Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, яким просить винести рішення, яким зменшити розмір аліментів, визначений рішенням Франківського районного суду м. Львова від 19.04.2007 року, згідно якого його зобов'язано сплачувати у користь відповідачки аліменти на утримання їхньої малолітньої дочки [PERSON] [INFO] у розмірі ? частини заробітку (доходу), починаючи з 04.10.2006 р. і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позову зазначає, що при ухваленні судом оскарженого ним рішення, погоджувався сплачувати аліменти у розмірі ? частини заробітку (доходу), так, як на той час добре себе почував, періодично працював та шукав постійне місце заробітку. Зазначає, що вироком Франківського районного суду м. Львова його було засуджено за ч.1 ст. 192 СК України, за ухилення від сплати аліментів на утримання дитини. Його заборгованість по аліментах, станом на 01.06.2013 року становила 38505,11 грн., проте він сплатив у користь позивачки частину суми заборгованості у розмірі 15900 грн. та 1000 дол. США, що свідчить про належне виконання ним батьківського обов'язку. Однак, на даний час він не спроможний виплачувати аліменти у визначеному рішенням суду розмірі, оскільки погіршився його стан здоров'я, який безпосередньо впливає на його працездатність та матеріальний стан. На даний час він не працює, отже не отримує постійного матеріального доходу та заробітку, рухомого чи нерухомого майна у його володінні немає. Н підставі наведеного, просить задовольнити позов. Відповідачка [PERSON] подала письмові заперечення на вказаний позов, якими просить у задоволенні такого відмовити посилаючись на наступне. Позивач [PERSON] після народження їхньої дитини, не надавав жодної матеріальної допомоги на утримання дочки, усі витрати по догляду за дитиною та її утриманню несла матір. [PERSON] ухилявся від покладеного на нього законом обов'язку щодо утримання своєї дитини, внаслідок чого відповідачка була змушена звернутись до суду за захистом свого інтересу, який полягав у забезпеченні дитині належного рівня життя та розвитку. Рішенням суду від 19.04.2007 року на [PERSON] покладено обов'язок сплачувати їй аліменти на утримання дочки у розмірі ? від свого заробітку (доходу) починаючи з 04.10.2006 року до досягнення дочкою повноліття. При ухваленні судом вказаного рішення, [PERSON] погодився сплачувати аліменти у розмірі ? від свого заробітку. Проте, не дотримавши свого слова надалі не виконував свого законного обов'язку встановленого рішенням суду - не сплачував аліментів. Станом на 01.06.2013 року, внаслідок його злісного ухилення від сплати аліментів, виникла заборгованість на загальну суму 38505,12 грн. Не зважаючи на попередження державного виконавця про необхідність сплати аліментів та можливість настання кримінальної відповідальності, [PERSON] не зробив жодного грошового внеску на користь своєї дитини. Лише після звернення відповідачки у Франківський районний відділ міліції, позивач почав частково сплачувати кошти на утримання дитини, побоюючись кримінальної відповідальності. Внаслідок незаконних дій позивача, які виражались у злісному ухиленні від сплати аліментів на утримання дитини, органами внутрішніх справ було розпочато кримінальне провадження за ч.1 ст. 164 КК України, після чого [PERSON] запевнив відповідачку, що надалі належно виконуватиме свій батьківський обов'язок. Повіривши обіцянкам останнього, відповідачка уклала з ним угоду про примирення. Однак і цього разу, відповідач порушив слово, цим самим умови укладеної угоди про примирення, яку затверджено вироком Франківського районного суду м. Львова від 12.09.2013 року - аліментів належним чином не сплачує, заборгованість по таких, станом на 05.05.2014 року становить 15910, 00 грн. Покликання позивача на погіршення стану здоровя і як наслідок втрату працездатності не можуть братись до уваги, оскільки не підтверджені доказами. Не відповідає дійсності твердження позивача про те, що у його володінні немає жодного майна, оскільки він є співвласником [ADDRESS], що стверджується відповідною довідкою. Своїм позовом, позивач вводить суд в оману, з метою подальшого уникнення від свого батьківського обов'язку. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги викладені у позовній заяві, просить зменшити розмір призначених судом аліментів, що стягаються з позивача в користь відповідачки на утримання їхньої дитини, з підстав, викладених у позові. Відповідачка та її повноважний представник в судовому засіданні проти позову заперечили, покликаючись на обставини, викладені у письмових запереченнях. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши зібрані по справі матеріали та доказами, перевіривши їх на належність та допустимість, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи із наступного. Як встановлено судом, вбачається із свідоцтва про народження серії [NUMBER], малолітня [PERSON] [INFO] є спільною дочкою позивача [PERSON] та відповідачки [PERSON] Дитина проживає разом із матірю (відповідачкою) і знаходиться на її утриманні. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Цей обов'язок є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 19.04.2007 р. позивача зобов'язано сплачувати аліменти на користь відповідачки на утримання дитини [PERSON], в розмірі 1/4 від його заробітної плати (всіх доходів), починаючи з 04.10.2006 р., до досягнення дитиною повноліття, але не менше одного неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Вироком Франківського районного суду м. Львова від 12.09.2013 року позивача визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 164 КК україни, затверджено угоду про примирення від 29.08.2013 року укладену між обвинуваченим [PERSON] та потерпілою [PERSON] та призначено покараддня у виді вісімдесяти годин громадських робіт. Дослідивши зміст вказаних судових рішень, суд приходить до переконання, що твердження відповідачки, про злісне ухилення позивача від виконання батьківського обов'язку протягом тривалого часу є підставними, оскільки обставини, що встановлені цими рішеннями свідчать про те, що своєю бездіяльністю відповідач порушив права та інтереси відповідачки, яка змушена була звертатись до суду та правоохоронних органів, з метою забезпечення гідного рівня життя та розвитку своїй дитині. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Також, судом береться до уваги твердження відповідачки про те, що позивач почав погашати заборгованість по аліментах лише після розпочатого відносно нього кримінального провадження №12013150080001855 від 19.04.2013 року, за ч.1 ст. 164 КК України, так, як згідно розписок відповідачки, копії яких долучено до матеріалів справи, платіж у розмірі 1000 дол. США та 7900 грн., спрямований на часткове погашення заборгованості по аліментах, позивач провів 27.08.2013 року, а платіж у розмірі 8000 грн.- 12.09.2013 року. Доказом неналежного виконання позивачем батьківського обовязку щодо утримання дитини є також розрахунок заборгованості по аліментах, затверджений Начальником Франківського ВДВС Львівського МУЮ, згідно якого станом на 08.05.2014 року [PERSON] допустив виникнення заборгованості по аліментах, призначених на утримання малолітньої [PERSON] [INFO] на загальну суму 15910,27 грн. Відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них. Позивач у своєму позові вказує, що протягом тривалого часу займається пошуком постійної роботи, офіційного працевлаштування, для забезпечення малолітньої дитини, проте жодних доказів на підтвердження такого твердження суду не надав. Як встановлено судом, із зверненням (заявою) про надання допомоги у працевлаштуванні до центру зайнятості останній не звертався. Його твердження про те, що причиною неможливості влаштуватись на роботу є значне погіршення стану здоров'я, не береться до уваги судом, оскільки у судовому засіданні сам факт погіршення стану здоров'я позивача залишився не доведеним. Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу (коли наявні підстави звільнення від доказування). Суд не бере до уваги виписку із медичної карти амбулаторного, стаціонарного хворого № 117 від 20.03.1998 року, оскільки такий документ виданий 16 років тому, а тому не може свідчити про розлад здоров'я позивача станом на час пред'явлення позову та у період розгляду спору судом. У відповідності до положень ст. 58 ЦПК України, вказана виписка є неналежним доказом. Як вбачається із довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописки № 3092 від 05.09.2013 року, виданої ЛКП «Сонячне» позивач [PERSON] є співвласником [ADDRESS], загальною площею 50,10 кв.м, яка складається із двох кімнат. Тому, твердження позивача про відсутність у його володіння (власності) рухомого чи нерухомого майна не відповідає дійсності. Пленум Верховного суду України у п. 23 постанови №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судом окремих норм сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» надав судам наступні роз'яснення, щодо застосування положень ст. 192 Сімейного кодексу України при розгляді справ про зменшення розміру аліментів: «Відповідно до ст. 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений судовим рішенням або домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку із зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоровя когось із них». З огляду на встановлені судом обставини та викладені норми закону, суд вважає, вимоги позивача щодо зменшення розміру аліментів не обґрунтованими та такими, що не підтверджені жодними доказами. Позивач є працездатним, причини неможливості влаштуватись на роботу наведені ним у позові є припущеннями, такі не стверджуються жодними доказами. Згідно ч.4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Outcome: dismissed