Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача КНП «Консультативно-діагностичний центр» Святошинського району м. Києва, в якому простить: - визнати незаконним та таким, що підлягає скасуванню Наказ про звільнення №33-к від 10.02.2020; - скасувати Наказ про звільнення №33-к від 10.02.2020; - поновити на посаді лікаря-дерматовенеролога КПН «КДЦ» відділення медичної комісії при РВК Святошинського району м. Києва; - стягнути з відповідача суму середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у сумі, що станом на 02.03.2020 складає 5 871 грн.; - стягнути з відповідача суму вихідної допомоги у розмірі 19 470 грн.; - зобов`язати відповідача відшкодувати моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.; - зобов`язати відповідача сплатити єдиний соціальний внесок за січень-лютий 2020 року. Вимоги позову обґрунтовує тим, що з 16.01.2008 по 10.02.2020 працював у відповідача у відділенні медичної комісії при РВК Святошинського району м. Києва на посаді лікаря-дерматовенеролога. На даній посаді позивач був поновлений рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18.10.2019, проте 10.02.2020 позивача було знову звільнено згідно з Наказом № 33-к у зв`язку з змінами в організації виробництва і праці, а саме скорочення чисельності або штату працівників згідно з ч. 1 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу № 491-к від 25.11.2019. Вважає вказаний наказ незаконним, винесеним з порушенням норм чинного законодавства, оскільки було порушено процедуру звільнення позивача. Позивача попереджали усно про майбутнє скорочення на підприємстві, а саме в каб. № 315 за адресою: м. Київ, вул. Г.Онискевича, 1 , 29.11.2019, проте останній відмовився підписувати документи, оскільки не розумів їх зміст. Письмово позивача попереджено лише в грудні 2019 року через засоби поштового зв`язку. Зокрема, позивачу при звільнені не було запропоновано жодної посади лікаря. На підставі вказаного звертається до суду з вказаним позовом. 04.03..2020 ухвалою суду відкрито провадження по вказаній справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. 07.04.2020 до суду зі сторони відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у відповідності до якого вимоги позову не визнає. Відзив обґрунтований тим, що Наказ про звільнення позивача був виданий на підставі наказу № 491-к від 25.11.2019 «Про внесення змін в штатний розпис», за яким передбачалось скорочення з 10.02.2020 посади лікаря-дерматовенеролога відділення медичної комісії при РВК Святошинського району м. Києва, яку займав позивач. 29.11.2019 у присутності свідків позивачу було оголошено зміст наказу №491-к від 25.11.2019, попередження про майбутнє звільнення згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України, перелік вакантних посад, які були наявні у штатному розписі на момент попередження, та які позивач міг би виконувати з урахуванням його освіти, спеціальності, кваліфікації, досвіду тощо. Копію вказаного наказу та попередження з переліком вакантних посад позивач отримав, однак від підпису відмовився, про що складено відповідний акт. 02.12.2019 з метою запобігання можливих суперечностей позивачу було направлено поштою зазначені документи, які отримані позивачем 05.12.2019. Отже, позивача в строки передбачені законодавством було повідомлено про майбутнє звільнення, надано перелік вакантних посад, які останній може зайняти, проте від останнього не надійшло згоди на зайняття будь-якої із запропонованих посад. 14.01.2020 Адміністрацією на адресу профспілкового комітету було направлено подання на отримання згоди на звільнення позивача, та така згода була отримана. Отже, звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог ст. 43 КЗпП України. В день звільнення позивач отримав розрахунковий лист за лютий 2020 з зазначенням всіх нарахованих та утриманих сум. Позивачу були виплачені всі суми при звільненні, включаючи вихідну допомогу при звільненні. Відповідач вказує про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди, та на те, що єдиний соціальний внесок за позивача було сплачено за січень-лютий 2020 року. На підставі вказаного просить відмовити в задоволенні позову. 20.05.2020 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у відповідності до якої позивач посилається на те, що відповідачем не було запропоновано йому всіх можливих вакансій, та відповідачем не доведено які саме мали місце зміни в організації виробництва і праці. Вказує на те, що він є особою з інвалідністю ІІІ групи, у зв`язку з чим його звільнення є незаконним. Посилався на неправильність проведення відповідачем розрахунків середньої заробітної плати та вихідної допомоги. 23.06.2020 зі сторони відповідача надійшли заперечення, у відповідності до яких зазначає, що звільнення позивача відбулось з дотриманням всіх вимог діючого законодавства щодо порядку такого звільнення. В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали в повному обсязі, посилаючись на викладене в ньому та у відповіді на відзив. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо вимог позову, посилаючись на викладене у відзиві та письмових запереченнях. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено наступне. З 16.01.2008 по 10.02.2020 позивач працював у відповідача у відділенні медичної комісії при РВК Святошинського району м. Києва на посаді лікаря-дерматовенеролога. Наказом № 33-К про припинення трудового договору від 10.02.2020 позивача звільнено з займаної посади у зв`язку з скороченням чисельності штатів на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги. Наказом КНП «КДЦ» Святошинського району м. Києва від 25.11.2019 № 491-к «Про внесення змін в штатний розпис» виведено із штатного розпису посаду лікаря-дерматовенеролога відділення медичної комісії при РВК Святошинського району м. Києва; введено посаду завідувача відділу № 3, лікаря лаборанта клініко-діагностичної лабораторії. У відповідності до Акту від 29.11.2019 про відмову поставити підписи про ознайомлення з наказом №491-к від 25.11.2019 «Про внесення змін в штатний розпис» та з попередженням про майбутнє звільнення, 29.11.2019 лікарю-дерматовенерологу відділення медичної комісії при РВК Святошинського району м. Києва [PERSON] було оголошено (прочитано вголос та доведено до відома), в присутності свідків, зміст наказу № 491-к від 25.11.2019 «Про внесення змін в штатний розпис» про скорочення його посади, а також Попередження про майбутнє звільнення від 29.11.2019, та запропоновано вакантні посади. Вбачається, що 02.12.2019 позивачу було направлено цінним листом з описом супровідний лист №2801 від 29.11.2019, завірена копія наказу №491-к від 25.11.2019, примірник попередження про наступне звільнення від 29.11.2019. Пакет документів отримано позивачем 05.12.2019, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. У відповідності до додатку № 1 до Попередження, позивачу запропоновано посади: сестри медичної Відділення медичної комісії при РВК Святошинського району м. Києва; медсестри медичної Денного неврологічного реабілітаційного стаціонару; фельдшера-лаборанта клініко-діагностичної лікарні; рентгенолаборанта Рентгенкабінета Філії №1, рентгенолаборанта Рентгенкабінету Філії №3. Факт повідомлення позивача про майбутнє звільнення 29.11.2019 в усній формі, та отримання вказаного повідомлення в грудні 2019 року підтверджувалось позивачем в процесі судового розгляду, та в тексті позовної заяві. Вбачається, що 14.01.2020 відповідачем було направлено голові профспілкового комітету КНП «КДЦ» Святошинського району м. Києва подання про розірвання договору з [PERSON] . У відповідності до виписки з протоколу №9 від 23.01.2020 засідання профкому та адміністрації КНП «КДЦ» Святошинського району м. Києва, у відповідності до якого надано згоду на внесення змін в організаційну структуру відділення медичної комісії РВК Святошинського району та змінити штатний розпис КНП «КДЦ»; надано згоду розірвати трудовий договір з [PERSON] - лікарем-дерматовенерологом відділення медичної комісії при РВК Святошинського району м. Києва з 10.02.2020, згідно чинного законодавства. З матеріалів справи вбачається, що 10.02.2020 позивачем отримано розрахунковий лист , у відповідності до якого позивачу нараховано оклад в розмірі 1 147, 8 грн., вихідна допомога в розмірі 5 719, 56 грн., за шкідливість в розмірі 172, 17 грн., за вислугу років - 395, 99 грн., компенсація відпустки у зв`язку з звільненням в розмірі 12 427, 49 грн. З доданого до відзиву розрахунку вбачається, що середньоденна заробітна плата була вирахувана відповідачем, виходячи з заробітних плат за листопад 2019 року, січень 2020 року, оскільки позивач в період з 01.12.2019 по 31.12.2019 перебував на курсах підвищення кваліфікації з відривом від роботи та з збереженням середнього заробітку. Оцінюючі подані сторонами докази, суд ухвалюючи рішення по справі керується наступним. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Положеннями ч. 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення. Разом з тим, суди не наділені повноваженнями обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників. Судом встановлено, що у відповідача дійсно мало місце скорочення штату та чисельності працівників, що підтверджується Наказом від 25.11.2019 №491-к «Про внесення змін в штатний розпис». Також, судом достеменно встановлено, на підставі доказів наведених вище, матеріалів справи та пояснень сторін, що позивач був попереджений за два місяці про наступне вивільнення. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника. Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовувалось позивачем, що останньому були запропоновані посади для подальшого працевлаштування, які він міг виконувати з урахуванням освіти, кваліфікації та досвіду, проте останній не надав згоди на своє переведення. За правилами ч.ч. 1-3 ст. 43 КЗпП розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Відповідно до ч. 8 ст.43 КЗпП України власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Вбачається, що відповідачем було направлено зазначене вище подання до профспілкового органу та отримано згоду на розірвання трудового договору з позивачем. Отже, у відповідача мало місце скорочення чисельності працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, внаслідок чого було скорочено посаду, яку обіймав позивач, відповідачем дотримано порядку попередження позивача про наступне вивільнення та обов`язку працевлаштування, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про те, що звільнення позивача з роботи відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства. Необґрунтованими, суд вважає посилання сторони позивача на Закон України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в України», оскільки при розгляді справи не здобуто доказів, та їх не надано позивачем, які б підтверджували звільнення останнього з посади у зв`язку з тим, що він є особою з інвалідністю ІІІ групи. Зокрема, суд критично оцінює посилання позивача на невірний розрахунок відповідачем середньої заробітної плати позивача, оскільки у відповідності до наданого розрахунку (а.с. 87), він проведений з дотриманням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів від 08.02.1995 №100. Зокрема, у відповідності до п. 4 вказаної постанови при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Вбачається, що позивач в період з 01.12.2019 по 31.12.2019 перебував на курсах підвищення кваліфікації з відривом від роботи та з збереженням середнього заробітку, у зв`язку з чим виплати за вказаний час не враховуються при здійсненні обчислення середньої заробітної плати. Отже, судом не встановлено порушення відповідачем прав позивача в частині нарахування сум, що підлягали до виплаті останньому. При цьому, позивачем не надано до суду доказів не сплати відповідачем єдиного соціального внеску за січень-лютий 2020 року. Відповідачем до відзиву додано платіжні доручення, які спростовують вказані посилання сторони позивача. Враховуючи, що судом не встановлено порушень з боку відповідача при звільненні позивача, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог позову про відшкодування моральної шкоди. Позивачем в позовній заяві не ставилось питання про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки в розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим суд не приймає доводи сторін в цій частині. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). На підставі вказаного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed