вказані обставини, свідчить про потребу позивача у сторонній допомозі. У судовому засіданні, будучи допитаним у якості свідка позивач повідомив, що укладаючи з відповідачем оспорюваний договір квартири, він хотів , щоб відповідачка доглядала його, внаслідок чого після його смерті його квартири залишиться відповідачці, не розумів, що дарує своє єдине житло, з якого в будь-який момент його можуть вигнати. При цьому, після укладання договору відповідачка стала приходити до нього рідше, внаслідок чого він звернувся до центру надання соціальних послуг за допомогою та дізнався що уклав договір дарування. Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Судом встановлено, що позивач як особа похилого віку, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувався на передачу нерухомого майна у власність відповідачу лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між ним та відповідачем, внаслідок чого оспорюваний договір підлягає визнанню недійсним на підставі ч.1 ст. 229 ЦК України ( узгоджується із правовими позиціями ВСУ у справах №№6-9/цс). Відповідно до ч.1, ч.2 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Позивач в позові просить застосувати наслідки недійсності договору дарування, однак вказані обставини не обґрунтовує, не зазначає які саме наслідки недійсності простить застосувати. Більш того, судом встановлено, що позивач з моменту укладання договору та по теперішній час в квартирі проживає, має технічний паспорт на квартиру та ключі, тобто підстав для застосування наслідків недійсності договору передбачених ч.ч.1, 2. 216 ЦК України, суд не вбачає . На підставі викладеного та

Outcome: partial