Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з уточненим позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю. В обґрунтуванням своїх позовних вимог вказала, що згідно свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 22.12.1993 р. , реєстровий № [NUMBER] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях успадкували після смерті [PERSON] померлого [INFO] будинок [ADDRESS] . На підставі рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 18.10.2018 р. №266/3672/17, яке набрало законної сили 20.11.2018 р. позивачу виділено в користування у вказаному будинку, а саме житлове приміщення (літ. 1-1) площею 10,8 кв.м., житлове приміщення (літ. 1-2) площею 7,7 кв.м., санвузол (літ. 1-3) площею 5,9 кв.м., кухня (літ.1-4) площею 8,5 кв. м, загальною площею 32 кв.м. та житловою площею 18,5 кв.м., [PERSON] та [PERSON] виділено в користування: житлове приміщення (літ. 1-5) площею 25,3 кв.м., коридор (літ. 8) площею 10,1 кв.м., кухня (літ. 1-6) площею 11,7 кв.м., санвузол (літ. 1-7) площею 6,9 кв.м. загальною площею 54 кв.м., житловою площею 25,3 кв.м., тамбур (літ.1) площею 7,0 кв.м. Додатковим рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 02.11.2018 року, яке набрало законної сили 04.12.2018 р. коридор літ. 8 площею 10,1 кв.м. залишено позивачу та членам його сім`ї в безоплатне користування безстроково. Право власності на виділені приміщення Відповідачами на теперішній час не визнано. Крім того вказаним рішення суду встановлено, що виконкомом Приморської районної ради м. Маріуполя від 22.09.1993 року за результатами перевірки звернення [PERSON] затверджено акт прийому до експлуатації житлового будинку [ADDRESS] житловою площею 69,1 кв.м., загальною площею 87,7 кв.м. Згідно з актом від 19.04.2019 року комітету самоорганізації населення селища Моряків м. Маріуполя Позивач постійно мешкає у спірному будинку. Відповідачі ніколи не мешкали у спірному будинку і не мешкають по теперішній час. У зв`язку з чим посилаючись на положення ст. 344 ЦК України просив суд визнати за ним право власності на цілий будинок [ADDRESS] за набувальною давністю, судові витрати покласти на відповідачів. Згідно ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.3, 4 ст. 12, ч.1, 2 ст.13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Справа розглядається в порядку загального позовного провадження. Ухвалу суду від 21.11.2019 р. про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі відповідачам направлено за визначеною адресою та визначено строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 33). Відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги не визнав в повному обсязі. В обґрунтування зазначив, що позивач, він та [PERSON] є співвласниками спірного будинку в рівних часках. До теперішнього часу спірне домоволодіння не поділено в натурі між ними. Він мав бажання відокремити свою частку від частини позивача тому у вересні 2017 р. звертався до суду із відповідним позовом. В свою чергу позивач звернувся із зустрічним позовом та запропонував інший ніж він порядок користування будинком, який був прийнятий судом та ухвалено 18.10.2018 р. рішення Приморського районного суду м. Маріуполя згідно якого відповідачам було виділено приміщення літ. 1-5, площею 25,3 кв.м., літ. 8, площею 10,1 кв.м., літ. 1-6, площею 11,7 кв.м., літ. 1-7, площею 6,9 кв.м., загальною площею 54 кв.м. житловою площею 25,3 кв.м., а Позивачу було виділено приміщення літ. 1-1, площею 10,8 кв.м., літ. 1-2, площею 7,7 кв.м., літ. 103 площею 5,9 кв.м., літ. 1-4 площею 8,5 кв.м., загальною площею 32,9 кв.м., житловою площею 18,5 кв.м., де тамбур під літ. І, площею 7 кв.м. був залишений в загальному користуванні. Вона разом із другим відповідачем ніколи не надавали ніяких дозволів позивачу проживати в їх частинах будинку та що-небудь робити та виконувати якійсь ремонт в спірному будинку. Під час проживання у будинку їх матері [PERSON] вона сплачувала всі комунальні послуги. Вважає, що позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на підставі ст. 344 ЦК України є безпідставним оскільки позивачу відомі співвласники цього будинку які не відмовлялись від своїх часток. У визначений строк відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву не подав, доказів на спростування вимог, що викладені в позовній заяві в порядку ст. 83 ЦПК України суду не надав. Позивач [PERSON] в судовому засіданні повністю підтримав уточнений позов з підстав зазначених у ньому. Додатково зазначив, що він разом із членами своєї сім`ї мешкає у будинку, несе всі витрати на його утримання та піклується про його належний стан, робить поточні ремонти. Відповідачі жодним чином не піклуються про будинок, не мешкають в ньому. Просив позовні вимоги задовольнити. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явились, але надали заяву в якій просили відмовити у позові з підстав зазначених у відзиві, справу розглянути без їх участі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився без поважних причин, хоча про час, місце та дату розгляду справи було повідомлено належним чином замовною кореспонденцією, про причини неявки не повідомив. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов висновку про таке. В силу положень ч.ч. 1,4 ст. 82 ЦПК зокрема обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Обставини встановлені рушенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних часках успадкували після смерті [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21.01.1993 р. реєстровий №3710. Право власності зареєстроване в Маріупольському БТІ 19.04.1994 р. №38788 (а.с. 10, 11). 18 жовтня 2018 року рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя №266/3672/17 було встановлено порядок користування житловим приміщення будинку [ADDRESS] : виділено [PERSON] в користування приміщення літ. 1-1 площею 10,8 кв.м., літ. 1-2 площею 7,7 кв.м., літ. 1-3 площею 5,9 кв.м., літ. 1-4 площею 8,5 кв.м., загальною площею 32,9 кв.м., житловою площею 18,5 кв.м. Виділено [PERSON] , [PERSON] приміщення літ. 1-5 площею 25,3 кв.м., літ. 8 площею 10,1 кв.м., літ. 1-6 площею 11,7 кв.м., літ. 1-7 площею 6,9 кв.м. загальною площею 54 кв.м., житловою площею 25,3 кв.м. Залишено тамбур літ. І площею 7 кв.м. в загальному користуванні. Додатковим рішенням від 02.11.2018 р. встановлено [PERSON] та членам його родини безстрокове користування приміщенням літ. 8 площею 10,1 кв.м. в будинку [ADDRESS] . Рішення було отримано сторонами, не оскаржувалось, набрало законної сили 20.11.2018 р., додаткове 04.12.2018 р. ( а.с.6-8, 9). Таким чином право власності закріплено за відповідачами, а спір між сторонами щодо порядку користування спадковим майном у виді спірного будинку було вирішено. Позивач, як на підставу свої позовних вимог посилається на те, що йому повинно перейти право власності на належні відповідачам 2/3 частку спірного будинку за набувальною давністю оскільки він більш ніж 18 років постійно проживає у будинку, зареєстрований у ньому, сплачує комунальні послуги та робить поточний ремонт адже є добросовісним набувачем. У спірному будинку позивач зареєстровано з 13.02.2001 р., що підтверджено у штампом паспорті (а.с.12). Крім того вищевказаним рішенням суду встановлено, що у спірному будинку [PERSON] мешкає разом із [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не зареєстровані, фактично в будинку не мешкають, що не оспорювалось відповідачами. Відповідно до вимог ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Таким чином, виходячи із змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є таке: майно може бути об`єктом набувальної давності; законність володіння, добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність строк володіння нерухомим майном 10 років; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. Позов про визнання права власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка знає власника цього майна. Отже, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення судового рішення (така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №924/925/17 та від 22.05.2018. Окрім того, у постанові Верховного Суду України, від 20 травня 2015 року, у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного документа, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування положень частини першої статті 344ЦК України До цього висновку дійшов Верховний Суд України в Постанові від 27.09.2018р., по справі № 571/1099/16-ц. Судом встановлено, що позивач нарівні із відповідачами є співвласниками спірного будинку в рівних часках між якими визнано порядок користування житловим приміщенням і позивач мешкає у спірному будинку разом із своєю сім`єю жінкою [PERSON] та дітьми, користується житловим приміщенням і продовжує ним користуватися в тому числі і часками співвласників [PERSON] , [PERSON] . Отже, доводи, викладені в позовній заяві та надані в судовому засіданні позивачем по справі про наявність підстав для задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю суперечать положенням ст. 344 ЦК України. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Інші документи, що містяться у справі не спростовують висновків суду. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у зв`язку із відмовою у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed