Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «РІВНЕАЗОТ» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. У обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 30 березня 2018 року він був звільнений з роботи у ПрАТ «Рівнеазот» за угодою сторін за ст. 36 КЗпП України. Проте грошових розрахунків ПрАТ «Рівнеазот» з позивачем не провів. На день звільнення ПРАТ «Рівнеазот» мало перед позивачем заборгованість із заробітної плати за лютий - червень 2017 року на суму 35100 грн. 21 коп. Заробітна плата за лютий - червень 2017 року отримана ним (зарахована на банківський рахунок позивача) лише 31 грудня 2019 року. Позивач, посилаючись на ст. 117 Кодексу законів про працю України, вважає, що ПРАТ «Рівнеазот» зобов`язано сплатити йому середній заробіток за період з 31 березня 2018 року по 30 грудня року включно. Однак середній заробіток за цей період ПРАТ «Рівнеазот» йому не виплатило. Крім того, позивач в обґрунтування вимог зазначає, відповідно до рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 квітня 2019 року стягнуто з Приватного акціонерного підприємства «Рівнеазот» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 березня 2018 року по 15 квітня 2019 року у розмірі 153 902 гривні 00 копійок з відрахуванням обов`язкових платежів до державного бюджету. Наголошує, що питання виплати середнього заробітку за період з 16 квітня 2019 року по 30 грудня 2019 року не було предметом розгляду у цій справі, позов щодо виплати середнього заробітку за період з 16 квітня 2019 року по 30 грудня 2019 року до жодного суду ніколи не подавався. Зазначає, що йому заздалегідь не була відома і не могла бути відомою дата, коли ПрАТ «Рівнеазот» виплатить йому заборгованість із заробітної плати. Посилаючись на викладені обставини справи, Позивач просить суд стягнути з ПрАТ «Рівнеазот» суму середнього заробітку за період з 16 квітня 2019 року по 30 грудня 2019 року у розмірі 105272 грн. 32 коп. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 16 березня 2020 року відкрито провадження в справі за позовом [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «РІВНЕАЗОТ» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Визначено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Призначено судове засідання по названій справі. 27 квітня 2020 року представником ПрАТ «Рівнеазот» подано Відзив на позовну заяву, в якому представником відповідача зазначено, що ПрАТ «Рівнеазот» позовні вимоги по стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені у заявленому обсязі не визнає, вважає, що наявні підстави для зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені. Також зазначив, що з огляду на очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільнені позивача виплат у розмірі 3000 грн. Вказує, що зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових витрат Позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільнені, а є лише орієнтовною оцінкою тих витрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, його представник надав заяву про розгляд справи без їх участі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги необхідно задовольнити з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 04 січня 2012 року [PERSON] був прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів до ПрАТ «Рівнеазот», що підтверджується записом за № 22 у трудовій книжці (а.с.9-11). 30 березня 2018 року [PERSON] був звільнений з роботи у ПрАТ «Рівнеазот» за угодою сторін за ст. 36 КЗпП України (а.с.13). Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 квітня 2019 року стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» (код ЄДРПОУ 05607824; адреса місцезнаходження: м. Рівне, РІВНЕ-17) на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за період з лютого 2017 року по червень 2017 року у розмірі 35 100 (тридцять п`ять тисяч сто) гривень 21 копійка; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 березня 2018 року по 15 квітня 2019 року у розмірі 153 902 (сто п`ятдесят три тисячі дев`ятсот дві) гривні 00 копійок з відрахуванням обов`язкових платежів до державного бюджету; моральну шкоду у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок; судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» (код ЄДРПОУ 05607824; адреса місцезнаходження: м. Рівне, РІВНЕ-17) в дохід держави судові витрати у розмірі 1 235 (одна тисяча двісті тридцять п`ять) гривень 22 копійки. Звертаюсь до суду Позивач просить суд стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 квітня 2019 року по 30 грудня 2019 року. Статтею 2 КЗпП України одночасно передбачено і право громадянина на працю і право на отримання за працю заробітної плати не нижче встановленого державою мінімального розміру. Працівники реалізують право на працю шляхом укладання трудового договору на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Частиною 1ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 117КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Належних та допустимих доказів того, що невиплата заробітної плати спричинена не з його вини, відповідачем не надано. Відповідно до роз`яснень, які надані Верховним судом України в постанові Пленуму № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі застосування ст. 117 КЗпП України перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачу сум в день звільнення. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Крім того, слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012. Відтак відповідач зобов`язаний сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з наступного робочого дня після постановлення рішення по день фактичного розрахунку, тобто за період з 16.04.2019 року по 30.12.2019 року. У зазначений період на підприємстві було 178 робочих днів, з них скорочених на 1 годину 6 робочих днів. Отже, число робочих днів у період з 16.04.019 року по 30.12.2019 року 172 робочих днів по 8 годин (1376 годин) та 6 робочих днів по 7 годин (42 години), а всього 1418 годин. Середній заробіток [PERSON] становить 74,24 грн. Таким чином сума середнього заробітку становить 105272 грн. 32 коп. (74,24 грн. х 1418 год.). При цьому з вказаної суми мають бути відраховані обов`язкові платежі до державного бюджету. З огляду на викладене, порушене право позивача підлягає захисту, суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити - стягнути з ПрАТ «РІВНЕАЗОТ» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.04.2019 року по 30.12.2019 року включно у сумі 105272 грн. 32 коп. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з ПрАТ «РІВНЕАЗОТ» необхідно стягнути 1052,72 грн. судового збору в дохід держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved