Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Донецького нотаріального округу [PERSON] про оскарження відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, у своїй позовній заяві позивач [PERSON] обґрунтовує свої вимоги наступним. [INFO] року помер батько позивача - [PERSON], після його смерті залишилось спадкове майно, а саме: земельна ділянка площею 0,0576 га., розташовану на території с. Яковлівка Спартаківської сільської ради, яка належала останньому на підставі державного акту на право приватної власності на землю. Спадкоємцем першої черги за законом є позивач, у зв'язку з чим він звернувся до відповідача із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, але постановою відповідача від 27 лютого 2014 року було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на підставі того, що позивачем було пропущено строк для прийняття спадщини, та позивач не вважається спадкоємцем відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України оскільки не надав підтвердження спільного проживання зі спадкодавцем. Вважає відмову відповідача неправомірною, оскільки позивач постійно проживав та був зареєстрований із спадкодавцем на час відкриття спадщини, та протягом шестимісячного строку не відмовлявся від прийняття спадщини, а після смерті батька фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, у зв'язку з чим був вимушений звернутись до суду з вищевказаним позовом. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, надав суду заяву в якій просить розглянути справу без його участі, позов підтримує та просить суд його задовольнити (а.с. 31). Відповідач приватний нотаріус Донецького нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву із проханням розглядати справу у його відсутність (а.с. 29), суд у відповідності до ст. 224 ЦПК України розглядає справу в заочному порядку. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно з п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, застосовуються правила книги шостої цивільного Кодексу, але оскільки, відповідно до закону, який діяв до 1 січня 2004 року, спадкоємці визнавались такими, що прийняли спадщину у випадку вчинення дій, передбачених ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, тому застосовуються як норми ЦК України 1963 року, так і норми ЦК нині чинного. Зокрема, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким із спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529-531 ЦК УРСР. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Відповідно до ст. 213 ч.3 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до рішення Виконкому Спартаківської сільської Ради народних депутатів від 10 вересня 1997 року № 154 було передано [PERSON] у приватну власність земельну ділянку площею 0,0576 гектарів земельної ділянки, яка розташована на території с. Яковлівка Спартаківської сільської Ради, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю, який зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності за № 1269 (а.с. 10-11). Судом встановлено, що [INFO] року помер батько позивача - [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] (а.с. 8). Після його смерті спадкоємцем за законом став його син - позивач [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] (а.с. 9), який у встановленому законом порядку до нотаріальної контори не звертався, однак фактично прийняв спадщину, оскільки позивач спільно проживав з батьком та був зареєстрований за однією адресою, що підтверджується довідкою ЖБК «Мир-140» від 12 травня 2014 року (а.с. 12), а після його смерті фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, а саме: земельною ділянкою площею 0,0576 гектарів земельної ділянки, яка розташована на території с. Яковлівка Спартаківської сільської Ради, обробляв вказану ділянку та сплачував усі платежі по ній, що підтверджується довідкою Садового товариства «Ромашка» від 12 травня 2014 року (а.с. 13). Відповідно до ст. 548 ЦК Української PCP 1963 року, для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу Української PCP 1963р., визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Позивач [PERSON] прийняв спадщину в порядку ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, тобто вступив у володіння та управління спадковим майном. Позивач, як спадкоємець першої черги звернувся до відповідача приватного нотаріуса Донецького нотаріального округу [PERSON] з заявою про прийнятті спадщини та видачі свідоцтва про право приватної власності на спадщину за законом, але постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 27 лютого 2014 р. позивачу було відмовлено в цьому, оскільки позивачем було пропущено строк для прийняття спадщини, та позивач не вважається спадкоємцем відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України оскільки не надав підтвердження спільного проживання зі спадкодавцем (а.с.4). На підставі п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 4 червня 1983 року «Про практику розгляду судами України справ про спадщину» передбачений ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 р.) шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою зацікавленої особи або доведеності поважності причин його пропуску. Якщо у встановлений строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не продовження пропущеного строку. Відповідно до п. п. 4, 4.1, 4.2, 4.15, 4.18 гл. 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений Наказом Міністерства Юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва, зокрема доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є у тому числі й свідоцтво органів реєстрації актів цивільного стану, і після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна видає свідоцтво про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації. Отже, в разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності законом України від 01.07.2007 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Цивільним кодексом України від 01.01.2004 року, спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Дана позиція узгоджується з роз'ясненнями, викладеними в п.3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Відповідно до п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 p. у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 50 Закону України нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Відповідно до ст.ст. 548, 553 ЦК УРСР 1963 року прийнята спадщина визнається такою, що належить спадкоємцю, з часу відкриття спадщини, відмовитися від прийняття спадщини спадкоємець може лише протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно з приписами статей 560, 561 ЦК УРСР 1963 року спадкоємці, які прийняли спадщину, можуть одержати в нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому, ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом. Однак, зі змісту діючого законодавства, яке регулює питання набуття права власності, вбачається, що належність правовстановлюючих документів у спадкодавця на нерухоме майно встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. При дотриманні названих умов, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду шляхом оскарження дій нотаріуса за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. При цьому визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Таким чином, оцінюючи наведене суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають частковому задоволенню. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial