Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі, який під час розгляду справи був уточнений (а.с.25, 116). В обґрунтування позову [PERSON] вказав, що наказом №6175/ВК його було прийнято на роботу учнем штампувальника на падаючих молотах у цех №27 філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов» з 17.04.2012 року. Згідно наказу №2083/ВК від 01.10.2012 року його було переведено на посаду штампувальника на падаючих молотах 3 розряду у цьому ж цеху, а вже 05.05.2014 року наказом №2130/ВК присвоєно 4 розряд. Наказом №301 від 26.06.2015 року його було звільнено з займаної посади на підставі п.8 ст.40 КЗпП України за розкрадання матеріальних цінностей підприємства. З зазначеним звільненням він не згоден, вважає його незаконним виходячи з наступного. За нормами трудового законодавства обов'язковою умовою для звільнення працівника за п.8 ст.40 КЗпП України є встановлення факту розкрадання працівником майна. Однак ні обвинувального вироку, що набрав законної сили, ні постанови органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу, відносно нього на час звільнення з роботи не було, тому станом на 26.06.2015 року у відповідача були відсутні підстави для його звільнення з роботи за п.8 ст.40 КЗпП України. Проте відповідач позбавив його гарантованого Конституцією України права на працю. У зв'язку з чим просить суд визнати незаконним та скасувати наказ філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов» №301 від 26.06.2015 року; поновити його на посаді штампувальника на падаючих молотах 4 розряду цеху №27 філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов» з 27.06.2015 року; стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за 51 робочий день вимушеного прогулу з 26 червня 2015 року по 08 вересня 2015 року в сумі 18227,40грн., та витрати на правову допомогу в сумі 1000грн. Крім того позивач вважає, що незаконним звільненням йому заподіяно моральну шкоду, оскільки його незаконно публічно звинуватили у вчиненні крадіжки за місцем роботи, незаконно позбавили можливості утримувати себе та свою родину, тому що він був єдиним годувальником у родині, тому як дружина не працює, а перебуває у декретній відпустці по догляду за дев'ятимісячною донькою. Також після незаконного звільнення підприємство хоче виселити його з квартири в м.Гостомелі Київської області, яка була надана його сім'ї у тимчасове користування. Такий стан речей негативно впливає на психологічний та майновий стан його родини та потребує додаткових зусиль на їх відновлення, тому достойною компенсацією за завдану діями відповідача моральну шкоду вважає 10000грн., які він також просить стягнути з відповідача на свою користь, а також витрати на правову допомогу адвоката в сумі 1000грн. В судовому засіданні позивач свої уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, суду дав пояснення, аналогічні викладеним у позові, просив суд визнати незаконним та скасувати наказ філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов» №301 від 26.06.2015 року; поновити його на посаді штампувальника на падаючих молотах 4 розряду цеху №27 філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов» з 27.06.2015 року; стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 18227,40грн., моральну шкоду в сумі 10000грн. та витрати на правову допомогу в сумі 1000грн. Представник позивача [PERSON] вимоги позивача підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Представники відповідача та третьої особи Асташкін В.І. та Рибка В.В. позовні вимоги не визнали в повному обсязі, просили відмовити в їх задоволенні. Своє заперечення обґрунтували тим, що позивача було звільнено з роботи на законних підставах, оскільки він скоїв за місцем роботи розкрадання майна підприємства, тому на підставі рішення профспілкової організації ПАУ на філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов» до [PERSON] застосовані заходи громадського впливу та його звільнено з роботи. На думку представників відповідача вказаний орган являється тим органом, який в розумінні п.8 ст.40 КЗпП України вправі застосовувати заходи громадського впливу, Судом в порядку ст.ст.63, 180 ЦПК України для встановлення фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, був допитаний свідок [PERSON], який суду пояснив, що він працює у відповідача на посаді старшого інспектора групи дисципліни. Він був свідком того, як 03.06.2015 року з цеху №27 філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов» на автомобілі УАЗ намагались вивезти з території заводу викрадені деталі, однак автомобіль був затриманий. Суд, вислухавши сторони, їх представників, пояснення свідка, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, прийшов до висновку, що уточнені позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Наказом від 17.04.2012 року №6175/ВК [PERSON] було прийнято на роботу учнем штампувальника на падаючих молотах у цех №27 філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов» з 17.04.2012 року по 01.10.2012 року (а.с.37). Згідно наказу №2083/ВК від 01.10.2012 року [PERSON] переведено на посаду штампувальника на падаючих молотах 3 розряду у цьому ж цеху, а наказом №2130/ВК від 05.05.2014 року присвоєно 4 розряд (а.с.38, 39). Наказом директора філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов» №301 від 26.06.2015 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності за розкрадання матеріальних цінностей підприємства» [PERSON] було звільнено з займаної посади на підставі п.8 ст.40 КЗпП України за вчинення за місцем роботи розкрадання матеріальних цінностей (а.с.14, 46). Встановлені судом обставини справи свідчать про те, що сторони по справі перебували у трудових правовідносинах, тому спір між сторонами щодо звільнення позивача на підставі п.8 ст.40 КЗпП України регулюється трудовим законодавством. Конвенцією МОП N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Україною 04.02.94 р. та набрала чинності для України 16.05.95 р., (надалі - Конвенція №158) у статті 7 закріплено, що трудові відносини з працівником не припиняються з причин, пов'язаних з його поведінкою або роботою, доти, доки йому не нададуть можливість захищатись у зв'язку з висунутими проти нього звинуваченнями, крім випадків, коли від роботодавця не можна обґрунтовано чекати надання працівникові такої можливості. У частині першій статті 8 Конвенції №158 зазначено, що працівник, який вважає, що його звільнили необґрунтовано, має право оскаржити це рішення, звернувшись до такого безстороннього органу, як суд, трибунал у трудових питаннях, арбітражний комітет чи до арбітра. Стаття 9 Конвенції №158 визначає, що органи, зазначені в статті 8 цієї Конвенції, наділяються повноваженнями розглядати причини звільнення й інші обставини справи, а також виносити рішення про обґрунтованість звільнення. 2. Щоб тягар доведення необґрунтованості звільнення не лягав лише на працівника, методами, зазначеними в статті 1 цієї Конвенції, передбачено першу або другу чи обидві такі можливості: a) тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавці; b) згадані в статті 8 цієї Конвенції органи наділяються повноваженнями виносити рішення про причину звільнення з урахуванням поданих сторонами доказів та відповідно до процедур, передбачених національними законодавством і практикою. Стаття 10 Конвенції вказує, якщо органи, зазначені в статті 8 цієї Конвенції, з'ясовують необґрунтованість звільнення, і якщо вони відповідно до національних законодавства й практики не мають повноважень або не вважають за практично можливе відмінити рішення про звільнення та/або дати розпорядження чи запропонувати поновити працівника на колишній роботі, вони наділяються повноваженнями давати розпорядження про виплату відповідної компенсації чи іншої такої допомоги, яку можна вважати за доцільну. Відповідно до ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один із заходів стягнення : 1) догана; 2) звільнення. Пунктом 8 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу. У статті 62 Конституції України закріплено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Отже з наведеного вбачається, що особа вважається невинуватою до тих пір, поки факт розкрадання не буде встановлено вироком суду, що набрав законної сили, або постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу. Таким чином, законодавством визначено вичерпний перелік засобів для встановлення доказів, що підтверджують факт розкрадання майна власника. Інші докази щодо вчинення розкрадання не є підставою для застосування саме п. 8 ст. 40 КЗпП України. Згідно з п. 26 абз. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» власник або уповноважений ним орган відповідно до п. 8 ст. 40 КЗпП вправі розірвати трудовий договір з підстав вчинення працівником за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу (ст. 21 Кодексу України про адміністративні правопорушення), незалежно від того, чи застосовувались до працівника раніше заходи дисциплінарного або громадського стягнення, в робочий чи неробочий час вчинене розкрадання. Відповідно до ст. 21 КУпАП особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, крім посадової особи, звільняється від адміністративної відповідальності з передачею матеріалів на розгляд громадської організації або трудового колективу, якщо з урахуванням характеру вчиненого правопорушення і особи правопорушника до нього доцільно застосувати заходи громадського впливу. Заходи громадського впливу, застосовані до осіб, які вчинили правопорушення, передбачені статтею 51, частиною першою статті 129, частинами першою і другою статті 130, статтями 156, 173, 176, 177, 178-180 цього Кодексу, власник підприємства, установи організації або уповноважений ним орган, або громадська організація повинні не пізніш як у десятиденний строк з дня одержання матеріалів повідомити орган (посадову особу), який надіслав матеріали. Отже підставою для звільнення згідно з п. 8 ст. 40 КЗпП України є тільки таке розкрадання майна власника, яке встановлене вироком суду, що набрав законної сили, або постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу. Зважаючи на те, що тягар доведення наявності законної підстави для звільнення працівника лежить на роботодавці, тому відповідач згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України повинен надати суду докази в обґрунтування правомірності звільнення позивача на підставі п.8 ст.40 КЗпП України. Проте всупереч вказаним вимогам закону відповідач таких доказів суду не надав. Обґрунтовуючи законність звільнення позивача представники відповідача посилаються на рішення профспілкового комітету № 86 від 26.06.2015 року (а.с.47-48, 119-124 ), вважаючи, що дане рішення є заходом громадського впливу, а отже є підставою для звільнення [PERSON] на підставі п.8 ст.40 КЗпП України. Однак суд не приймає до уваги дані доводи, оскільки ст. 21 КУпАП передбачено застосування заходів громадського впливу тільки в разі звільнення особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в тому числі і передбачене ст. 51 КУпАП (дрібне розкрадання чужого майна) від адміністративної відповідальності. Як убачається з матеріалів справи та підтверджується поясненнями представників відповідача відомості по факту крадіжки дев'яти свинцево-цинкових штампів вагою 900 кг загальною вартістю близько 45000грн., яка вчинена була на заводі 03.06.2015 року, внесені Святошинським районним управлінням ГУ МВС України в м.Києві до ЄРДР та присвоєно номер кримінального провадження 12015100080005456 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.185 КК України, по якому проводиться досудове розслідування (а.с.60). [PERSON] суду пояснив, що ніякої підозри за даним фактом крадіжки органи досудового розслідування йому не оголошували, а він був допитаний лише в якості свідка. Також не є належними та допустимими доказами відеозаписи з камер відеоспостереження від 03.06.2015 року (а.с.67), оскільки вони не являються доказами доведеної винуватості [PERSON] у вчиненні розкрадання майна підприємства в розумінні п.8 ст.40 КЗпП України. Згідно ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновленим на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Виходячи із загальних принципів цивільного та трудового права при відновленні порушених прав, вони повинні бути відновлені у повному обсязі відповідно до тих, які існували до порушення. Зокрема, у ст. 6 ЦК України зазначається, що захист цивільних прав громадян здійснюється судом у порядку відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право. Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вище вказаних норм матеріального права та враховуючи, що на момент звільнення позивача факт розкрадання останнім не доведений обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, або постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу, а також не виносились вирок або постанова відносно [PERSON] і на час розгляду даної справи, тому суд приходить до висновку, що у відповідача не було законних підстав для звільнення позивача за п.8 ст.40 КЗпП України, а тому позивач підлягає поновленню на роботі. Стосовно вимого позивача в частині визнання незаконним та скасування наказу №301 від 26.06.2015р., то суд вважає, що такі вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки цим наказом звільнено, крім позивача, ще й інших осіб, які не являються сторонами в даній справі, та суд не вправі вирішувати правомірність наказу відносно інших осіб, крім позивача. З огляду на це суд вважає доведеним, що право позивача було порушено, і порушено саме відповідачем шляхом прийняття з порушенням закону п.3 наказу №301 від 26.06.2015р. про звільнення позивача, тому суд вважає за необхідне скасувати п.3 зазначеного наказу, таким чином поновивши порушене право позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до наданої відповідачем довідки, яка сторонами не оспорюється (а.с.36), середньоденний заробіток [PERSON], розрахований на підставі постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100, складає 357,40грн.; кількість робочих днів з 27.06.2015 року по 08.09.2015 року - 50. Отже сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 17870грн. (357,40грн. х 50 днів), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача без урахування податків та обов`язкових платежів. Розглядаючи вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди суд вважає їх обґрунтованими, такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. В Основному Законі України у статті 43 визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Частиною першої статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Як було встановлено судом звільнення позивача на підставі п.8 ст.40 КЗпП України було незаконним, що позбавило його гарантованого Конституцією України права на працю. Отже враховуючи, що незаконним звільненням позивачу завдано моральну шкоду, яка полягає у порушенні його Конституційних правах на працю, а також [PERSON] публічно, без доведення його вини у встановлений законом спосіб, звинувачено у вчиненні крадіжки за місцем роботи, у зв'язку з чим останній зазнав душевних страждань, та зобов'язаний докладати зусиль для відновлення свого порушеного права, з урахуванням характеру, обсягу та тривалості моральних страждань, які він зазнав, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 1000грн. Саме така сума буде пропорційною та адекватною тим стражданням, які зазнав позивач в результаті його незаконного звільнення. Таким чином позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наведених вище підстав. Також з відповідача відповідно до вимог ст.ст.84, 88 ЦПК України підлягають стягненню понесені позивачем витрати на правову допомогу адвоката в сумі 1000грн. (а.с.23, 24, 117, 118). Вказана сума є обґрунтованою, доведеною та не перевищує встановлений граничний розмір, передбачений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011р. №4191-VI. Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення вимог позивача, то відповідно до ст..88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно задоволеним вимогам у наступному розмірі: за вимоги немайнового характеру (скасування наказу та поновлення на роботі) - 243,60грн., вимоги майнового характеру (стягнення зарплати за весь час вимушеного прогулу) - 238,82грн. з розрахунку: 243,60грн. х 17870грн. / 18227,40грн.; вимоги майнового характеру (стягнення морального шкоди) - 24,36грн. з розрахунку: 243,60грн. х 1000грн. / 10000грн., а всього судовий збір до стягнення становить 506,78грн. Згідно зі ст..367 ЦПК України рішення в частині поновлення на роботі і присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, в розмірі 6969,30грн. (а.с.36) підлягає негайному виконанню.

Outcome: partial