Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Позов обґрунтовує тим, що вона перебуває в шлюбі з відповідачем з 02 серпня 2015 року, який було зареєстровано Луцьким міським управлінням юстиції, актовий запис № 1114. Від шлюбу у них народився син: [PERSON], [INFO]. Сімейне життя з відповідачем не склалося через постійні конфлікти та суперечки. Вказує, що шлюбні стосунки між ними припинено з серпня 2016 року, з того часу вони живуть окремо. Подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливі. Дитина проживає разом з нею та перебуває на її повному утриманні, відповідач матеріально не допомагає, участі у вихованні дитини не бере. Також зазначає, що їй достовірно не відомо про розмір доходів відповідача, оскільки офіційно він ніде не працює, однак знає, що він їздить за заробітки. З огляду на наведене, просить шлюб між нею та відповідачем розірвати, стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. щомісячно з серпня 2016 року до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково, суду пояснив, що не заперечує проти розірвання шлюбу та погоджується сплачувати аліменти на утримання сина [PERSON], однак не погоджується з розміром суми аліментів, які просить позивач. Вказував, що зможе платити аліменти в розмірі 500-700 грн. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 02 серпня 2015 року, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис №1114 (а.с.9). Від даного шлюбу у сторін народився син: [PERSON], [INFO] (а.с.4). Відповідно до ч.1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно зі змістом ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобовязані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сімї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобовязаний утверджувати в сімї повагу до матері. Дружина зобовязана утверджувати в сімї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сімї за свою поведінку в ній. Як вбачається зі змісту ч.3 та 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду від 12.06.1998 року № 16 Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю встановлено, що проголошена Конституцією охорона сімї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сімї стали неможливими. Як встановлено судом, сторони тривалий час подружніх стосунків не підтримують, не ведуть спільного господарства, шлюб існує лише формально. Враховуючи особливий характер сімейних відносин, які склалися в даній сімї, та їх обєктивну недоступність для оточуючих, а також беручи до уваги категоричне заперечення позивачем щодо збереження сімї, визнання позову відповідачем, та з врахуванням вимог ст.ст. 24, 55, 56 СК України, суд приходить до висновку, що позов в частині розірвання шлюбу підставний та підлягає до задоволення. За змістом частини другої статті 114, статті 115 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, повинно бути зареєстроване в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та постановлення відмітки в актовому записі про шлюб. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Як вже встановлено судом, сторони є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-ЕГ №230816 (а.с.4). Також встановлено, що сторони разом не проживають, дитина залишилась проживати з матірю та перебуває на її утриманні. В ході судового розгляду зясовано, що питання порядку утримання і виховання дитини сторонами не вирішено. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20.11.1959 р., проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості (принцип 6). Батьки зобов'язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття (стаття 51 Конституції України, стаття 180 Сімейного кодексу України). Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Згідно з частинами першою, третьою статті 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька та/або у твердій грошовій сумі. За правилами статті 182 Сімейного кодексу України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 названого Кодексу у разі визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» установлено у 2017 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць: для дітей віком до 6 років у розмірі з 1 січня 2017 року - 1 355 грн., з 1 травня - 1 426 грн., з 1 грудня - 1 492 грн.; для дітей віком від 6 до 18 років у розмірі з 1 січня 2017 року - 1 689 грн., з 1 травня - 1 777 грн., з 1 грудня - 1 860 грн. Разом з тим, статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Виходячи з вищевикладеного, з урахуванням положень ст. 182 СК України, суд враховуючи стан здоров'я дитини сторін, що дитина проживає разом із матір'ю, за місцем її проживання, перебуває на повному матеріальному забезпеченні позивача, відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання сина у добровільному порядку, враховуючи також як матеріальне становище позивача, яка утримує дітей, так і матеріальне становище відповідача, який непрацездатних осіб на утриманні та стягнень за виконавчими документами не має, офіційно не працевлаштований, проте за віком і за станом здоров'я перешкод для працевлаштування не має, враховуючи інші зазначені вище обставини, підтверджені документально, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] в частині стягнення аліментів підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що розмір аліментів який підлягає стягненню на утримання неповнолітнього [PERSON], [INFO], з урахуванням віку дитини та стану його здоров'я, повинен бути встановлений у розмірі 1300,00 грн. щомісячно, починаючи з дати звернення з позовом до суду і до досягнення дитиною повноліття. При визначенні розміру аліментів, суд виходить із засад розумності та справедливості, враховує можливість відповідача надавати допомогу в зазначеному розмірі, якої буде достатньо, з урахуванням утримання дитини з боку позивача, для належного утримання та розвитку дитини. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Разом з тим, не підлягає задоволенню вимога позивача щодо стягнення аліментів за попередній період, а саме: з серпня 2016 року, виходячи з наступного. Згідно ч. 2 ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть до суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більше як за три роки. Однак жодного доказу, в розумінні ст.57-59 ЦПК України, на підтвердження визначених у ч. 2 ст. 191 СК України підстав для стягнення аліментів за минулий час, позивачем суду не надано. Тому позов в частині стягнення аліментів за минулий час задоволенню не підлягає. З огляду на наведене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. На підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача в користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 640 грн. за вимогу про розірвання шлюбу, а також в дохід держави в розмірі 640 грн. за вимогою позову про стягнення аліментів, від сплати якого при зверненні до суду була звільнена позивач.

Outcome: partial