Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовною заявою, в якій просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, розташованої по [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що вона 29.02.2008 року прийняла в дар від [PERSON] за договором дарування 1/2 квартири, розташованої по [ADDRESS] . Відповідно до довідки БТІ від 15.02.2002 року дана квартира належала на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частці кожному. В листопаді-грудні 2001 року співвласник спірної квартири [PERSON] помер. Таким чином, станом на дату прийняття нею в дар 1/2 частини квартири один із співвласників вже помер. Після смерті [PERSON] спадщина не відкривалась, ніхто в спадкові права не вступав. Оскільки з моменту прийняття в дар 1/2 спільної квартири в 2008 році, вона користується протягом більше ніж 10 років і другою половиною квартири, в тому числі сплачувала комунальні платежі тощо, вважає, що має повне право на визнання права власності на 1/2 квартири за набувальною давністю, яка належала померлому [PERSON] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Надала заяву, в якій просить розглянути справу в її відсутності. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі, просила задовольнити та пояснила суду, що позивач [PERSON] знала, що співвласником квартири є [PERSON] , оскільки їй було відмовлено в реєстрації місця проживання в спірній квартирі на підставі того, що потрібна згода співвласника. Представник відповідача Селидівської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надав заяву, в якій просить розглянути справу в його відсутності та прийняти рішення на розсуд суду. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином через офіційний сайт «Судова влада України. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що згідно договору дарування квартири від 29 лютого 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Селидівської державної нотаріальної контори, [PERSON] подарував [PERSON] 1/2 частку квартири, розташованої по [ADDRESS] . Вказаний договір дарування було зареєстровано в Державному реєстрі правочинів, що підтверджується Витягом(арк. справи 7-8). З Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Селидівським БТІ від 12.08.2008 року вбачається, що [PERSON] на праві приватної власності належить 1/2 частка квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири(арк. справи 9). Згідно свідоцтва про смерть [NUMBER] [PERSON] помер у листопаді грудні 2001 року(арк. справи 10). Згідно довідки КП «Селидівське БТІ» від 12.05.2020 року станом на 01.01.2013 року квартира за адресою: [ADDRESS] числиться: 1/2 частка за [PERSON] згідно договору дарування квартири, посвідченого державним нотаріусом Першої Селидівської держнотконтори від 29.02.2008 № 644, зареєстрованого в Селидівському БТІ 12.08.2008 № 3380; 1/2 частка за [PERSON] згідно договору купівлі продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Першої Селидівської держнотконтори від 15.02.2002 № 284, зареєстрованого в Селидівському БТІ 15.02.2002 № 3380, що також підтверджується технічним паспортом на квартиру(арк. справи 11-14). Згідно інформаційних довідок зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину; зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) після смерті [PERSON] спадкова справа не заводилась, заповітів не посвідчувалось(арк. справи 32-33). Згідно копії довідки від 26.09.2020 року, виданої ОСББ «Зірочка» [PERSON] дійсно проживає в [ADDRESS] з 03.11.2008 року. На підтвердження того, що позивач сплачувала комунальні платежі надано абонентські та розрахункові книжки з квитанціями про сплату комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] ; а також типовий договір про надання послуг з газопостачання: договір про користування електричною енергією; акт вводу в експлуатацію обліку холодної води; робочий проект реконструкції системи газопостачання квартири [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями\~15,\~16 Цивільного кодексу України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу. Відповідно до\~статті 41 Конституції України\~право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно з частиною першою\~статті 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на майно за набувальною давністю, визначені у\~статті 344 ЦК України. Так, частиною першою\~статті 344 ЦК України\~визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Правові висновки про особливості набуття права власності на майно у такий спосіб, як набувальна давність викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). Виникнення права власності за набувальною давністю ґрунтується на сукупності обставин, зазначених у частині першій\~статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено (постанова Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18). Також, суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, в якій зазначив наступне. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. У роз`ясненнях судам, які містяться у пункті 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України у розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. За змістом частин четвертої та п`ятої Прикінцевих та перехідних положень ЦК\~України 2004 року\~відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких відносин застосовуються норми\~ЦК УРСР 1963 року. Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як частина друга\~статті 1220 ЦК України, так і\~стаття 525\~ЦК УРСР 1963 року, визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. [PERSON] помер у 2001 році, а [PERSON] мешкає у спірному будинку з 2008 року. Цивільне законодавство, яке регулювало спадкові відносини на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] передбачало можливість прийняття спадщини шляхом фактичного вступу спадкоємця в управління або володіння спадковим майном (стаття 549 ЦК УРСР 1963 року). Таким чином твердження позивача у позовній заяві про те, що спадщину після смерті [PERSON] ніхто не прийняв, без залучення до участі у справі спадкоємців, є передчасним та необґрунтованим. Сама по собі відсутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів щодо переоформлення спадкового майна, не є беззаперечним доказом факту відсутності спадкоємців та неприйняття ними спадщини. Відомості із відповідних нотаріальних реєстрів щодо спадкової справи, осіб які подали заяви про прийняття або відмову від спадщини, наявність заповітів після смерті [PERSON] , позивачем суду не надані як і відсутні клопотання про їх витребування. Судом було роз`яснено право позивача подати клопотання про залучення співвідповідача у справі або заміну неналежного відповідача на належного, однак ні позивач [PERSON] , ні її представник не скористалися своїм правом та клопотання про залучення [PERSON] в якості співвідповідача або заміну відповідача на належного, не подали. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 28 вересня 2020 року залучено до участі у справі [PERSON] у якості третьої особи на стороні відповідача, який не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18) зроблено правовий висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц). Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Правильне застосування\~статті 344 ЦК України, визначення законності об`єкта володіння, добросовісності заволодіння чужим майном передбачає, у тому числі, встановлення кола осіб, які можуть мати майнові права на спірне нерухоме майно. Суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, зроблений у постанові №441/1298/17 від 04 травня 2020 року. Відповідно до ч.1 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у\~статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається\~законом\~на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що Селидівська міська рада не є належним відповідачем у цій справі і позовні вимоги [PERSON] повинні бути пред`явлені до спадкоємця [PERSON] , а цивільно-процесуальним кодексом України не передбачено право суду самостійно змінити процесуальний статус особи. Отже, пред`явлений позов до неналежного відповідача задоволенню не підлягає. Крім того, [PERSON] знала про власника спірних 1/2 частини квартири. Зазначене свідчить, що [PERSON] була обізнана про власника на спірну частину квартири, а отже знала, що заволоділа чужою річчю, тому її володіння не призводить до набуття права власності за набувальною власністю незалежно від тривалості такого володіння. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки за набувальною давністю не може визнаватися право власності на майно, власник якого відомий і не відмовлявся від своїх прав на це майно.

Outcome: dismissed