Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] як законного представника неповнолітньої [PERSON] про стягнення боргу, який в процесі судового розгляду уточнив (а.с.1-2, 57), мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 04.07.2006 року позивач позичив [PERSON] 15 000 дол. США строком на два роки. В підтвердження укладення договору позики [PERSON] надав позивачу письмову розписку. [INFO] року [PERSON] помер. Спадкоємцями після смерті [PERSON] стали його мати [PERSON] та неповнолітня донька [PERSON] Оскільки боргові зобов'язання [PERSON] не були виконані за життя, позивач просив стягнути з відповідачів на його користь 730 890,60 грн., що включає в себе: суму боргу - 405 150,00 грн., 3% річних за період з 17.02.2013 року по 17.02.2016 року - 36 463,50 грн., інфляційні втрати за період з 17.02.2013 року по 17.02.2016 року - 329 792,10 грн., зокрема по 365 445,30 грн. з кожного відповідача, що відповідатиме частці кожного з них у спадщині після смерті [PERSON], який помер [INFO] року. В судовому засіданні позивач [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідач [PERSON], її представники - адвокат [PERSON] та за довіреністю [PERSON] до судового засідання не з'явились, однак від останніх міститься заява про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги не визнають та просять в задоволенні останніх відмовити у зв'язку з пропуском позивачем загального строку позовної давності (а.с.185, 203-204). Відповідач [PERSON] як законний представник неповнолітньої [PERSON] до судового засідання не з'явилась, однак від останньої надійшла письмова заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає та не заперечує проти задоволення останніх. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у розгляді справи, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши пояснення позивача, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 04.07.2006 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів на суму 15 000 доларів США. На виконання даного договору позивачем була надана у розпорядження [PERSON] зазначена грошова сума, на підтвердження чого [PERSON] була власноручно складена, підписана і надана позивачу розписка від 04.07.2006 року, в якій останній визнає факт позики та зобов'язується повернути кошти протягом двох років, тобто до 04.07.2008 року, про що свідчить оригінал розписки від 04.07.2006 року (а.с.43). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України). В свою чергу Верховним Судом України у своїй постанові від 18.09.2013 року у цивільній справі №6-63цс13 висловлена правова позиція, відповідно до змісту якої письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмету позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. У відповідності до приписів ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Положеннями ч.2 ст.214 ЦПК України передбачено, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Таким чином, вищевикладені обставини свідчать про укладення договору позики між позивачем та [PERSON] та передачу суми позики у відповідному розмірі. Більше того, факт укладення вищезазначеного договору позики та передачі грошових коштів на виконання даного договору встановлено рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 29.12.2015 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 09.02.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.06.2016 року у цивільній справі №132/1374/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про повернення боргу (а.с.71, 72-73, 74-75). Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч.3 ст.61 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів спадкової справи Калинівської районної державної нотаріальної контори Вінницької області №66/2015 до майна померлого [INFO] року [PERSON] (а.с.80-114) [PERSON] помер [INFO] року поза населеним пунктом Калинівського району Вінницької області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим виконавчим комітетом Мізяківської сільської ради Калинівського району Вінницької області 08.12.2014 року (а.с.86). Статтею 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті, в тому числі і зобов'язання за договором позики від 04.07.2006 року перед позивачем. Статтею 1281 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами 2 і 3 цієї статті, позбавляється права вимоги. Як вбачається з матеріалів спадкової справи позивач після смерті [PERSON] у встановлений законом шестимісячний строк звернувся до нотаріальної контори із вимогами до спадкоємців про повернення суми боргу з урахуванням виплат, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України (а.с.107, 111). Таким чином, у позивача на підставі ст.1281 ЦК України виникло право вимоги боргу від спадкоємців померлого [PERSON] з урахуванням виплат, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, а саме 3% річних та інфляційних втрат, з розміром та методикою розрахунку яких суд погоджується (а.с.57). Оскільки, відповіднодо ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд звертає увагу, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу і три проценти річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, та нараховуються незалежно від вини боржника й незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання в силу прямої дії ч.2 ст.625 ЦК України. Згідно з ч.1 ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Зі спадкової справи Калинівської районної державної нотаріальної контори Вінницької області №66/2015 до майна померлого [INFO] року [PERSON] вбачається, що спадщина була прийнята матір'ю спадкодавця - відповідачем [PERSON] та неповнолітньою донькою спадкодавця - відповідачем [PERSON], інтереси якої представляє законний представник [PERSON] (а.с.81, 94). Згідно рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 13.07.2016 року у цивільній справі №132/2242/15-ц за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], Мізяківської сільської ради Калинівського району Вінницької області, Калинівської районної державної нотаріальної контори Вінницької області про визнання права спільної сумісної власності та права власності на спадкове майно, позов задоволено, визнано за [PERSON] право приватної власності на автомобіль DAEWOO NEXIA, номер шасі [NUMBER] д.н.з. [NUMBER], який спільно нажитий на праві спільної сумісної власності за час шлюбних відносин із [PERSON], який помер [INFO] року. Визнано за [PERSON] право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,4727 га, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Мізяківської сільської ради Калинівського району Вінницької області, яка належала [PERSON], згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 27.11.2007 року Калинівською районною державною адміністрацією Вінницької області, в порядку спадкування за законом після [PERSON], який помер [INFO] року. Визнано за [PERSON] право приватної власності на 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS], загальною площею 88,5 кв.м., житловою площею 57,2 кв.м., в порядку спадкування за законом після [PERSON], який помер [INFO] року. Визнано за [PERSON] право приватної власності на 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] загальною площею 70,2 кв.м., житловою площею 43,8 кв.м., в порядку спадкування за законом після [PERSON], який помер [INFO] року (а.с.173-177). Також, в матеріалах справи наявна довідка Вінницької торгово-промислової палати від 24.05.2017 року №23-06-4/127, згідно якої вбачається, що проведений аналіз ринку купівлі-продажу житлових будинковолодінь, розташованих у с. Мізяків Калинівського р-ну Вінницької області, станом на травень місяць 2017 року дозволяє зробити висновок, що орієнтовна ринкова (оціночна) загальна вартість вищевказаних будівель, які успадковані відповідачем [PERSON] становить 453 856,00 грн. (а.с.208). А тому, дійсно, враховуючи загальну суму заборгованості за договором позики, що становить 730 890,60 грн., вартість спадкового майна, отриманого у спадок відповідачем [PERSON], що становить 453 856,00 грн., що значно перевищує розмір заборгованості за вищезазначеним кредитним договором, а також спадкове майно, отримане у спадок неповнолітньою [PERSON], розмір якого також перевищує розмір заборгованості за вищезазначеним договором, визнання позову відповідачем [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітньої [PERSON], пред'явлення кредитором вимог до спадкоємців у строки, передбачені ст.1281 ЦК України, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача. Разом з тим, відповідно до вимог ст.ст.257, 261 ЦК України, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлена в три роки, щодо вимог про стягнення пені - один рік. Перебіг строку позовної давності за зобов'язаннями з визначеним строком виконання починається зі спливом строку виконання. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з матеріалів справи представниками відповідача [PERSON] - адвокатом [PERSON] (а.с.185) та за довіреністю [PERSON] (а.с.203-204) було подано письмові заяви про застосування строків позовної давності в частині позовних вимог позивача до відповідача [PERSON] про стягнення боргу. А тому, зважаючи на строк дії договору позики від 04.07.2006 року до 04.07.2008 року, звернення позивача до суду з даним позовом 18.02.2016 року, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування наслідків спливу заявлено стороною відповідача [PERSON] Відповідно до ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предмет позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. А тому, посилання позивача на те, що у виниклих правовідносинах було перервано строк позовної давності, шляхом часткового погашення заборгованості є безпідставним, оскільки надані оригінали розписок (а.с.43 а, 44, 45, 46), написані самим позикодавцем про повернення частини боргу, жодних доказів про вчинення позичальником таких дій не містять, а тому не є належними та допустимими доказами в розумінні ст.60 ЦПК України про визнання позичальником заборгованості та часткового його погашення, про що також зазначено у рішенні Калинівського районного суду Вінницької області від 29.12.2015 року, ухвалі апеляційного суду Вінницької області від 09.02.2016 року та ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.06.2016 року у цивільній справі №132/1374/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про повернення боргу (а.с.71, 72-73, 74-75). Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє часткове підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають частковому задоволенню, а саме стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованість за договором позики від 04.07.2006 року у розмірі 365 445,30 грн., в той час як в іншій частині задоволення позову слід відмовити. При подачі позову до суду позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі п.10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» як громадянин, віднесений до 1 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи. Згідно ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб в Україні станом на 01.01.2016 року становив 1 378,00 грн. Згідно п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, становила 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Таким чином, зважаючи на ціну позову, яка становить 730 890,60 грн., судовий збір за подання данного позову до суду станом на 18.02.2016 року становив 6 890,00 грн. А тому, зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, та положення частини 3 статті 88 ЦПК України, яка гласить, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] половину суми від суми судового збору, який підлягав сплаті за подання данного позову до суду, що становитеме 3 490,00 грн., в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial