Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON], вказуючи, що 26 серпня 1989 року зареєстрував шлюб із відповідачем. Шлюб зареєстровано відділом ЗАГСу Дунаєвецького райвиконкому, про що зроблено актовий запис №127. В шлюбі народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON] [INFO]. На протязі останніх трьох років сімейне життя між ними погіршувалося, в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Кожен з них має протилежні погляди на шлюб та сімю. Ведення спільного господарства між ними припинено. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить розірвати шлюб з відповідачем. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON], яка діє на підставі договору від 12 грудня 2016 року у судове засідання, яке відбулось 14 квітня 2017 року, не зявилися, про причини неявки суд не повідомили. У судовому засіданні позивач [PERSON], а також представник [PERSON] позовні вимоги не визнали, заперечила проти розірвання шлюбу. Зазначила, що вони проживають разом і підтримують шлюбні відносини та ведуть спільне господарство. Вважає, що немає підстав для розлучення. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача та представника позивача на підставі наявних у справі доказів, виходячи із наступного Відповідно до ч.3 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Відповідно до ч.1ст.157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. Відповідно до п. 2 ч.1ст.169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі, зокрема, першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними. Окрім цього, у відповідності дост.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», частини 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що права особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»). У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. Відповідно позиція відповідача [PERSON] розцінюється судом як така, що спрямована на затягування розгляду справи, що є порушенням розгляду справи упродовж розумного строку та свідчить про зловживання відповідачем своїми процесуальними правами. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно статті 51 Конституції України\~передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім»ї. Аналогічні приписи викладені у\~ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи із змісту ч. 3, 4\~ст. 56 СК України\~кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до\~ст. 110 СК України\~позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства (ст. 111 СК України). Відповідно до ч.2\~ст. 112 СК України\~суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до змісту п. 10\~Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~проголошена\~Конституцією України\~охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини - інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Судом встановлено, що сторони у справі зареєстрували шлюб 26 серпня 1989 року, про що відділом ЗАГСу Дунаєвицького райвиконкому зроблено запис № 127. Судом також встановлено, що в шлюбі у сторін народилась донька [PERSON], [INFO], яка є повнолітньою та син [PERSON], [INFO], який є неповнолітнім. Ухвалою Бориславського міського суду Львівської області від 28 лютого 2017 року за клопотанням відповідача\~[PERSON], провадження у справі було зупинено для надання сторонам у справі строку для примирення\~1 (один) місяць. Після спливу зазначеного строку, сторони не примирилися. Вирішуючи спір про розірвання шлюбу, враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, обставини життя подружжя, суд виходить з того, що сторони не підтримують подружніх відносин, позивач не бажає їх поновляти, про що він категорично ствердив у судовому засіданні, подальше сімейне життя подружжя і примирення неможливе та шлюб існує формально, суд прийшов до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, який заперечує примирення між ними та наполягає на розірванні шлюбу. За таких обставин, з врахуванням зібраних доказів у суду наявні підстави прийти до висновку, що сім'я розпалась і примирення між сторонами неможливе. Суд вважає встановленим, що між сторонами втрачено взаєморозуміння, збереження сімї та поновлення шлюбних відносин неможливо, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка позивача у справі, після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті права сторін, відповідно позовні вимоги підлягають задоволенню. Крім цього, у відповідності до\~ст. 113 Сімейного кодексу України\~ України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до норми вказаної статті, при розірванні шлюбу кожен із подружжя має право зберегти спільне прізвище або відновити дошлюбне. Це право може бути реалізоване лише у момент припинення шлюбу у разі його розірвання. Право змінити спільне прізвище на дошлюбне має лише той з подружжя, хто обрав спільне прізвище при укладенні шлюбу. При цьому, той з подружжя, чиє прізвище він носить, не може заборонити йому продовжувати іменуватися цим прізвищем після розірвання шлюбу. Відповідно до ч.8\~ст.235 ЦПК України\~у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час реєстрації, що розривається. Оскільки відповідач у справі [PERSON] не зверталась до суду про відновлення свого дошлюбного прізвища, суд вважає за необхідне залишити прізвище відповідачу, яке вона отримала після реєстрації шлюбу, який розірваний. У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України, оскільки позовні вимоги задоволені повністю, тому з відповідача підлягають стягненню в користь позивача судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

Outcome: approved