Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачки [PERSON] про визначення місця проживання дітей, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.04.2015 року по 02.04.2020 року. У період шлюбу у сторін народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Діти постійно проживають з позивачем, що підтверджується відповідними довідками. 10.03.2020 року між сторонами було досягнуто домовленість про визначення місця проживання дітей, що було оформлено заявою, посвідченою приватним нотаріусом. Але після постановлення рішення суду про розірвання шлюбу відповідачка змінила свою думку, вона почала постійно погрожувати, що забере дітей, шантажує позивача та дітей. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить визначити місце проживання малолітніх дітей з батьком. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26.08.2020 року до участі у справі залучено Службу у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації. Позивач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності позивача, за наявних у справі матеріалів. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачки, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської РДА - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської РДА - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.04.2015 року по 02.04.2020 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02.04.2020 року про розірвання шлюбу. У період шлюбу у сторін по справі народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей. У своєму позові [PERSON] просить суд визначити місце проживання малолітніх дітей разом з ним, зважаючи на те, що після того, як сторони припинили спільне проживання, діти постійно проживають з ним, він повністю займається утриманням та розвитком дітей, має можливості для створення належних умов для їх виховання. Як встановлено при розгляді справи, сторони по справі з 2020 року разом не проживають, з часу припинення спільного проживання малолітні діти постійно проживають разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідними довідками про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 03.01.2019 року. Позивач [PERSON] на даний час працює на посаді головного бухгалтера ПрАТ «ДОЗ «Явір», а також за сумісництвом на посаді головного бухгалтера в ПрАТ «Завод Артеммаш» та на посаді директора ТОВ «ВП «Техно-Завод», що підтверджується відповідними довідками. Представниками Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської РДА було обстежено житлово-побутові умови проживання позивача за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідним актом від 18.09.2020 року. Так, відповідно до акту умови проживання дітей задовільні: наявні усі комунальні зручності, центральне опалення, електроенергія, водопостачання, водовідведення, наявні усі необхідні меблі, сантехніка, техніка; для проживання відведена одна кімната, оснащена ліжками, меблями для зберігання речей; умови проживання задовільні, санітарно-гігієнічний стан придатний для проживання; у дітей наявні місця для відпочинку, дозвілля; наявні іграшки у достатній кількості; наявні одяг, взуття відповідно віку та сезону; основні потреби дітей задоволені; діти відвідують ДНЗ № 348 Шевченківського району м. Києва. Згідно із висновками, викладеними в Акті, на момент обстеження умов проживання встановлено, що батько фактично утримує дітей самостійно, умови проживання задовільні, належні, рекомендовано визначити місце проживання дітей. При розгляді справи не було встановлено місце роботи та інші дані відповідачки. Відповідно до заяви [PERSON] надала свою письмову згоду на постійне проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] з батьком [PERSON] , що підтверджується нотаріально посвідченою заявою від 10.03.2020 року. Неповнолітні [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають разом з батьком, відвідують дошкільний навчальний заклад № 348 Шевченківського району м. Києва, що підтверджується відповідними довідками від 19.05.2020 року. Відповідно до Висновку Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації № 109/03/40-6611 від 28.09.2020 року Орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] з батьком [PERSON] . Суд при вирішенні питання щодо визначення місця проживання малолітніх дітей керувався наступними національними та міжнародними нормами. Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Статтею 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому згідно із ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. У даній ситуації суд звертає увагу на те, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, у даному випадку вирішення питання про визначення місця проживання дітей охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням в їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. А в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори», стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Враховуючи особливості правовідносин, що склалися між сторонами, суд вважає за необхідне з однієї сторони розглянути правомірність втручання в їх право на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції, з іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітніх дітей не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини). Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). Як встановлено судом, між сторонами по справі на даний час склалася конфліктна ситуація, що призвело до виникнення спору щодо місця проживання малолітніх дітей. Суд, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку про те, що визначати місце проживання дитини у даний час необхідно, виходячи з прив`язаності дітей до одного з батьків, враховуючи вік та потреби у повсякденному житті, а також можливість забезпечення дітей всім необхідним. Також судом враховується, що діти після припинення шлюбних відносин постійно проживають разом з батьком, звикли до нього, прив`язані до батька, можливість батька забезпечити належні умови проживання, виховання та розвиток дітей, оскільки він має постійне місце роботи та місце проживання, має постійний належний дохід, не має шкідливих звичок, тривалий час самостійно здійснює догляд та утримання малолітніх дітей, займається їх розвитком. Будь-яких доказів, що б свідчили про те, що визначення місця проживання дітей разом з позивачем може зашкодити їх інтересам, в ході розгляду справи не здобуто. З огляду на встановлені в ході розгляду справи обставини та враховуючи інтереси малолітніх дітей, суд вважає необхідним визначити місце проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] разом з батьком, при цьому задовольнивши позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 840, 80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved