Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із названим позовом, посилаючись на те, що 16 вересня 2006 року між ним та відповідачкою [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого відповідач отримала від нього грошові кошти в розмірі 98\~000 гривень, які зобов»язувалася повернути до 30 грудня 2006 року, про що була складена розписка, проте взяті на себе зобов»язання не виконала. Вказує, що з грудня 2006 року до вказаного договору позики неодноразово вносилися зміни щодо строку повернення грошових коштів шляхом усних домовленостей між ним та відповідачкою і було досягнуто згоди, щодо того, що строк повернення за договором позики не встановлено. В грудні 2014 року відповідачка на підтвердження факту існування боргу перед позивачем, його визнання та намагання його повернути, довірила йому право управління і розпорядження, без права продажу, з правом передачі в оренду, належною їй на праві приватної власності земельною ділянкою, що розташована на території Новокам»янської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 10,0827 га. , для чого відповідачка видала довіреність, якою уповноважила його партнера по бізнесу [PERSON] на вчинення вищевказаних дій. Просить стягнути з відповідачки за договором позики: грошові кошти у розмірі 98\~000 гривень, відсотки річних у розмірі 92\~200,77 гривень, індекс інфляції у грошовому виразі за період прострочення з 24 жовтня 2015 року по 10 березня 2016 року від суми боргу у розмірі 98\~000 гривень, що становить 4\~145,40 гривень, відсотки річних за період прострочення з 24 жовтня 2015 року по 10 березня 2016 року з урахуванням індексу інфляції у розмірі 8\~534,44 гривень. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позовних вимог не визнали, посилаючись на обставини, викладені у письмовому запереченні на позов, а також просили застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог, про що подали суду відповідну заяву. (а.с.-50-51,56) Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи із наступного. Так, судом встановлено, що 16 вересня 2006 року між позивачем та відповідачкою [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого відповідач отримала від позивача грошові кошти в розмірі 98\~000 гривень, які зобов»язувалася повернути до 30 грудня 2006 року, про що була складена розписка. (а.с.-77) Із копії довіреності від 16 грудня 2014 року, посвідченої державним нотаріусом Тетіївської державної нотаріальної контори та виданої терміном на п»ять років, встановлено, що [PERSON] уповноважує [PERSON] управляти та розпоряджатися, без права продажу, з правом передачі в оренду належною їй на праві приватної власності земельною ділянкою, що розташована на території Новокам»янської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 10,0827 га. Проте зі змісту вказаної довіреності не вбачається, що вона видана відповідачкою на підтвердження факту існування боргу перед позивачем, його визнання та намагання його повернути [PERSON] (а.с.- 75-76) Окрім того, за заявою [PERSON] вказана довіреність 08 квітня 2016 року скасована. (а.с.-52-53) В матеріалах справи відсутні докази щодо зміни строку повернення грошових коштів за договором позики між сторонами і відповідач даний факт заперечила. 14.04.2016 року відповідач подала до суду заяву про застосування строку позовної давності, в якій просила застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову. (а.с.-56) Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона ( позикодавець ) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, на підтвердження укладення договору позики може бути представлена розписка позичальника про передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.ст. 526,530 ЦК України зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов»язанні вказаний строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а згідно із ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.5 ст. 261 ЦК України, за зобов»язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до положень ч.ч.3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Повністю повернути грошові кошти позичальник зобов»язувався до 30 грудня 2006 року включно. Оскільки договором позики встановлено кінцевий термін повернення кредиту 30 грудня 2006 року, то саме з цієї дати розпочався перебіг строку позовної давності, тоді як позов про стягнення заборгованості за цим договором надійшов до суду 17 березня 2016 року. Таким чином, позивач пропустив строк звернення до суду, при цьому не заявив клопотання про визнання поважними причини пропущення ним строку позовної давності, не надав суду доказів на підтвердження поважності причини пропущення строку позовної давності, у зв»язку з чим суд приходить до висновку про відсутність поважних причин пропуску позивачем строку позовної давності за його вимогами до відповідача за вказаним позовом. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні до ухвалення судового рішення заявила в суді про застосування судом строку позовної давності відповідно до ст. 267 ЦК України. У відповідності до роз»ясень, викладених у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 « Про судове рішення у цивільній справі» установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Позивачем не доведено поважність причин пропущення строку позовної давності. Враховуючи вищевикладене обґрунтування, суд вважає що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed