Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд із позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати належних працівникові сум, відшкодування завданої моральної шкоди, зобов'язання видати довідку про роботу і розмір заробітної плати, розрахунковий лист про нараховані суми при звільненні, а також зобов'язання зняти з реєстрації трудовий договір. В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що 24.12.2014 року уклала із фізичною особою-підприємцем [PERSON] безстроковий трудовий договір № № 19011403576, який був того ж дня зареєстрований в Тернопільському міськрайонному центрі зайнятості. У відповідно до укладеного договору вона приступила до роботи і працювала кухарем в готелі «[INFO]» у м. Тернополі. Підприємець [PERSON] зобов'язалась оплачувати позивачу 1220 гривень, але не менше мінімальної заробітної плати встановленої законодавством на місяць. Згідно наказу № 4/2015 від 18.05.2015 року позивача звільнено 10.04.2015 року за прогул без поважних причин. Позивач вказала, що відповідачем, в порушень вимог ст. 116 КЗпП України, не виплачено належних їй при звільненні сум, а саме заборгованість по заробітній платі та лікарняних в сумі 425,43 гривень фактично виплачені 03.03.2016 року в той час як фактично мали бути виплачені 19.05.2105 року. Заборгованість по компенсації за невикористану відпустку в сумі 304,57 гривень яка мала бути виплачена 19.05.2015 року, фактично була виплачена 16.11.2015 року. В зв'язку із несвоєчасною виплатою вказаних коштів позивач, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 15.03.2016 року, просить відповідно до положень ст. 117 КЗпП України, стягнути із відповідача у її користь 16789,45 гривень середнього заробітку за час затримки виплати належних їй сум, виходячи із періоду прострочки виплати сум терміном у 289 днів та суми боргу в розмірі 730 гривень. Крім цього, позивач просить зобов'язати відповідача зняти з реєстрації в Тернопільському міськрайонному центрі зайнятості в передбаченому законом порядку трудовий договір № 19011403576 від 24.12.2014 року укладений між [PERSON] та [PERSON], оскільки такі дії при звільненні позивач із роботи не були вчинені відповідачем. Також, позивач просить зобов'язати відповідача надати довідку про роботу і розмір заробітної плати за весь період роботи у неї та розрахунковий лист про нараховані суми при звільненні, оскільки такі документи на вимогу позивача відповідачем не надаються. Позивач вказала, що у зв'язку із несвоєчасною виплатою належних їй при звільненні сум, ненаданні відомостей щодо розміру заборгованості та розрахунку при звільненні їй завдано моральної шкоди, як виразилась у душевних стражданнях, порушенні нормальних життєвих зв'язків, через що просить стягнути із відповідача 3000 гривень грошового відшкодування завданої моральної шкоди. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просить їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні визнав, що відповідачем несвоєчасно виплачена позивачу заборгованість по заробітній платі та лікарняних в сумі 425,43 гривень, які фактично виплачені 03.03.2016 року, в той час як мали бути виплачені 19.05.2105 року, а також несвоєчасно виплачена заборгованість по компенсації за невикористану відпустку в сумі 304,57 гривень, яка мала бути виплачена 19.05.2015 року, в той час як була виплачена 16.11.2015 року. Заперечила щодо задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних працівникові сум, оскільки позивачем період прострочки виплати належних сум розрахований у календарних днях в той час як має розраховуватись у робочих днях. Просить врахувати, що відповідачем була заборгована незначна сума коштів, що підлягає врахуванню при вирішенні виниклого між сторонами спору. Представник відповідача в судовому засіданні не заперечила той факт, що відповідачем не знято з реєстрації в Тернопільському міськрайонному центрі зайнятості в передбаченому законом порядку трудовий договір № 19011403576 від 24.12.2014 року укладений між [PERSON] та [PERSON]. Вказала, що позивачем не доведено факту завдання її моральної шкоди, а тому вимоги про стягнення грошового відшкодування завданої моральної шкоди до задоволення не підлягають. Суд дослідивши та оцінивши докази у справі, заслухавши пояснення сторін вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення виходячи із наступного. Суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення із відповідача у користь позивача заборгованості по заробітній платі, лікарняних та компенсації за невикористану відпустку, а також позовні вимоги про зобов'язання надати довідку про роботу і розмір заробітної плати за весь період роботи, а також розрахунковий лист про нараховані суми при звільненні до задоволення не підлягають в зв'язку із задоволенням таких вимог відповідачем, про що не заперечив в судовому засіданні представник позивача. Суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення із відповідача середнього заробітку за час затримки виплати належних позивачу при звільненні сум в розмірі 16789,45 гривень підлягають до часткового задоволення виходячи із наступного. В ході судового розгляду справи по суті представники сторін визнали, що відповідач ФОП [PERSON] при звільненні позивача із роботи несвоєчасно виплатила їй заборгованість по заробітній платі та лікарняних в сумі 425,43 гривень, які фактично виплачені 03.03.2016 року в той час як мали бути виплачені 19.05.2105 року, а також несвоєчасно виплачена заборгованість по компенсації за невикористану відпустку в сумі 304,57 гривень, яка мала бути виплачена 19.05.2015 року, в той час як була виплачена 16.11.2015 року. Вказані обставини, а також те, що середньоденна заробітна плата [PERSON] становила 58,095 гривень - встановлені ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 04.03.2016 року, яка ухвалена в порядку апеляційного розгляду цивільної справи № 607/9703/15-ц. Враховуючи те, що наведені обставини визнані сторонами у справі, а також доведені судовим рішенням, яке ухвалено між тими ж сторонами, що і у даній справі, а тому повторному доведенню під час розгляду даної справи не підлягають відповідно до положень ст. 61 ЦПК України яким передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до положень ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно положень ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, судом встановлено, що відповідач ФОП [PERSON] несвоєчасно виплатила позивачу заборговані суми в розмірі 730 гривень, які підлягали виплаті 19.05.2015 року, в той час як остання сума заборгованості була виплачена 03.03.2016 року. Суд вважає, що період прострочки становить 289 днів (із 19.05.2015 року по 03.03.2016 року). Суд вважає, що в розумінні ст. 117 КЗпП України час затримки виплати належних працівникові сум, це період від дати у яку повинна бути виплачена працівникові сума належних йому коштів до дня фактичного розрахунку із працівником. Крім цього, цей період підлягає розрахунку у календарних, а не робочих днях. Суд вважає, що позивачем вірно розрахований середній заробіток за час затримки виплати належних позивачу при звільненні сум який становить 16789,45 гривень (Розрахунок: 289 днів * 58,095 грн. = 16789,45 грн.). Вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за час затримки виплати належних позивачу сум, який підлягає стягненню із відповідача в користь позивача суд вважає, що такі вимоги позивача підлягають до часткового задоволення шляхом зменшення розміру такого стягнення із 16789,45 гривень до 7100 гривень, враховуючи право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. Зменшуючи розмір такого стягнення, суд враховує наявність спору, який існував між сторонами у справі після звільнення позивача із роботи та який вирішувався у судовому порядку, а також розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, та вважає що сума в розмірі 7100 гривень є достатньою та розумною сумою відповідальності відповідача перед позивачем за несвоєчасно виплачені належні позивачу суми при звільненні із роботи. Така ж позиція висловлена у правових позиціях Верховного Суду України № 6-113цс16 від 27.04.2016 року. Враховуючи те, що мало місце порушення відповідачем прав позивача на отримання належних їй сум при звільненні суд вважає, що позивачем доведений факт завдання морально шкоди, яка вразилась у душевних стражданнях через порушення таких прав. Визначаючи розмір грошового відшкодування завданої моральної шкоди яка підлягає стягненню із відповідача суд вважає, що сума в розмірі 300 гривень є розумним та достатнім розміром грошового відшкодування завданої моральної шкоди за встановлених судом обставин справи. Суд вважає, що позовні вимоги про зобов'язання фізичну особу-підприємця [PERSON] зняти з реєстрації в Тернопільському міськрайонному центрі зайнятості в передбаченому законом порядку трудовий договір № 19011403576 від 24.12.2014 року укладений між [PERSON] та [PERSON] підлягають до задоволення у повному обсязі, оскільки представник відповідача в судовому засіданні визнав той факт, що такі дії відповідачем не були вчинені. Враховуючи те, що позовні вимоги [PERSON] задоволенні частково, а тому із відповідача підлягають до стягнення в дохід держави551,20 гривень судового збору. Також, із відповідача в користь позивача слід стягнути 1500 гривень понесених позивачем витрат на оплату правової допомоги, що доводиться договором про надання юридичних послуг від 20.11.2015 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON], а також квитанцією до прибуткового касового ордера № 11/1 від 20.11.2015 року. На підставі викладеного,

Outcome: partial