Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вимогами до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» і просить визнати договір фінансового лізингу №00496 від 23 грудня 2014 року , укладений між ТОВ «лізингова компанія «Автофінанс» та [PERSON] - нікчемним, стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» кошти в сумі 20 968грн., та збитки в сумі 167,74грн. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Між повивачем та відповідачем 23 грудня 2014 року було укладено договір фінансового лізингу №00496 з додатками, предметом якого, відповідно до п.1.1. цього договору та Додатку № 2 до нього є транспортний засіб Chevolet Аveо (надалі у тексті - автомобіль). Згідно пункту 1.3. договору фінансового лізингу відповідач взяв на себе зобов'язання придбати автомобіль у власність та передати його у користування позивачу на строк та на умовах , що передбачені цим договором. Позивач, вважає, що при укладенні договору фінансового лізингу були порушені його законні права та інтереси , як споживача послуг за договором фінансового лізингу , а саме. Згідно пункту 8.2., договору фінансового лізингу, та Додатку № 2 (специфікації) вартість автомобілю встановлена в доларах США в сумі 14 821,53 доларів США, що порушує вимоги закону. Згідно пункту 10.3 договору фінансового лізингу, Додатку № 2 (графіку сплати авансового платежу ) та Додатку №3 (графіку сплати лізингових платежів ), які є невід'ємними частинами цього договору щомісячні платежі встановлені в доларах США, що порушує вимоги закону. Іноземна валюта, як засіб платежу, зокрема за зобов'язаннями, відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України може використовуватись в Україні лише у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Отже, подальше виконання договору фінансового лізингу на умовах, що діють на даний час є порушенням одного з принципів цивільно-правових відносин, які закріплені у ст. З ЦК України принципу справедливості. Умови договору фінансового лізингу в частині визначення ціни договору в іноземній валюті та сплати щомісячних платежів за ним в іноземній валюті є несправедливими, так як всупереч принциу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, споживача фінансових послуг, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону, відповідач перекладає, як суб'єкт підприємницької ( господарської) діяльності виключно на позивача - споживача фінансових послуг, що є грубим порушенням частини 3 статті 13 Цивільного кодексу України. Частини 1, 3 та 5 ст. 203 ЦК України визначають, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момені лнення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. З підстав наведених вище, договір фінансового лізингу відповідно до ч1. ст. 215, ч.2 ст. 203 Цивільного кодексу України має бути в цілому визнаним судом недійсним. Окрім того позивач вважає, що договір фінансового лізингу був укладений з порушенням ч 2 ст.806, 799 ЦК України, виходячи з наступного. Згідно з ч. 1 сг. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передас або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановленим цим параграфом та законом. Відповідно до ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі . Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Отже, за умовами договору фінансового лізингу, що укладений 23 грудня 2014 року між позивачем та відповідачем автомобіль передається відповідачем у лізинг позивачу, який є фізичною особою, тобто зазначений договір повинен бути нотаріально посвідчений. Однак, при укладанні договору фінансового лізингу, договір нотаріально не посвідувався. Позивач вважає, що умовою досягнення мети договору фінансового лізингу між ним та відповідачем, є сплата позивачем - лізингоодержувачем лізингових платежів та отримання предмету фінансового лізингу, а саме автомобілю у власність. Така процедура може бути реалізована позивачем - лізингоодержувачем лише після державної реєстрації (перереєстрації) транспортного засобу па підставі власника у порядку, визначеному Постановою КМУ від 07 вересня 1998 року №1388, тобто на підставі угоди, до форми укладення якої розповсюджується вимога щодо її нотаріального посвідчення. За викладених обставин позивач вважає, що договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договорів відповідно до ст. 628 ЦК України, та відповідно до положень ч1 ст.220 ЦК України так як він ноатірально не посвідчений. Згідно умов п.1.7, п.п. 3.3.1п.31., п.4.1,9.7 договору фінансового лізингу та Додатку №3 від 23.12.2014р. на підставі рахунку позивач 23.12.2014р. було сплачено на користь відповідача адміністративний платіж в розмірі 20 968грн. та сплачена комісія за переказ готівки в розмірі 167,74грн. , що на думку позивача є його збитками. Під час судового розгляду представник позивача [PERSON] підтримала вимоги позивача, з наведених у позові обставин, просила їх задовольнити. Представник відповідача Міщенко А.Л. заперечував проти задоволення вимог позивача,вказуючи на те, що позивач до укладення договору мав повну і достовірну інформацію про послуги відповідача, порядок їх надання та порядок сплати коштів за укладеним договором . При цьому сплачені позивачем 20968,00грн. є адміністративним платежем, і не є авансовим платежем та комісією за передачу предмета лізингу . Посилання на порушення визначення грошової одиниці розрахунку є помилковим та не підкріплена жодним належним та допустимим доказом, оскільки сторони фактично визначили грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, при цьому всі розрахунки проводяться в грошовій одиниці - гривні, що підтверджує сплачений адміністративний платіж в національній одиниці України. Безпідставним вважав представник відповідача посилання на необхідність посвідчення договору в нотаріальному порядку, оскільки між сторонами було укладено договір фінансового непрямого лізингу, тобто лізингодавець зобов'язаний придбати в майбутньому обраний предмет лізингу тільки після виконання встановлених договором умов лізингоодержувачем та передати його у користування. Суд вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши надані сторонами докази, прийшов до наступного висновку. Встановлено, що між позивачем та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу від 23.12.2014 р. № 00496 (далі - Договір). Цей Договір укладено відповідно до положень цивільного законодавства та законодавства, що регулює діяльність у сфері фінансового лізингу. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), загальними засадами цивільного законодавства є, серед іншого, свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Положеннями ч. 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Положеннями ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Вказаним вимогам законодавства договір фінансового лізингу від 23.12.2014 р. № 00496 та додатки №№ 1, 2, 3 до договору відповідають, Договір містить найменування товару (предмет лізингу), розмір лізингових платежів та строк лізингу. Підтвердженням отримання Позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення Договору є особисте підписання Позивачем кожної сторінки самого Договору та додатків до нього, а отже було досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Правочин сторонами укладено в письмовій формі, особисто підписано Позивачем та повноважною особою Відповідача. Таким чином, було дотримано усі вимоги, які ставляться чинним законодавством України (ст.ст. 202 та 203 ЦК України) до чинності правочину. Отже, договір, який укладений TOB «ЛК «Автофінанс» з позивачем , повністю відповідають чинному законодавству України, а тому при вирішенні спору між сторонами повинні застосовуватись положення Договору № 00496 та додатків до нього. Договір містить детальний опис умов отримання предмета лізингу та порядок сплати за предмет лізингу. Окрім цього, Додаток № 1 містить інформацію, щодо сплати авансового платежу в розмірі 50 %, адміністративного платежу в розмірі 10 %, комісії за передачу в розмірі 3%, а також графік сплати п'ятдесяти відсотків авансового платежу протягом одного року. До того ж, у п. 10.2 ст. 10 Договору міститься детальний опис розрахунку лізингових платежів. Пунктом 1.7 ст. 1 Договору чітко визначено «Предмет Лізингу передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцять) робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: Адміністративного платежу; Авансового платежу; Комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, Сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4. ст. 9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.6. ст. 9 даного Договору». Після підписання Договору Позивачем сплачено 20 968,00 грн. Відповідно до п. 9.7 ст. 9 Договору кошти, які сплачуються Лізингоодержувачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від їх призначення яке вказується у квитанції, зараховуються по даному договору у наступному порядку: -Адміністративний платіж; -Авансовий платіж; -Комісія за передачу предмета лізингу; - у разі наявності, різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4. ст. 9 даного Договору, або різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.6. ст. 9 даного Договору. Таким чином, Позивачем сплачено Адміністративний платіж в розмірі 20 968,00 грн. Позивачем НЕ БУЛО СПЛАЧЕНО Авансового платежу та Комісії за передачу предмета лізингу, в розмірі 3 % від вартості Предмета Лізингу. А відповідно до вищевказаного п. 1.7 ст. 1 Договору, обчислення строку передачі предмета лізингу розпочинається після сплати Позивачем ТРЬОХ складових, які чітко визначені в Договорі. Враховуючи вищевикладене, умови надання Позивачу послуг на підставі Договору та інформація про ці послуги викладені досить детально і ясно в Договорі та додатках до нього. Тому, Відповідач вважає, що Позивач мав повну і достовірну інформацію про послуги Відповідача, порядок їх надання та порядок сплати коштів за укладеним Договором. У своїй позовній заяві Позивач зазначає, що умови договору фінансового лізингу в частині визначення ціни договору в іноземній валюті та сплати щомісячних платежів за ним в іноземній валюті є несправедливими та є грубим порушенням частини 3 статті 13 ЦК України. За приписами частини другої статті 524 сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Частинами першою та другою статті 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Положеннями пункту 8.1 Договору передбачено, що Лізингові платежі, інші Платежі, а також будь-які інші платіжні зобов'язання, передбачені цим Договором, розраховуються в доларах США на змінній основі та підлягають сплаті в українських гривнях за обмінним курсом долара США до української гривні, чинним на робочий день виписки рахунку або квитанції на сплату платежу. Сторони у пункті 8.2 Договору відповідно до вимог законодавства передбачили ціну предмета лізингу як у національній грошовій одиниці так і в доларах США, теж саме стосується і щомісячних лізингових платежів, визначених в пункті 10.3 Договору. До того ж, згідно з пунктом 8.3 Договору Сторони погодились, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату укладання даного Договору, може змінюватися у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні. Відповідно до пункту 8.4 Договору підписанням даного договору Лізингоодержувач підтверджує, що він повідомлений про валютні ризики під час виконання Лізингоодержувачем своїх зобов'язань за цим Договором. Лізингоодержувач прийняв на себе валютні ризики згідно з цим Договором. Підтвердженням того, що зобов'язання по Договору виконуються у гривні є рахунок на оплату у сумі 20 968,00 грн., який був отриманий і сплачений Позивачем. Таким чином, твердження Позивача про те, що ціна Договору визначена в іноземній валюті та лізингові платежі по Договору сплачуються в іноземній валюті є безпідставними, помилковими та не підкріплені жодними належними та допустимими доказами. Крім того, в позовній заяві зазначено, що на думку Позивача цей правочин підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, а отже має бути визнаний недійсним з підстав недотримання такого посвідчення сторонами. Проте, Позивач робить такий висновок також без належного ознайомлення з нормами цивільного законодавства України. Зокрема, відповідно до ст. 806 параграфу 6 «Лізинг» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом (між сторонами було укладено договір фінансового непрямого лізингу). Відповідно до ст.ст. 759-786 параграфу 1 «Загальні положення про найм (оренду)» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України врегульовані відносини предмету договору найму, плати за користування, строку договору, правових наслідків неналежного виконання договорів тощо. При цьому загальні положення про найм (оренду), викладені у ст.ст. 759- 786 ЦК України не встановлюють вимог про обов'язкове нотаріальне посвідчення договорів оренди або лізингу. Згідно зі ст. 799 параграфу 5 «Найм (оренда) транспортного засобу» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Проте, положеннями ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін ма'є бути'досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. З наведеного вбачається, що договір фінансового лізингу повинен відповідати вимогам статей параграфу 6 «Лізинг» глави 58 «Найм (оренда)», параграфу 1 «Загальні положення про найм (оренду)» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України та ЗУ «Про фінансовий лізинг», які не містять вимог про обов'язкове нотаріальне посвідчення договорів фінансового лізингу. При цьому, норма ст. 799 ЦК України, на яку посилається позивач, міститься у параграфі 5 «Найм (оренда) транспортного засобу» глави 58 «Найм (оренда)», який взагалі не регулює відносини фінансового лізингу та не є спеціальною нормою, як на те вказує Позивач, а загальною, яка прямо не регулює лізинг, а являються допоміжною нормою. Отже, відповідно до чинного законодавства України, зокрема ЦК України та ЗУ «Про фінансовий лізинг», яким повністю урегульовано такий вид економічної діяльності як фінансовий лізинг, посилання позивача на норми ст. 799 ЦК України є безпідставними, оскільки передбачено, що фінансовий лізинг повністю регулюється спеціальними законами, а отже до договорів лізингу можуть застосовуватися загальні положення про найм (оренду) лише з урахуванням спеціальних особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Отже, не існує норми, яка б встановлювала обов'язковість нотаріального посвідчення договорів фінансового лізингу, незалежно від того, якого виду майно передається у лізинг та кому саме. Право власності на майно у лізингодавця в більшості випадків не має на момент укладення договору лізингу, оскільки спочатку укладається договір лізингу, і лише потім, відповідно до специфікації лізингоодержувача, лізингодавець придбаває річ у продавця для подальшої її передачі лізингоодержувачу. Для того, щоб нотаріус посвідчив договір найму (оренди), йому (нотаріусу) потрібно впевнитися, що орендодавець є повноважним на вчинення такого договору, тобто, що у нього є право власності на предмет оренди. Виходячи з цього, у лізингодавця повинне бути право власності на предмет лізингу на момент укладання договору лізингу. В той же час, законодавчо визначено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених ЦК України та законом. А ЗУ «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу. Між сторонами було укладено договори фінансового непрямого лізингу, тобто лізингодавець зобов'язаний придбати в майбутньому обраний предмет лізингу тільки після виконання встановлених договором умов лізингоодержувачем та передати його у користування. Відповідно до ст. 629 ЦК України: договір, укладений сторонами з дотриманням вимог, необхідних для чинності правочину, у тому числі відповідно до чинних нормативно-правових актів, має обов'язкову силу насамперед для самих сторін. Обов'язкову силу для сторін має й такий договір, який законом не передбачений, але й не суперечить йому. Договір, який є чинним (дійсним), має обов'язкову силу не лише для сторін. Ним повинні керуватися й органи, які вирішують спори між сторонами цього договору, захищаючи їхні права та інтереси. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання- має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. За викладених обставин суд приходить до переконання про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення вимог позивача, оскільки доводи викладені ним у позові та наведені представником під час судового розгляду є безпідставними. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed