Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (УКРАЕРОРУХ), в якій просив поновити його на роботі, на посаді інженера 1 категорії відділу договірної роботи юридичної служби Украероруху на державному підприємстві обслуговування повітряного руху України УКРАЕРОРУХ, стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (УКРАЕРОРУХ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 вересня 2019 року до дня поновлення на роботі. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він працював на посаді інженера 1 категорії відділу договірної роботи юридичної служби Украероруху на Державному підприємстві обслуговування повітряного руху України (УКРАЕРОРУХ) з серпня 2018 року. Під час перебування на лікарняному, наказом № 989/о від 13 вересня 2019 року був звільнений на підставі закінчення строкового трудового договору у зв`язку з достроковим виходом з відпустки по догляду за дитиною до трьох років іншого працівника. Позивач вважає звільнення незаконним з тих підстав, що на момент звільнення він перебував на лікарняному, про що в день звільнення в телефонному режимі повідомив іншого працівника відповідача. Позивач зазначає, що не працює на підприємстві відповідача з 13 вересня 2019 року, що він неодноразово інформував відповідача в телефонному режимі про перебування на лікарняному. Вважає неможливим врегулювати спір в позасудовому порядку, тому вимушений звернутись за захистом своїх прав до суду. Ухвалою суду від 18 листопада 2019 р. відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін з призначенням судового засідання на 20 грудня 2019 року. У судове засідання 20 грудня 2019 року з`явився представник відповідача. Позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Від позивача до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Представник відповідача залишив питання на розсуд суду. Судове засідання відкладено на 19 лютого 2020 року. 24 грудня 2019 року до суду надійшов відзив представника відповідача. У відзиві відповідач зазначає, що звільнення відбулось правомірно. Представник відповідача вказує на те, що позивача було прийнято на роботу за строковим трудовим договором та було звільнено після завершення строку дії відповідного договору. Звільнення відбулось на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України, а не з ініціативи роботодавця, а тому допускається під час перебування працівника на лікарняному. Тому вважає, що у діях відповідача під час звільнення не було жодних порушень. У задоволенні позовних вимог просить відмовити. У судове засідання 19 лютого 2020 року з`явився представник відповідача. Позивач до суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Від позивача до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Судове засідання відкладено на 29 квітня 2020 року. У судове засідання 29 квітня 2020 року учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від позивача до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Розгляд справи відкладено на 23 червня 2020 року. У судове засідання 23 червня 2020 року з`явився представник відповідача. Позивач до суду не з`явився, повідомлення про належне сповіщення немає. Розгляд справи відкладено на 22 вересня 2020 року. З 26 серпня 2020 року по 11 вересня 2020 року суддя Свячена Ю.Б. знаходилась у щорічній основній відпустці. У судове засідання 22 вересня 2020 року з`явився позивач. Представник відповідача до суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Розгляд справи відкладено на 09 листопада 2020 року. У судове засідання 09 листопада 2020 року з`явився представник відповідача. Позивач до суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Розгляд справи відкладено на 09 лютого 2021 року. У судове засідання 09 лютого 2021 року з`явився позивач. Представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Розгляд справи відкладено на 24 березня 2021 року. Ухвалою суду від 17 березня 2021 року заяву позивача [PERSON] про проведення відкритого судового засідання в режимі відеоконференції поза межами суду задоволено. У судове засідання 24 березня 2021 року з`явилися позивач та представник відповідача. Представник відповідача позовні вимоги не визнає, надав до суду довідку № 4.3-22-242 про середню заробітну плату [PERSON] . Розгляд справи відкладено на 05 травня 2021 року. У судове засідання 05 травня 2021 року учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від представника відповідача до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Розгляд справи відкладено на 01 липня 2021 року. Від позивача 05 травня 2021 року надійшла заява про проголошення рішення за його відсутності. У судове засідання 01 липня 2021 року учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від представника відповідача до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, наявні у справі докази, оцінивши їх у сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (УКРАЕРОРУХ) не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Приймаючи рішення по даній справі суд виходив із такого. Судом встановлено, що відповідно до наказу від 14 грудня 2008 року № 1203/о позивача було прийнято на роботу до відповідача на посаду провідного інженера відділу договорів юридичної служби. Далі, на підставі заяви позивача його було переведено на посаду інженера 1 категорії відділу договірної роботи юридичної служби за строковим трудовим договором, укладеного на строк з 01 квітня 2019 року до фактичного виходу на роботу [PERSON] , яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років по 20 лютого 2021 року, що підтверджується витягом з наказу від 29 березня 2019 року № 321/о. Згідно ст. 23 КЗпП України, трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Відповідно до ст. 24 КЗпП України, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів, згідно зі ст.24 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу. При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт). Таким чином, суд приходить до висновку, що укладання строкового трудового договору між позивачем та відповідачем, який оформлено наказом відповідача, в якому також зазначено строк дії договору подію, а саме: вихід на роботу іншого працівника із по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, повністю відповідає законодавству. Судом встановлено, що надалі, на підставі заяви [PERSON] , яка просила вважати її такою, що стала до роботи з 16 вересня 2019 року після відпустки по догляду за дитиною до 3-х років, відповідачем було видано наказ від 13 вересня 2019 року № 988/о, відповідно до якого зазначено, що необхідно вважати [PERSON] такою, що стала до роботи після відпустки по догляду за дитиною до 3-х років з 16 вересня 2019 року. В той же час, на підставі зазначеного наказу, відповідачем було прийнято наказ від 13 вересня 2019 року № 989/о про звільнення [PERSON] у зв`язку з закінченням строкового трудового договору на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України. При цьому, ст. 179 КЗпП України, передбачена можливість дострокового виходу із відпустки по догляду за дитиною до 3-х років. В той же час, 13 вересня 2019 року є останнім робочим днем перед 16 вересня 2019 року датою виходу іншого працівника на роботу. Таким чином, відповідач також діяв у відповідності до законодавства зазначивши днем звільнення позивача останній робочий день перед днем виходу іншого працівника, оскільки в один і той самий час на одній посаді не можуть рахуватись 2 працівника. Таким чином, відповідач звільнив відповідача на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку з закінченням строку дії трудового договору, з дотриманням вимог законодавства. Доводи позивача про те, що під час звільнення він перебував на лікарняному, не можуть слугувати підставами для задоволення позову виходячи з такого. Відповідно до ч.3 ст. 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Проте, суд зауважує, що зазначена норма КЗпП України стосується звільнення з ініціативи власника або уповноваженого органу за ст.ст. 40, 41 КЗпП України. Позивача ж було звільнено за п.2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з закінченням строку дії трудового договору. В постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року по справі № 640/498/17-ц зазначено: Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Ст. 23 КЗпП України встановлено, що трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Припинення трудового договору по закінченні строку не потребує заяви чи якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він вже виразив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. Одночасно він виразив і волю на припинення такого трудового договору по закінченні строку, на який він був укладений. Згідно з пунктом 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (п. 2 і 3 ст. 23), крім випадків коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Звільнити працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору можна як у період тимчасової непрацездатності, так і в період перебування його у відпустці, оскільки частиною третьою статті 40 КЗпП України встановлено заборону щодо звільнення працівників у період тимчасової непрацездатності та перебування у відпустці лише з ініціативи роботодавця, тобто з підстав, передбачених у статтях 40, 41 КЗпП України. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 2 цієї статті, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України). Згідно ч.ч.1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, перевіривши доводи позовної заяви та повно і всебічно дослідивши всі наявні докази, суд приходить до висновку про те, що звільнення позивача відбулось без порушень, а тому, позовна заява не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed