Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Делівері» (далі - ТОВ «Делівері»). Свої вимоги обґрунтовує тим, що 15.09.2015 року мін ним та відповідачем був укладений договір транспортного експедирування на доставку вантажу за адресою та в порядку, визначених в квитанції №2100082081. Згідно із якою [PERSON] замовив доставку меду вагою 1600 кг, цінністю 70000 грн., у період часу з 15.09.2015 по 18.09.2015 року зі складу відповідача Харків-1, вул. Роганська, 147, на склад відповідача по вул. Вознесенська, 52-Б у м. Первомайське Миколаївської області. Оскільки він не отримав передплату за вказаний вантаж, то замовив послугу заборона видачі вантажу за додаткову плату 20 грн. За доставку вантажу [PERSON] сплатив 1550 грн. (вартість склад-склад), 6 грн. (оформлення вантажу), 140 грн. (забір вантажу), 245 грн. (пакувальні матеріали), 20 грн. (заборона видачі), 280 грн. (страхування вантажу), а усього 2241 грн. В порушення зобовязань, відповідач видав вантаж одержувачу без зняття заборони на видачу, що полягала в отриманні від [PERSON] письмової згоди, чим були порушені умови договору та спричинені збитки позивачу. На звернення [PERSON] перевізник не відповів. В уточненій позовній заяві від 22.02.2016 року позивач просить: стягнути із відповідача на його користь вартості доставки в розмірі 2241,00 грн., вартість вантажу в розмірі 70000,00 грн., три проценти річних в розмірі 67,23 грн., інфляційні витрати в розмірі 3248,00 грн., вартість правових послуг в розмірі 4900,00 грн., а всього 80456,23 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] і представник позивача [PERSON], що діє на підставі довіреності, позовні вимоги підтримали, із підстав зазначених у позові. Вказали, що [PERSON] уклав із відповідачем договір перевезення вантажу як фізична особа, не вважає необхідним залучити у якості співвідповідачів [PERSON], який був отримувачем вантажу, оскільки не мав із останнім письмової угоди, а також страхову компанію, тому що вказаний випадок не є страховим. Просять задовольнити уточнений позов у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON], що діє на підставі довіреності, у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що позивачем не доведена вартість та вміст вантажу. Крім того, вантаж був отриманий належним отримувачем, вказаним у документах. Просить відмовити у позові у повному обсязі. Вислухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Як вбачається із квитанції про прийом вантажу №2100082081 від 15.09.2015 року [PERSON] замовив ТОВ «Делівері» доставку меду вагою 1600 кг, цінністю 70000 грн., у період часу з 15.09.2015 по 18.09.2015 року зі складу відповідача Харків-1, вул. Роганська, 147, на склад відповідача по вул. Вознесенська, 52-Б у м. Первомайське Миколаївської області, отримувач [PERSON], із забороною видачі [NUMBER]. Остаточна сума за послуги доставки 2241 грн. (а.с.3-6). За правилами транспортного експедирування вантажів (багажу), затверджених наказом ТОВ «Делівері» №39 від 20 листопада 2002 року (а.с.10-12): 7.1. Експедитор приймає на себе зобов'язання щодо забезпечення повного збереження зданого до транспортного експедирування вантажу (багажу) з моменту прийняття багажу на склад від Вантажовідправника і до моменту видачі вантажу (багажу) Вантажоодержувачу. 7.2. Експедитор несе відповідальність за пошкодження або втрату вантажу (багажу) тільки в тих випадках, коли втрата або пошкодження сталася з вини Експедитора. 7.3. За шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу (багажу) Експедитор відповідає у разі втрати вантажу (багажу), зданого до перевезення з оголошенням його цінності, в розмірі оголошеної вартості вантажу (багажу), якщо не буде доведено, що його дійсна вартість нижче оголошеної. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України Про транспортно-експедиторську діяльність від 01.07.2004 р. № 1955-IV (далі Закон № 1955-IV) за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Згідно із ст.11 Закону № 1955-IV експедитор зобов'язаний надавати транспортно-експедиторські послуги згідно з договором транспортного експедирування і вказівками клієнта, погодженими з експедитором у встановленому договором порядку. Договором транспортного експедирування можуть бути передбачені й інші обов'язки експедитора. Статтею 14 Закону № 1955-IV передбачено, що за невиконання або неналежне виконання обов'язків, які передбачені договором транспортного експедирування і цим Законом, експедитор і клієнт несуть відповідальність згідно з Цивільним кодексом України, іншими законами та договором транспортного експедирування. Експедитор несе відповідальність за дії та недогляд третіх осіб, залучених ним до виконання договору транспортного експедирування, у тому ж порядку, як і за власні дії. Згідно із ст. 929 Цивільного кодексу України (далі ЦК) за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора забезпечити одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням. Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами. Статтею 934 ЦК передбачено, що за порушення обов'язків за договором транспортного експедирування експедитор відповідає перед клієнтом відповідно до глави 51 цього Кодексу. Так, главою 51 ст. 610 ЦК встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків (ст. 611 ЦК). Статтею 614 ЦК передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. На підставі наведеного, судом встановлено порушення умов договору перевезення вантажу відповідачем, яким не була дотримана додаткова умова про заборону видачі вантажу без письмової згоди відправника, у звязку із чим останньому були завдані збитки, що складаються із вартості доставки в розмірі 2241,00 грн. та вартості вантажу в розмірі 70000,00 грн., тобто сум, які визначені у квитанції про прийом вантажу №2100082081 від 15.09.2015 року, що підписана позивачем та уповноваженою особою ТОВ «Делівері». Крім того, позивачем заявлені вимоги про стягнення трьох процентів річних, що визначені від вартості доставки вантажу 2241х3%=67,23; інфляційних витрат від вартості вантажу в розмірі 3248,00 грн. Згідно із позицією ВССУ, що викладена у листі від 16.01.2013 року №10-74/0/4-13: Відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності. Таким чином, дія частини другої статті 625 ЦК про обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди. На підставі викладеного, суд відмовляє у стягненні з відповідача 3% річних і інфляційних витрат. Позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача витрат на правові послуги в розмірі 4900,00 грн., які підтверджені договором про надання правової допомоги адвоката та деталізованим розрахунком, тому суд вважає можливим задовольнити заявлені вимоги. Пунктом 22 статті 1 Закону України Про захист прав споживачів від 01.12.1991 р. №1023-ХІІ (далі Закон №1023-ХІІ) визначено, що споживач, це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Стаття 22 Закону №1023-ХІІ вказує, що захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі того, що судом частково задоволені вимоги позивача у загальному розмірі 77141,00 грн., судові витрати слід стягнути з відповідача.

Outcome: partial