Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності у порядку спадкування. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 15.03.2019 відкрито провадження по зазначеній вище справі. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 13 липня 2018року були витребувані у П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори завірені копії спадкових справ: [PERSON] , яка померла [INFO] та [PERSON] , який помер [INFO] . 09 липня 2019 року до суду надійшли Спадкові справи № 1379/2017 та 787/2013. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. За життя [PERSON] проживав в квартирі [ADDRESS] разом з дружиною [PERSON] (бабуся позивача) та позивачем [PERSON] . Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, а саме квартира [ADDRESS] . В зв`язку з тим, що за життя [PERSON] не залишив заповіту, а тому спадкування проводиться в порядку спадкування за законом. Крім позивача інших спадкоємців у померлого [PERSON] не має. Позивач, реалізуючи своє право на спадкове майно, звернувся до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про права власності на спадкове майно. Однак постановою від 19.07.2018 державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Колодій Г. М. позивачу було відмовлено у видачі. Відмова була мотивована тим, що позивачем не було надано документів, що підтверджують встановлення факту проживання спадкоємця зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та не надано правовстановлюючих документів на квартиру [ADDRESS] . У зв`язку з викладеним позивач просить суд встановити факт проживання однією сім`єю [PERSON] , [INFO] із спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] , з січня 2010 року до [INFO] ; визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування на квартири [ADDRESS] , загальною площею 61,4кв.м. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Безсмертний О.О. в судових засіданнях підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. Представник Київської міської ради в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення судової повістки. Представником відповідача у встановлений законом строк до суду не подано відзиву на позовну заяву. В судому засіданні 10 вересня 2019 року був заслуханий в якості свідка позивач [PERSON] Свідок [PERSON] надав свідчення, що його бабуся [PERSON] була дружиною [PERSON] . Позивач [PERSON] проживав разом з бабусею та її чоловіком за адресою: [ADDRESS] . Також, [PERSON] зазначив, що після смерті бабусі доглядав за [PERSON] , так як він потребував допомоги, відносився до нього як до рідного дідуся. Після смерті [PERSON] займався його похованням. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши пояснення учасників по справі, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 27 лютого 1981 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Позивач [PERSON] є рідним онуком [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 21.07.1954, свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 19.09.1964, свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 11.09.1989. Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`ю за адресою: [ADDRESS] з 2010 року по день смерті останнього [INFO]. За час життя [PERSON] та [PERSON] [PERSON] допомагав з ремонтом квартири, оплачував комунально-житлові послуги та разом спільним бюджетом витрачали кошти на продукти та необхідні побутові речі. За змістом частин другої-четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Пленум Верховного Суду України у пункті 21 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Враховуючи наведене, до спадкоємців четвертої черги можуть належати не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу і не перебували у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, а і інші особи, які не перебували зі спадкодавцем у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Факт проживання позивача [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та поясненнями свідка в судовому засіданні. Обставин, які б давали підстави сумніватись у такому висновку - судом не встановлено. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , видане Відділом реєстрації смерті у місті Києві, актовий запис №22614. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , видане Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1121. За життя [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS] , що підтверджується ордером на житлове приміщення в житлово-будівельному кооперативі № 068422 Серія Ж. від 30.05.1988, що видано на підставі рішення загальних зборів членів ЖБК «Кристал - 20» затвердженого рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 24.03.1988 року за № 296. Ордер на житлове приміщення видавався подружжю - [PERSON] та [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] у встановлений законом строк позивач звернувся до нотаріуса П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що підтверджується матеріалами копії спадкової справи 1379/2017. Відповідно до ст. 1297 ЦК України встановлює обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Як передбачено у п.4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до п. 4.12 глави 10 Порядку вчення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Однак, нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Колодій Г.М. було винесено Постанову від 19 липня 2018року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, обґрунтовую тим, що не було надано документів, які підтверджують встановлення факту проживання спадкоємця зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та не надано правовстановлюючих документів на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду в позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Відповідно до ст.1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до статті 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що спадкоємцем за законом є [PERSON] , оскільки з 2010 року по [INFO] проживав однією сім`єю з [PERSON] , тобто більше п`яти років. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним той факт, що відповідно до вимог закону позивач належним чином прийняв спадщину після смерті [PERSON] , а у зв`язку з відсутністю у спадкоємця правовстановлюючих документів на спадкове майно не може оформити на це майно право власності, що унеможливлює в повній мірі володіти та користуватись ним, а також виходячи з положень ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», за яким рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно є правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності на вказане майно, тому у сукупності встановлених обставин є підстави для задоволення позову про визнання за [PERSON] право власності в порядку спадкування на квартири [ADDRESS] , загальною площею 61,4кв.м. Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки є обґрунтованим та доведеними. Відповідо до ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: approved