Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Літинського районного суду Вінницької області із вказаним позовом мотивуючи його тим, що 30.03.2000 між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 25.07.2013 шлюб між ними розірвано, з цього часу шлюбні стосунки між ними припинені та на даний час вони разом не проживають, спільного господарства не ведуть. В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства за спільні кошти [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 12.02.2003 року придбано житловий будинок з господарськими спорудами за адресою [ADDRESS] . Постановою Вінницького апеляційного суду від 02.10.2019 у справі № 137/1609/16-ц розділено майно, що є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , зокрема житловий будинок з господарським спорудами по [ADDRESS] виділивши у власність [PERSON] 1/2 частку житлового будинку з господарським спорудами. При прийнятті рішення апеляційним судом в частині поділу земельної ділянки за вищезазначеною адресою площею 0,0877 га., на якій знаходиться житловий будинок з господарськими спорудами відмовлено, оскільки суду не надано доказів з приводу наявності у сторін власності на земельну ділянку. Посилаючись на положення ст. 120 ЗК України відповідно до якої, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості та позицію викладену ВСУ у справі № 6-253цс16 від 13 квітня 2016, просить визнати за нею право спільної часткової власності на Ѕ частку земельної ділянки площею 0,0877 га, кадастровий номер 05224551100:003:1581, що розташована по [ADDRESS] та просить стягнути з відповідача на її користь 10000 грн. у відшкодування судових витрат пов`язаних з наданням витрат на правничу допомогу. Позивач [PERSON] до судового засідання не з`явилась. Натомість її представник-адвокат Богословський С.В. надав на адресу суду заяву, відповідно до якої просить судове засідання у справі проводити у відсутність позивачки та її представника. Позов підтримують та просять його задовольнити. Судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. просять залиши за позивачкою [PERSON] (а.с. 50). Відповідач [PERSON] до судового засідання також не з`явився надавши на адресу суду заяву відповідно до якої просить розгляд справи проводити у його відсутність. Позов визнає та не заперечує проти його задоволення (а.с. 51). Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання. Як зазначено у ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши заяви сторін та матеріали справи суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, відповідно до свідоцтва про одруження (а.с. 6), [PERSON] 30.03.2000 зареєстрував шлюб із [PERSON] . Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 25.07.2013 (а.с. 7) розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 12.02.2003 (а.с. 8) судом встановлено, що [PERSON] придбав житловий будинок по [ADDRESS] . Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 14.10.2008 (а.с. 9) за [PERSON] визнано право власності на земельну ділянку площею 948 кв.м., для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по [ADDRESS] . Рішенням Літинської селищної ради Літинського району Вінницької області за № 395 від 14.12.2012 (а.с. 10) [PERSON] вирішено видати державний акт на право власності на земельні ділянки, що розташовані по [ADDRESS] . У відповідності до витягу з Державного реєстру речовин прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 13) 11.10.2019 здійснено запис про належність Ѕ житлового будинку по [ADDRESS] позивачу [PERSON] на підставі рішення Вінницького апеляційного суду від 02.10.2019 у справі № 137/1609/16-ц. Згідно постанови Вінницького апеляційного суду Вінницької області від 02.10.2019 у справі № 137/1609/16 (а.с. 14-18) розділено майно, що є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , а саме житлового будинку з по господарськими спорудами по [ADDRESS] , виділивши у власність [PERSON] її Ѕ частку. Одночасно вказаною постановою відмовлено в частині поділу земельної ділянки за вищезазначеною адресою площею 0,0877 га., на якій знаходиться житловий будинок з господарськими спорудами відмовлено, оскільки суду не надано доказів з приводу наявності у сторін власності на земельну ділянку. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання, зокрема, з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.78 ЗК ( від 2001 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції, цього кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Поняття «земельна ділянка як об`єкт права власності», визначено в ч.1 ст.79 ЗК як частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Нормами ч.2 ст.6, ч.1 ст.22, ч.1 ст.23 ЗК (1991 року) передбачалося набуття громадянами права власності на земельні ділянки у разі одержання їх у спадщину та виникнення права власності після встановлення меж земельної ділянки в натурі й одержання державного акта про право власності на землю. Аналогічними за змістом нормами ст.81 ЗК також передбачено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини. Частина 1 статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу жилого будинку - 12.02.2003 (а.с. 8)) визначала, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо). Аналіз змісту норм ст.120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Тобто, зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Згідно цим нормам визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Аналогічна позиція висловлена у п.п. «ґ» п.18 Постави Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 р. №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами та доповненнями) , а саме: з 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. N 1702-VI. Оскільки [PERSON] набула право власності на Ѕ частину об`єкту нерухомості у встановленому законом порядку котрий розташований на спірній земельній ділянці (а сама земельна ділянка раніше не набула ознак об`єкта права власності), відтак в останньої виникло і право на вказану земельну ділянку. Таким чином враховуючи обставини справи та визнання позову відповідачем, суд вважає позов обгрунтованим та таким що підлягає, до задоволення. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, як інвалід ІІ групи (а.с. 23) відтак, витрати зі сплати судового збору слід стягнути з відповідача на користь держави Україна. При вирішенні питання про стягнення судових витрат судом враховано, що відповідач відповідно до посвідчення серії [NUMBER] (а.с. 40) є інвалідом 3 групи та має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни. Однак відповідно до п. 9, п. 12 та п. 13 до ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю, військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків; учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. Оскільки відповідач ні до однієї із вищеперерахованих категорій не відноситься, відтак суд позбавлений можливості звільнити останнього від сплати судового збору.

Outcome: approved