Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду в інтересах своєї неповнолітньої доньки [PERSON]з позовом до [PERSON], в якому просить визнати за [PERSON]право власності на 1/4 квартири за адресою: [ADDRESS], - в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO]. В обґрунтування позову зазначено, що 26.12.1996 р. позивач уклала шлюб з [PERSON] від якого в них народилась донька [PERSON], [INFO].. [INFO] [PERSON] помер. [INFO] помер батько її колишнього чоловіка і дід її доньки [PERSON] - [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді належної йому частки квартири за адресою: [ADDRESS]. Спадкоємцями першої лінії є донька померлого [PERSON] та неповнолітня [PERSON], в інтересах якої позивач звернулась з заявою до Другої черкаської державної нотаріальної контори, де отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки в неї відсутній правовстановлюючий документ на квартиру. Відповідач [PERSON] не надає позивачці правовстановлюючих документів необхідних для оформлення права власності, внаслідок чого [PERSON] звернулась до суду з зазначеним позовом. В судове засідання сторони не з'явились, про причини неявки не повідомили. Проте [PERSON] надала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі та зазначила, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила. Судовий виклик направлявся відповідачеві за зареєстрованим місцем проживання, разом з тим адресована кореспонденція повернулась до суду без вручення через відсутність адресату за зазначеною адресою та його неявкою до відділу поштового зв'язку для отримання кореспонденції за поштовим повідомленням, що в контексті положень ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і відповідно до ч.5 ст.74, ст.77 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК) суд вважає як повідомлення відповідача належним чином. Отже, будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, відповідач не з'явилась у судові засідання 13.11.2017р. та 05.12.2017р. Відповідно до ст.ст.169, 224 ЦПК судом прийнято рішення про заочний розгляд справи. Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. [PERSON] є онукою [PERSON] /а.с.12/. На підставі рішення органу приватизації Придніпровського райвиконкому від 17.03.1993р. №60 видано свідоцтво про право власності [NUMBER] від 19.03.1993р. на квартиру за адресою: [ADDRESS] (далі - спірна квартира), - згідно якого квартира належить на праві спільної власності [PERSON] та відповідачці в рівних частках /а.с.9/. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть /а.с.8/. Після його смерті [PERSON], діючи як законний представник своєї неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO]. звернулась до Другої черкаської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, внаслідок чого була заведена спадкова справа № 51924438 у Спадковому реєстрі /а.с.36/. Постановою нотаріуса Демиденко О.А. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом (за правом представлення), а саме на 1/2 частку спірної квартири, що залишилась після смерті [PERSON] /а.с.12/. Підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину стала відсутність у позивача оригіналів правовстановлюючих документів на спірну квартиру, які перебувають у володінні відповідача. За відомостями, які наявні в матеріалах спадкової справи, інші особи з заявами про прийняття спадщини (видачу свідоцтва про право на спадщину) до нотаріусу не звертались /а.с.35/. Згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру в такому реєстрі відсутні. Проте в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 05.0.2012р. внесено запис про наявність державної реєстрації права власності на спірну квартиру, відповідно до якого така квартира належить на праві спільної часткової власності відповідачу та померлому [PERSON] в рівних частках /а.с.32/. За таких обставин, позивач вважає, що її донька [PERSON] набула у власність 1/4 частку спірної квартири, але позбавлена можливості отримати правовстановлюючий документ через невизнання такого права відповідачем, а тому звернулась до суду з зазначеним позовом. Тож спір виник з правовідносин про право власності та спадкування і регулюється Цивільним кодексом України (далі - ЦК), Законом України від 01.07.2004р. №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон №1952). Статтею 16 ЦК передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом(ст.328 ЦК). Відповідно до ст.1216 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК). Аналіз наданих позивачем документів (копія свідоцтва про право власності на житло, відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно) свідчить, що на момент смерті [PERSON] належало право власності на 1/2 частку спірної квартири, яке зареєстроване у встановленому законом порядку. Відповідно до положень ст.1258 ЦК, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця (ст.1261 ЦК). Судом встановлено, що [PERSON], який помер [INFO], має двох дітей - [PERSON] та [PERSON], які є спадкоємцями першої черги. [PERSON] помер [INFO]. Натомість відповідно до ч.1 ст.1266 ЦК неповнолітня [PERSON] за правом представлення має право на спадкування частки, яка належала б за законом її померлому батькові [PERSON], якби він був живий. Отже після смерті [PERSON] спадкоємцями першої черги в рівних частках є відповідач та [PERSON]. Частиною 1 ст.1268 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до положень ч.1 ст.1269 ЦК, - спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно ч.4 ст.1269 ЦК заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Як встановлено судом з матеріалів справи у встановлений законом строк [PERSON] подала в інтересах своєї неповнолітньої доньки [PERSON] заяву про прийняття спадщини. У свою чергу відповідач не заявила про свою відмову від спадщини, а оскільки вона на момент смерті [PERSON] проживала у спірній квартирі і проживає там по теперішній час, то є підстави вважати, що вона фактично прийняла спадщину. Отже належна померлому [PERSON] частка у праві власності на спірну квартиру (1/2 частка) прийнята у спадщину неповнолітньою [PERSON] та відповідачем в рівних частках, що складає 1/4 частку у праві власності на спірну квартиру. Відповідно до ч.1 ст.1297 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно з п.23 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Як вбачається з матеріалів справи неповнолітня [PERSON], в інтересах якої діє [PERSON], реалізувала своє право на прийняття спадщини після смерті діда за правом представлення і прийняла спадщину у встановленому законом порядку. Разом з тим, у видачі свідоцтва про право на спадщину у вигляді квартири їй відмовлено у зв'язку з чим на теперішній час в неї відсутній документ, який підтверджує її право власності на квартиру і вона позбавлена можливості провести державну реєстрацію свого права. Згідно ст.392 ЦК власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За таких обставин суд вважає, що право позивача є порушеним і підлягає захисту, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Враховуючи, що позов підлягає до задоволення, то на підставі ч.1 ст.88 ЦПК України позивачу має бути відшкодовано за рахунок відповідача судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 640грн, що були сплачені [PERSON] при зверненні до суду з позовом. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved