Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] боргу за договором позики від 25 жовтня 2016 року у розмірі 775 713,00 грн., що еквівалентно 30 000,00 доларам США у гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 02 серпня 2017 року, 3% річних у розмірі 17 612,50 грн., інфляційні витрати від простроченої суми у розмірі 83 777,00 грн. та понесені судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 8000,00 грн. Мотивуючи вимоги тим, що 25 жовтня 2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 30 000,00 доларів США та зобов'язувався повернути борг у строк до 29 жовтня 2016 року про, що власноруч написав розписку. Станом на 29 жовтня 2016 року відповідач не повернув надані відповідно до розписки кошти. 21 червня 2017 року позивач на адресу відповідача направив претензію про повернення грошових коштів за договором позики. Проте, відповіді на претензію позивач не отримав, відповідач умови укладеного договору не виконав, що призвело до порушення прав позивача. За офіційним курсом Національного банку України станом на 02 серпня 2017 року 30000,00 доларів США становить 775713,00 грн. За невиконання відповідачем грошових зобов'язань позивачем здійснено розрахунок 3% річних за період прострочення з 30 жовтня 2016 року по 02 серпня 2017 року , який складає 17612,50 грн. та розрахунок інфляційних витрат за період з 30 жовтня 2016 року по 02 серпня 2017 року - 83777,00 грн. Оскільки досудове врегулювання спору виявилось не можливим, позивач просить суд про задоволення позову. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19 серпня 2017 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики (а.с. 27). 18 жовтня 2017 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва заяву [PERSON] про забезпечення позову повернуто позивачу. (а.с.38). 15 грудня 2017 року набрав чинності Цивільний процесуальний кодекс України у редакції Закону України «2147-VІІІ від 03.10.2017 року. Пунктом 9 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12 грудня 2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду (а.с.66). У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити у повному обсягу, виходячи із доводів, якими обґрунтовується позовна заява. Додатково пояснив, що 25.10.2016 року особисто передав відповідачу грошові кошти у розмірі 30000,00 доларів США, на що отримав від [PERSON] розписку. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти позову в повному обсязі. Пояснив, що у зв'язку із погіршенням стану здоров'я його батька, для лікування йому знадобились кошти. Його знайомий [PERSON], який на той час був його роботодавцем, запропонував взяти у борг кошти у [PERSON] під розписку. [PERSON] передав розписку [PERSON] про отримання від [PERSON] 30 000,00 доларів США із зобов'язанням повернути ці кошти в строк до 29.10.2016 року. Проте, відповідач кошти за вказаною розпискою не отримав, а тому вважав її недійсною. З огляду на означене у задоволенні позову просив відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 25 жовтня 2016 року [PERSON] написав розписку, відповідно до умов якої взяв на себе зобов'язання повернути до 29 жовтня 2016 року грошові кошти в сумі 30000,00 доларів США [PERSON] (а.с.12). Те, що [PERSON] свої зобов'язання не виконав належним чином та не повернув борг, свідчить наявний у позивача оригіналу розписки від 25 жовтня 2016 року. Обставину того, що дані грошові кошти не були повернуті відповідачем визнає і сам відповідач. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON], суду показав, що [PERSON] працював у нього помічником адвоката. У жовтні 2016 року відповідач звернувся до нього про допомогу позичити грошові кошти. У зв'язку із чим [PERSON] запропонував отримати у борг кошти у його знайомого [PERSON] про що відповідач власноручно написав йому розписку. За минуванням часу свідок не пам'ятає ряду подій, проте зазначає, що боргову розписку він передав [PERSON], а грошові кошти не передав. Яким чином відбулась передача вказаних у борговій розписці сума коштів йому не відомо. Суд критично відноситься до доводів відповідача, що він не отримував дані грошові кошти у розмірі 30 000,00 доларів США і розписка від 25.10.2016 року цього не підтверджує з огляду на наступне. Згідно із ст. 1047 ЦК України підтвердженням укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. А тому, суд не приймає до уваги доводи відповідача, що розписка не підтверджує факт надання [PERSON] у борг позивачем 30000 доларів США. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 21 червня 2017 року позивачем на адресу відповідача направлена претензія про повернення грошових коштів за договором позики (а.с.13,14). Проте, як встановлено під час судового розгляду відповідач позивачу грошові кошти за борговою розпискою від 25.10.2016 року не повернув. Дана обставина визнається сторонами, а тому у розумінні ч.1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, оскільки у суду не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до наданого позивача розрахунку, правильність якого перевірена судом сума 3% річних за період з 30.10.2016 року по 02.08.2017 року складає 17 612,50 грн. ( 775 713,00 х 3% : 100% : 366 дня х 277 днів). Щодо стягнення з відповідача на користь позивача індексу інфляції, то суд вважає, що в цій частині позовних вимог слід відмовити, оскільки не підлягають застосуванню до грошових зобов'язань отриманих в іноземній валюті, у даному випадку - грошовій одиниці долар США, положення закону ст. 625 ЦК України, в частині нарахування індексу інфляції, оскільки останній регулює порядок сплати боргу, визначеному у гривнях. Аналогічна правова позиція міститься у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 27.01.2016 року у справі № 6-771цс15. Згідно із ст.ст. 12,81 ЦПК України, саме на сторони покладено обов'язок по доведенню тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як зазначає Верховний Суд України у постановах від 18.03.2013 року № 6-63цс13 та від 11.11.2015 року справа № 6-1967цс15, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Доводи щодо фактичного не отримання коштів по розписці, суд не приймає до уваги, оскільки у матеріалах справи наявна розписка, що у відповідності до п. 2 ст. 1047 ЦК України підтверджує отримання відповідачем коштів. За правилами ч. 1 ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. За положенням ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. А відтак, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог і з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума коштів за договором позики від 25.10.2016 року у розмірі 775 713,00 грн., що еквівалентно 30 000,00 доларам США, у гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 02 серпня 2017 року та 3% річних - 17 612,50 грн Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого позивачем судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 7 933,25 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial