Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-29 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Генеральної прокуратури України, прокуратури Івано-Франківської області про стягнення моральної шкоди у розмірі 25000,00 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 25.07.2016 [PERSON] звернувся до Генерального прокурора України з заявою, предметом якої була вимога, в порядку ст.ст. 15-20 Закону України «Про звернення громадян», провести об`єктивну перевірку та вичерпне встановлення підстав бездіяльності першого заступника прокурора Івано-Франківської області Торованина В.Д. та начальника відділу представництва в судах інтересів громадянина та держави Попової О.В. стосовно приховування ними встановлених рішеннями судів вищих інстанцій фактів порушення присяги, тяганини та постановлення завідомо неправосудних рішень суддями Івано-Франківського міського суду Островським Л.Є. та Бородовським С.О . За наслідками перевірки нарешті вирішити питання про неможливість перебування Торованина і Попової на посадах в органах прокуратури та за наслідками об`єктивної перевірки вказаних підстав - про притягнення їх до кримінальної відповідальності, вирішивши конкуренцію між ст.ст. 364 та 367, а також ст. 376 КК України. Стосовно питання про приховування скоєних вказаними суддями злочинів - встановити, чи було воно заздалегідь обіцяне, чи ні. Вказує на те, що фактично перевірки за жодною заявою не проведено ані в Генеральній, ані в обласній прокуратурі. Обов`язки, визначені ст. 19 Закону України «Про звернення громадян» та галузевою інструкцією щодо порядку розгляду звернень в органах прокуратури, затвердженою наказом Генерального прокурора, не виконано. Крім цього, позивачем подано скарги від 19.09.2016 та від 19.10.2016, які супровідними листами Генеральної прокуратури України направлено для вирішення до прокуратури Івано-Франківської області. Таким чином, позивач вважає, що упередженими і протиправними, з ознаками узгоджених і солідарних, умисними діяннями, відповідачами умисно і свідомо нанесено позивачу моральної шкоди. Вони усвідомлювали, що характер їх діянь та зміст їх діянь щодо фактичної і юридичної відмови від розгляду звернень, буде психотравмуючим для позивача і бажали настання цих наслідків, в чому вбачаються наміри здійснити психічний тиск на [PERSON] з метою примусити або спонукати до відмови від подальших оскаржень. Така моральна шкода передбачена ст. 56 Конституції України та ст. 23 ЦК України і полягає у моральних, душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього самого, дистресі та розчаруванні, спричиненими в сфері на скаргу та інформаційних відносин явно протиправною поведінкою керівних державних службовців, обов`язком яких є забезпечення дотримання законності в межах своєї юрисдикції і притягнення до відповідальності винних в порушеннях цієї законності, і вона заподіяна названими чинниками. 11.04.2018 від представника відповідача Генеральної прокуратури України Гудзь О. надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що усі заяви і скарги [PERSON] , про які ним вказано в позовній заяві, розглянуто Генеральною прокуратурою України, в порядку, визначеному чинним кримінальним процесуальним законодавством. На даний час немає жодного судового рішення про визнання неправомірними дій, бездіяльності чи рішень Генеральної прокуратури України щодо розгляду скарг [PERSON] від 25.07.2017, 28.07.2016, 19.09.2016 та 19.10.2016, в зв`язку з чим правових підстав для відшкодування моральної шкоди не має. Просить відмовити в задоволенні позову в зв`язку з безпідставністю вимог. 02.04.2018 від представника відповідача прокуратури Івано-Франківської області Торованина В., 12.10.2020 року від представника відповідача керівника прокуратури Івано-Франківської області Хими Р. надійшли відзиви на позов, в яких просили відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки вони є необґрунтованими та безпідставними. Вказують на те, що позивач самостійно визначив дії органів прокуратури як протиправні та такі, що завдали йому моральної шкоди, у своїх доводах посилається виключно на свої припущення, які у встановленому законом порядку не перевірялись. Фактично, [PERSON] в межах заявлених вимог намагається підтвердити протиправність, на його думку, дій органів прокуратури що встановлюється в порядку адміністративного судочинства або в межах кримінального провадження. Позивачем не надано жодного доказу, який міг вказати на вчинення посадовою особою органів прокуратури незаконних дій чи бездіяльності, прийняття незаконного рішення при виконанні своїх повноважень. Представник відповідача Державна казначейська служба Україна відзиву на позовну заяву до суду не направила. Суд, розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що до Генеральної прокуратури України 28.07.2016, 03.08.2016 та 24.10.2016 надійшли повторні скарги [PERSON] від 25.07.2017, 28.07.2016 та 19.10.2016 щодо можливого вчинення кримінальних правопорушень начальником відділу прокуратури Івано-Франківської області Поповою О.В. , при отриманні нею службового житла, першим заступником прокурора цієї області Торованином В.Д. , який незаконно покривав її протиправні дії, невнесення відомостей прокуратурою області з даного питання до Єдиного реєстру досудових розслідувань та з інших питань. За результатами розгляду вищезазначених заяв, Генеральною прокуратурою України заявника повідомлено про те, що його скарги з аналогічних питань вже розглядались та йому було направлено копію відповіді Генеральної прокуратури України від 14.07.2016 №17/7-31098-16. Крім цього, до Генеральної прокуратури України 23.09.2016 надійшла скарга [PERSON] від 19.09.2016 стосовно вчинення кримінальних правопорушень працівниками прокуратури Івано-Франківської області Поповою О.В. та Торованином В.Д. щодо приховування ними рішень судів та винесення неправосудних рішень суддями Івано-Франківського міського суду. Враховуючи вимоги ст. 218 КПК України та Інструкції про порядок приймання, реєстрації та розгляду в органах прокуратури України заяв, повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення, затвердженої наказом Генерального прокурора України від 03.12.2012 № 125, супровідним листом від 28.09.2016 №17/7р, скаргу заявника направлено до розгляду заступнику прокурора Івано-Франківської області. Прокурор та слідчий, згідно з вимогами ст.ст. 36, 40 КПК України, здійснюючи свої повноваження, є самостійними у процесуальній діяльності. Оскарження їх дій та рішень, окрім недотримання розумних строків, прокурору вищого рівня чинним законодавством не передбачено. Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 17 Закону України « Про прокуратуру», прокурором вищого рівня для прокурорів, керівників та заступників керівників підрозділів регіональної прокуратури є керівник регіональної прокуратури чи його перший заступник або заступник відповідно до розподілу обов`язків. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 305 КПК України, слідчий чи прокурор можуть самостійно скасувати рішення, в тому числі про відмову у внесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, припинити дію чи бездіяльність, які оскаржуються. Статтями 303-307 КПК України визначено вичерпний перелік рішень і дій (бездіяльності) слідчого та прокурора, які можуть бути оскаржені на стадії досудового розслідування та регламентовано єдиний порядок їх оскарження - судовий. Таким чином, усі заяви і скарги [PERSON] розглянуто Генеральною прокуратурою України в порядку, визначеному чинним кримінальним процесуальним законодавством. Стаття 1176 ЦК України визначає загальні засади відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Згідно ч. 6 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Відповідно до ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Твердження позивача про незаконність дій посадових осіб Генеральної прокуратури України, прокуратури Івано-Франківської області при розгляді його звернень, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, так як позивачем не було надано доказів визнання цих дій незаконними в установленому законом порядку. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач посилається на те, що в зв`язку з незаконним та безпідставним ставленням відповідачів, позивачу було спричинено моральну шкоду, яка полягає у моральних, душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього самого, дистресі та розчаруванні, спричиненими в сфері на скаргу та інформаційних відносин явно протиправною поведінкою керівних державних службовців, обов`язком яких є забезпечення дотримання законності в межах своєї юрисдикції і притягнення до відповідальності винних в порушеннях цієї законності, і вона заподіяна названими чинниками. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в межах позадоговірних (деліктних) зобов`язань. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідно до ст. 1167 ЦК України відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 1173 ЦК України є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною - є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, з огляду на положення ст. 1173 ЦК України, що передбачають відповідальність за завдану шкоду незалежно від вини заподіювача, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Аналогічна позиція викладена у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» в якому зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Проте, позивач не навів належне обґрунтування своїх позовних вимог та не надав суду жодних доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральної шкоди діями чи бездіяльністю відповідачів, та порушення його конституційних прав і свобод. Частинами 1, 2 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є безпідставними, а тому у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed