Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з даним позовом до [PERSON], в якому просить розірвати шлюб між нею та [PERSON], зареєстрований 15.05.2004 року Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис за №240, а також виділити їй у власність малосімейну квартиру [ADDRESS], загальною площею 19,3 кв.м. (житлова 10,5 кв.м.) вартістю 175 000 грн. , автомобіль [PERSON] 1988 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], вартістю 65 000 грн. та гаражне приміщення №370, розташоване в кооперативі «Автолюбитель-10» по вул. Автолюбителів, 10 в м.Кіровограді, вартістю 100 000 грн. залишити у власності відповідача. В обґрунтування позову зазначила, що 15.05.2004 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис за №240, від шлюбу дітей не мають. Крім того, зазначила, що стосунки між ними, як подружжям погіршилися, між ними втрачено взаєморозуміння та довіра, подружні відносини між ними фактично припинені з 05 листопада 2014 року, вважає, що причини, які спонукали її наполягати на розірвані шлюбу з відповідачем є обгрунтованими і подальше спільне життя з відповідачем як подружжя та збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам. Позивач також зазначила, що за час шлюбу з відповідачем вони придбали наступне майно: малосімейну квартиру [ADDRESS], загальною площею 19,3 кв.м.(житлова 10,5 кв.м.) вартістю 175 000 грн.;автомобільВольксваген [PERSON], 1988 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], вартістю 65 000 грн.;гаражне приміщення №370, розташоване в кооперативі «Автолюбитель-10» по вул.Автолюбителів, 10 м.Кіровограда, вартістю 100 000 грн., а всього майна на загальну суму 340 000 грн., які підлягають поділу рівними частками, тобто по 170 000 грн. 00 коп., зокрема, з вищевказаного майна, їй виділити у власність малосімейну квартиру [ADDRESS], загальною площею 19,3 кв.м. (житлова 10,5 кв.м.) вартістю 175 000 грн., а відповідачу залишити у власності автомобіль [PERSON], 1988 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], вартістю 65 000 грн.; гаражне приміщення №370, розташоване в кооперативі «Автолюбитель-10» по вул.Автолюбителів, 10 м.Кіровограда, вартістю 100 000 грн. Різницю в 5 000 грн. вона (позивач) має сплатити відповідачу. Позивач [PERSON] та в її інтересах представник адвокат [PERSON] під час судового розгляду справи позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених в позові, просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та в його інтересах представник адвокат [PERSON] позовні вимогине визнали, зазначивши на обгрунтування заперечень, що шлюбні відносини між позивачем та відповідачем припинені на початку 2009 року, а не з 05.11.2014 року, як вказує позивач, незважаючи на те, що позивач проживала з відповідачем у квартирі батьків, при цьому відповідач також вважає за неможливе збереження офіційного шлюбу і бажає розірвати шлюб, а тому не заперечує проти розірвання шлюбу. З поділом майна, зазначеним позивачем, відповідач не погоджується, так як він суперечить його інтересам, зазначили, що відповідач на даний час зареєстрований та проживає окремо від батьків в квартирі [ADDRESS], позивач має житло квартиру [ADDRESS] в сел.Новем.Кіровограда, де зареєстрована та проживає разом з мамою. Відповідач також не згоден з ціною майна, визначеного позивачем на власний розсуд. Також вказав, що квартира [ADDRESS] була придбана за 9 000 доларів США, з яких 5 000 доларів США були виручені ід продажу належної йому (відповідачу) квартири [ADDRESS], яку було придбано ще до укладення шлюбу з позивачем, виручені кошти від продажу квартири було внесено на депозитний рахунок і до моменту купівлі спірної квартири відсотки складали 4 000 доларів США., тим самим, на підставі п.3 ч.1 ст.57 СК України, спірна квартира придбана особисто відповідачем за його власні кошти, а відтак вона не може бути обєктом спільного майна подружжя, та відповідно, не може підлягати поділу. Зазначив, що гаражне приміщення №370 в автокооперативі «Автолюбитель-10» по вул.Автолюбителів, 10 у м.Кіровограді також не підлягає поділу, з тих підстав, що відповідач був лише користувачем зазначеного гаражного приміщення, користувався ним, вступивши до членів кооперативу, однак, після продажу автомобіля необхідності у зазначеному гаражному приміщенні не було, у звязку з чим, за його (відповідача) заявою, його було виключено із складу членів кооперативу, а приміщення передано іншій особі. Вказали, що позивач на власний розсуд оцінила зазначене гаражне приміщення, крім того, долучила до матеріалів справи довідку з кооператива «Автолюбитель-10» від 05.02.2015 року на його (відповідача) імя про те, що він є власником гаражного приміщення, однак, такої довідки він (відповідач) не замовляв, її походження йому не відомо, і зміст довідки не відповідає дійсності. Крім того, не заперечував того факту, що транспортний засіб VolkswagenGolf 21.6, 1988 року випуску, було придбано 03.11.2009 року за 24 000 грн. в період припинення фактичних шлюбних відносин, при цьому, позивач не провела будь-якого дослідження автомобіля, однак зазначила його вартість 65 000 грн., а оскільки автомобіль втратив свій товарний вигляд, ремонт автомобіля був би значно дорожчим вартості самого транспортного засобу, на теперішній час автомобіль продано на запчастини за 35 000 грн. Заслухавши позивача та відповідача, в їх інтересах представників, дослідивши матеріали справи та докази по справі в їх сукупності, з'ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що вимоги позивача про розірвання шлюбу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, в іншій частині в задоволенні позовних вимог про поділ майна подружжя позивачу слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, не заперечувалося сторонами по справі, що сторони зареєстрували шлюб 15.05.2004 року у Кіровському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис за №240 та повторно 17 лютого 2015 року видано свідоцтво про шлюб серії І-ОЛ №083815, шлюбно-сімейні стосунки не підтримують, намірів відновлювати їх не мають. Від шлюбу сторони дітей не мають. За вказаних вище обставин, зазначених позивачем причин для розірвання шлюбу, серед яких позивач зазначила протилежність характерів, відсутність взаєморозуміння, втрата довіри, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя, збереження шлюбу сторін суперечить інтересам подружжя. Відповідно до ч.2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За викладених обставин, враховуючи фактичні взаємини подружжя, припинення сторонами шлюбно-сімейних відносин, дійсні причини предявлення позову про розірвання шлюбу, волевиявлення як позивача, так і відповідача припинити шлюбні відносини, враховуючи також ту обставину, що рішення позивача про розірвання шлюбу та предявлення з цього приводу позову до суду прийнято з усвідомленням нею його наслідків, виходячи при цьому також з відсутності у взаєминах сторін морально-правової основи шлюбу, до якої належать почуття взаємної любові та поваги, взаємодопомоги, взаєморозуміння, підтримки та піклування, суд дійшов висновку про те, що шлюб між сторонами носить суто формальний характер, подальше спільне життя і збереження шлюбу та шлюбно-сімейних відносин суперечить інтересам подружжя, після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті права сторін, в звязку з чим позов в частині позивних вимог про розірвання шлюбу, - підлягає задоволенню. Позивачем предявлено також вимоги до відповідача про поділ майна подружжя, за якими позивач просила виділити їй у власність малосімейну квартиру [ADDRESS], загальною площею 19,3 кв.м. (житлова 10,5 кв.м.) вартістю 175 000 грн., у власності відповідача залишити автомобіль [PERSON] 1988 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], вартістю 65 000 грн. та гаражне приміщення №370, розташоване в кооперативі «Автолюбитель-10» по вул. Автолюбителів, 10 в м.Кіровограді, вартістю 100 000 грн., в задоволенні яких позивачу слід відмовити, з наступних підстав. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. В свою чергу, відповідно до п.3 ч.1ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. З огляду на зазначене, при застосуванні норми ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, при розгляді справи про поділ майна подружжя, встановленню підлягає не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, тим самим, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями, як:1) час набуття майна;2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Тобто, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2641цс15 від 16.12.2015 року). Обгрунтовуючи позов про поділ майна подружжя позивач зазначила про те, що за час шлюбу з відповідачем було придбано наступне майно: малосімейна квартира [ADDRESS], загальною площею 19,3 кв.м.(житлова 10,5 кв.м.) вартістю 175 000 грн.;автомобіль [PERSON], 1988 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], вартістю 65 000 грн. та гаражне приміщення №370, розташоване в кооперативі «Автолюбитель-10» по вул.Автолюбителів, 10 м.Кіровограда, вартістю 100 000 грн., а всього майна на загальну суму 340 000 грн., які підлягають поділу рівними частками, тобто по 170 000 грн. 00 коп. Будь-яких інших доводів на обгрунтування позовних вимог позивач в позові не зазначила, не зазначено таких і під час судового розгляду справи. Під час судового розгляду справи, з пояснень сторін та наданих сторонами доказів, судом встановлено, що шлюбний договір сторонами не укладався, домовленості щодо поділу майна, який в позові є предметом поділу, а саме:малосімейна квартира [ADDRESS], загальною площею 19,3 кв.м. (житлова 10,5 кв.м.) автомобіль [PERSON] 1988 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], гаражне приміщення №370, розташоване в кооперативі «Автолюбитель-10» по вул. Автолюбителів, - відсутні, відповідач заперечує щодо поділу зазначеного майна, обґрунтовуючи заперечення тим, що малосімейна квартира [ADDRESS] не є обєктом спільної сумісної власності подружжя, була придбана за кошти, отримані від продажу попередньої квартири [ADDRESS], належної йому (відповідачу) на праві власності ще до реєстрації шлюбу з позивачем, у звязку з чим є його особистою власністю, гаражним приміщенням №370, розташованим в кооперативі «Автолюбитель-10» по вул. Автолюбителів, він лише користувався, будучи членом зазначеного гаражного кооперативу, після продажу автомобіля, необхідності в користуванні гаражем не було, у звязку з чим гаражне приміщення було передано іншому члену кооперативу, транспортний засіб VolkswagenGolf 21.6, 1988 року випуску, на час розгляду справи 09.09.2015 року було продано на запчастини за 35 000 грн., з зазначеної суми 17 500 грн. він згоден повернути позивачу. Судом також встановлено, що відповідно до архівної довідки ОКП «Кіровоградське ООБТІ» від 03.11.2015 року №52-5, за період з 18.05.2001 року по 29.12.2004 року реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] проводилася за [PERSON] згідно договору дарування від 18.05.2001 року р.1668; станом на 26.04.2005 року право власності на квартиру [ADDRESS] перейшло від [PERSON] до [PERSON] по договору дарування від 29.12.2004 року р.3277. Під час судового розгляду справи, відповідач зазначав, що квартира [ADDRESS] фактично була продана, а не подарована [PERSON] за 5 000 доларів США, при цьому, у нотаріуса було оформлено не договір купівлі-продажу квартири, а договір дарування. Зазначені обставини не заперечувалися позивачем по справі, при цьому, позивач зазначила, що сума, за яку була продана квартира становила 4 200 доларів США. Сторони також зазначали, що грошові кошти від продажу зазначеної квартири позичалися рідній сестрі позивача [PERSON] в розмірі 4 000 доларів США, які було повернуто через три місяці, крім того, позичалися також двоюрідному брату відповідача. Крім того, відповідач також зазначив, що грошові кошти від продажу зазначеної квартири він поклав на депозити в декількох банках, зокрема, ПАТ «[PERSON] [PERSON]», ПАТ «Укрсоцбанк»,на які також нараховувалися проценти. Судом також встановлено, що 24.12.2009 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №2335, [PERSON] придбав у власність квартиру під номером 68, що знаходиться у м.Кіровограді на вулиці Куропятникова, в будинку номер 25. Продаж квартири вчинено за домовленістю сторін за 15 000 грн. 00 коп. Пунктом 9 зазначеного договору, передбачено, що покупець [PERSON] уклав договір про купівлю вказаної квартири за згодою дружини, з якою він живе однією сімєю, [PERSON], що посвідчена нотаріально, [PERSON], приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу 24 грудня 2009 року за р.№2330. Під час судового розгляду справи, відповідач зазначив, що квартира [ADDRESS] буда придбана за 9 000 доларів США. В свою чергу, позивач зазначила, що на придбання зазначеної квартири позичалися кошти у знайомого її батьків [PERSON] Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що з батьком позивача є кумами, вони майже як брати, батька позивача не стало у 2014 році, при цьому, приблизно під осінь, 2000 року батько позивача разом з позивачем звернулися до нього з проханням позичити гроші в розмірі 100 000 грн. на купівлю квартири позивачу, яка придбавалася для спільного проживання з відповідачем. Зазначив, що позичив позивачу зазначену суму, будь-яких письмових розписок не укладалося, протягом трьох років позивач віддала йому позику. Відповідач заперечив зазначені обставини, вказав, що родичі позивача ніколи не позичали їм грошові кошти, тим паче на придбання квартири, зазначив, що квартира була придбана за кошти, які були отримані від продажу квартири, яка є його особистою власністю, які були покладені на депозит, на який нараховувалися проценти. Крім того, просив звернути увагу на ту обставину, що свідком зазначений період, коли позичалися кошти це осінь, 2000 року, в той час як спірна квартира була придбана у 2009 році, крім того, зазначив, що грошової суми в розмірі 200 000 грн., яка складається з 100 000 грн., яка нібито була отримана позивачем в позику від свідка [PERSON] та 100 000 грн., за яку, зі слів позивача, було у 2009 році придбано гаражне приміщення, в їх з позивачем сімї ніколи не було. Суд критично оцінює покази зазначеного свідка, оскільки вони суперечать іншим зібраним по справі доказам, суперечать також показам самих сторін. Не приймається судом до уваги і визначена позивачем вартість спірної квартири [ADDRESS] в розмірі 175 000 грн., з підстав відсутності будь-якого документального підтвердження зазначеної суми на час розгляду справи. Судом також встановлено, що відповідно до довідки гаражного кооперативу «Автолюбитель-10» від 06 листопада 2015 року №24, виданої за підписом голови правління [PERSON] та бухгалтера [PERSON], на імя [PERSON], [PERSON] в період з 17 листопада 2009 року по 03 вересня 2015 року був членом і користувачем гаража №370 в кооперативі «Автолюбитель-10» м.Кіровоград по вул.Автолюбителів, 10. В свою чергу, позивачем до позову надано довідку гаражного кооперативу «Автолюбитель-10» від 05 лютого 2015 року №9, виданої за підписом голови правління [PERSON] та бухгалтера [PERSON], на імя [PERSON], про те, що він є власником гаража №370 в кооперативі «Автолюбитель-10» м.Кіровограда по вул.Автолюбителів, 10. Відповідач та в його інтересах представник заперечили щодо зазначеної довідки, вказували на те, що сам відповідач довідку №9 від 05.02.2015 року, надану позивачем, не отримував, і за її видачею до гаражного кооперативу «Автолюбитель -10» не звертався, а відтак, зазначена довідка отримана з порушенням порядку, та не може прийматися судом до уваги. Позивач зазначила, що безпосередньо вона зверталася до гаражного кооперативу «Автолюбитель-10» та саме на її прохання видано довідку на імя [PERSON] В свою чергу, судом відзначається, що відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.58 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.59 ЦПК України). З огляду на зазначене, судом відзначається, що довідка гаражного кооперативу «Автолюбитель-10» від 05 лютого 2015 року №9, отримана позивачем з порушенням порядку, встановленого законом, у звязку з чим є недопустимим доказом по справі. Крім того, позивач та в її інтересах представник заявляли клопотання про виклик в судове засідання в якості свідка [PERSON], якому, як пояснила позивач, відповідач продав гараж №370 в кооперативі «Автолюбитель-10» м.Кіровограда по вул.Автолюбителів, 10, в свою чергу, в порядку ч.4 ст.10 ЦПК України, суд сприяв всебічному та повному зясуванню обставин справи, викликав в судове засідання заявленого позивачем свідка, разом з тим останній до суду не зявлявся, не забезпечено явку в судове засідання зазначеного свідка і позивачем та в її інтересах представником, у звязку з чим останні відмовилися в судовому засіданні від вказаного свідка [PERSON] Позивач також зазначила, що гаражне приміщення було придбано у 2009 році за кошти спільного бюджету з відповідачем в розмірі 100 000 грн., про що їй повідомив відповідач, на даний час гаражне приміщення відповідачем продано іншій особі, відповідач під час судового розгляду справи заперечував зазначені позивачем обставини, вказав, що за вказану позивачем ціну гараж не придбавався, гараж орендував, при цьому, судом відзначається, що будь-яких належних доказів позивачем на обгрунтування зазначеного не надано, в той час як відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях. Судом також встановлено, що 03.11.2009 року, в період зареєстрованого з позивачем шлюбу, за [PERSON] було зареєстровано транспортний засіб автомобіль VolkswagenGolf 21.6, 1988 року випуску, червоного кольору, номерний знак [NUMBER]. Відповідно до договору купівлі-продажу транспортних засобів №2460 від 09.09.2015 року [PERSON] продав зазначений транспортний засіб за суму в розмірі 35 000 грн. 00 коп. Під час судового розгляду справи відповідач зазначив про можливість позивачу сплати 17 500 грн. 00 коп. за проданий ним транспортний засіб, позивач заперечувала щодо отримання грошових коштів за транспортний засіб, наполягаючи на заявлених позовних вимогах про поділ майна подружжя. Крім того, позивачем визначено в позові вартість транспортного засобу VolkswagenGolf 2 1.6, 1988 року випуску, номерний знак [NUMBER] в розмірі 65 000 грн. 00 коп., разом з тим, будь-яких документальних підтверджень зазначеному, позивачем не надано. З огляду на зазначене, вбачається що відчуження відповідачем транспортного засобу відбулося 09.09.2015 року під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, при цьому, судом відзначається, що у разі незгоди позивача з відчуженням відповідачем рухомого майна, остання вправі його оскаржити у встановлені законом строки, а так само ставити питання про стягнення коштів з відповідача за обєкт рухомого майна транспортного засобу, придбаного в період шлюбу, при цьому, на час судового розгляду справи транспортний засіб не перебуває у власності сторін, на підставі чого не може бути предметом поділу. Відповідно до п.п.22, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11 поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України), ч.3 ст.368 ЦК України відповідно до ч.ч.2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. В свою чергу, на підставі ч.4 ст.10 ЦПК України, під час розгляду справи, суд сприяв всебічному і повному зясуванню обставин справи, розяснював особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч.2 ст.60 ЦПК України). Під час судового розгляду справи, яка розглянута судом відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів, які надані сторонами, позивач на порушення вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України будь-яких належних доказів на підтвердження своїх доводів не надала, а так само не довела суду, що джерелом набуття майна, яке вона (позивач) просила розділити, були спільні сумісні кошти або ж спільна праця подружжя, що є підставою для відмови в задоволенні позову позивачу [PERSON] в частині позовних вимог про поділ майна подружжя за недоведеністю (необґрунтованістю) позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по справі в порядку ст.88 ЦПК України, виходячи з часткового задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial