Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до відповідача про виселення її з квартири [ADDRESS]. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 04 червня 2009 року між ним та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений 04.06.2009 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1090. Вказаний договір 04 червня 2009 року було зареєстровано у КП ВОБТІ. Стверджує, що після укладення договору купівлі-продажу у квартирі залишилась проживати відповідач [PERSON] з двома дітьми. У звязку із невиконанням [PERSON] письмових вимог позивача від 12.11.2015 року та від 22.05.2013 року про виселення з належної йому квартири відповідачем було завдано йому збитків в розмірі 24\~500,00 грн. Такий розмір збитків позивач обґрунтовував неможливістю виконання укладеного між ним та [PERSON] договору найму квартири від 22.11.2012 року № 01. На підставі викладеного просив виселити відповідача із квартири [ADDRESS] та стягнути збитки в розмірі 24\~500,00 грн. Представник позивача [PERSON] в судове засідання подав заяву, в якій позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити та розгляд справи проводити у його відсутності. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги не визнав та просив відмовити в його задоволенні. В ході розгляду справи відповідачем було надано суду письмові заперечення, в яких вона посилалась на незаконне відчуження її чоловіком [PERSON] квартири № 128 у м. Луцьку по пр. Молоді, 11 та недійсність договору купівлі-продажу. Свої заперечення відповідач обґрунтовувала придбанням для проживання їхньої сімї спірної квартири за спільні кошти набуті за час шлюбу з [PERSON] та за рахунок відчуження належної відповідачу, [PERSON] та їх двом дітям квартири №122 у м. Луцьку по пр. Молоді, 4. З цієї підстави відповідач у своїх інтересах та інтересах дітей звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири [ADDRESS], посвідченого 04.06.2009 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1090. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Проаналізувавши документи справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В судовому засіданні встановлено, що 04 червня 2009 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений 04.06.2009 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1090 (а.с. 5-6). Вказаний договір 04 червня 2009 року було зареєстровано у КП ВОБТІ. У звязку із укладенням з [PERSON] договору найму квартири від 22.11.2012 року № 01 (а.с. 8-10) позивачем було направлено відповідачу письмові вимоги від 12.11.2015 року та від 22.05.2013 року про виселення з належної йому квартири (а.с. 11, 15-16). Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом про виселення через чотири роки після укладення договору купівлі-продажу. Всупереч ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України позивачем не було доведено належними доказами ні факту реєстрації місця проживання відповідача за адресою: [ADDRESS], ні факту проживання відповідача за вказаною адресою на час розгляду справи судом. У звязку із цим судом не було встановлено факту порушення цивільного права позивача, яке б потребувало судового захисту. Крім того, судом було встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 24 листопада 2014 року у справі № 161/8638/14-ц та рішенням апеляційного суду Волинської області від 29 грудня 2014 року (а.с. 93-95) договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] визнано недійсним, а квартиру визнано спільною сумісною власністю, визнано за [PERSON] право власності на 31/100 часток квартири, [PERSON] і [PERSON] право власності по 19/100 часток квартири за кожним. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З огляду на те, що позивачем не доведено обставини на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, договір купівлі продажу квартири, на підставі якого позивач звернувся до суду визнано недійсним, а за відповідачем визнано право власності на частку у квартирі, а тому у позивача відсутнє порушене право, що підлягає захисту судом та підстави для задоволення позову про виселення з квартири та відшкодування збитків. Таким чином, суд приходить до висновку, що в позові [PERSON] до [PERSON] слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить з наступного. Оскільки суд дійшов висновку про необхідність відмови у позові в повному обсязі, то понесені позивачем судові витрати слід залишити за позивачем. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу представником відповідача було надано договір № 32 від 02.10.2013 року з АО «Правовий стандарт», квитанції про оплату послуг за цим договором та розрахунок надання правової допомоги в розмірі 22\~500,00 грн. (а.с. 31, 97-101). Дослідивши матеріали справи та додані до заяви-вимоги відповідача докази і розрахунок витрат на правову допомогу, суд приходить до висновку, що дану вимогу слід задовольнити частково, стягнувши з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 12 094,00 грн. з наступних підстав. Суд не вбачає підстав враховувати вартість тієї правової допомоги, яка надавалася при вирішенні позову [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу, а також позову [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа, що не заявляє вимог на предмет спору на стороні позивачів - орган опіки та піклування Луцької міської ради, про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права спільної сумісної власності на майно, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. У звязку із цим в частині стягнення на користь відповідача 10\~406,00 грн. суми витрат, зазначених у пунктах № 7, № 8, № 13 та № 14 розрахунку АО «Правовий стандарт» вих. № 19 від 28.05.2015 року, слід відмовити.

Outcome: approved