Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернулась до суду з даним позовом, просить розірвати шлюб між нею та відповідачем [PERSON] , який було зареєстровано 12.07.1997 виконкомом Зноб-Новгородської сільської ради Середино-Будського району Сумської області, актовий запис №6 від 12.07.1997, посилаючись на те, що спільне життя з відповідачем останній час носить виключно формальний характер, відсутнє взаєморозуміння, стосунки між ними поступово погіршились, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Примирення з відповідачем не є можливим, що стало підставою для звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу. Позивач [PERSON] до залу суду не з`явилася, подавши суду заяву, в якій просить справу розглянути без її участі, а також зазначила, що позов підтримує. Відповідач [PERSON] до залу суду не з`явився, подавши суду заяву, в якій просить справу розглянути без його участі, а також зазначив, що позов визнає. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 12.07.1997 виконкомом Зноб-Новгородської сільської ради Середино-Будського району Сумської області, актовий запис №6 від 12.07.1997, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 12.07.1997. За час перебування у шлюбі сторони мають спільного неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] видане 01.02.2006 відділом реєстрації актів цивільного стану Середино-Будського районного управління юстиції Сумської області. Встановлено, що шлюб між сторонами вже тривалий час носить формальний характер, сторони фактично припинили шлюбно-сімейні стосунки, проживають окремо, не розмовляють між собою, спільне господарство не ведуть. Примирення між ними стало неможливим, про що позивач зазначив своїй заяві. Сторони досягли угоди, щодо проживання спільної дитини та його утримання, син залишається проживати з позивачем, про що вказано в позовній заяві. Обмеження права на подання позову, визначені ч.2 ст.110 СК України, судом не встановлені. Згідно зі ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного із них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що дана сім`я розпалась остаточно, у сторін відсутні почуття взаємної любові, взаємодопомоги та підтримки, що є морально-правовою основою шлюбу, подальше спільне проживання і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права. Згідно з ч.1 ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічне положення щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, також визначено ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Оскільки відповідачем позов визнано під час підготовчого засідання, тобто до початку розгляду справи по суті, позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що складає 384 гривні 20 копійок. З урахуванням викладеного та

Outcome: approved