Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, а саме, просить визнати за ним право власності на 1/2 частину трьохкімнатної квартири № 4, загальною площею 59,0 кв. м., житловою площею 43,3 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Тернопіль бульвар Данила Галицького, будинок № 26. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 21.07.2007 р. по 17.09.2015 р. За час перебування у шлюбі ними набуто спільне майно, а саме: трьохкімнатна квартира № 4, загальною площею 59,0 кв. м., житловою площею 43,3 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Тернопіль бульвар Данила Галицького, будинок № 26. Оскільки між сторонами виник спір щодо належності кожному майна, просить поділити майно вищевказаним чином. У судове засідання позивач та його представник не зявилися, однак від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, щодо заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не зявилася, хоча про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином. Згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та постановляє заочне рішення. За даних обставин, у відповідності до ст.224 ЦПК України, суд вважає за можливе розгляд справи без участі відповідача з ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.07.2007 р. та 17.09.2015 р. шлюб між сторонами по справі було розірвано, що стверджується рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.09.2015 р. За час перебування у шлюбі сторонами по справі набуто спільне майно, а саме: трьохкімнатна квартира № 4, загальною площею 59,0 кв. м., житловою площею 43,3 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Тернопіль бульвар Данила Галицького, будинок № 26, що стверджується договором купівлі-продажу квартири від 24.01.2014 р. та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 16695433 від 24.01.2014 р. Згідно статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 статті 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 статті 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Стаття 71 Сімейного кодексу України, у якій йдеться про способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, також передбачає домовленість сторін про порядок поділу майна. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частину трьохкімнатної квартири № 4, загальною площею 59,0 кв. м., житловою площею 43,3 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Тернопіль бульвар Данила Галицького, будинок № 26.

Outcome: approved