Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної Казначейської служби України, Головного управління Державної Казначейської служби України у Тернопільській області, Управління МВС України в Тернопільській області, прокуратури Тернопільської області про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та незаконним триманням під вартою. В обґрунтування своїх вимог вказує не те, що 29.02.2012 року начальником СВ Монастириського РВ УМВС України в Тернопільській області було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, за фактом заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого [PERSON] 05.03.2012 року він був затриманий в порядку ст.115 КПК України (1960 року). 14.04.2012 року відносно нього обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Ухвалою суду від 27.04.2012 року строк тримання під вартою продовжено до трьох місяців. 15.03.2012 року йому пред'явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України. Вироком Монастириського районного суду Тернопільської області від 11.06.2013 року він був засуджений за ч.2 ст.121 КК України до покарання у виді 8 років позбавлення волі. Міру запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу залишено попередню - тримання під вартою. Зараховано в строк відбування покарання час перебування під вартою з момент затримання в порядку ст.115 КПК України (1960 року), тобто з 05.03.2012 року. 16.10.2013 року апеляційним судом Тернопільської області вирок Монастириського районного суду Тернопільської області від 11.06.2013 року скасовано, а кримінальну справу направлено прокурору Монастириського району для проведення додаткового досудового слідства. Після направлення справи прокурору, 30.10.2013 року старшим слідчим СВ Монастириського РВ УМВС України в Тернопільській області за фактом заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, які спричинили смерть потерпілого [PERSON], внесено відомості в ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України. 04.11.2013 року [PERSON] вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України. У зв'язку з тим, що досудовим розслідуванням не здобуто достатньо доказів, які свідчили б про наявність в його діях складу злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, постановою прокурора Монастириського району від 27.02.2014 року кримінальне провадження відносно [PERSON] закрито. Вважає, що у зв'язку із зазначеними обставинами він має право на відшкодування завданої матеріальної шкоди. Так, зазначає, що він має вищу освіту, згідно диплому серії ПВ№ 660569 він у 1986 році закінчив повний курс за спеціальністю бухгалтерський облік і аналіз господарської діяльності. До початку судового слідства він працював в Автономній Республіці Крим на ПАТ «Кримська фруктова компанія», де працював сезонно, мав непогані заробітки. Коли роботи не було, він реєструвався у центрі зайнятості як безробітний, де отримував допомогу близько 2000 грн. Після закриття стосовно нього кримінальної справи його не залишають думки про тюрму, він не може нормально працювати. Після вказаного у нього значно погіршився стан здоров'я. З 11.12.2013 року по 27.12.2013 року він знаходився на лікуванні у Тернопільській обласній комунальній психоневрологічній лікарні, а з 21.01.2014 року по 11.02.2014 року - на лікуванні в Більче-Золотецькій обласній фізіотерапевтичній лікарні реабілітації. До слідства він мав роботу, отримував доходи і був спроможний винаймати житло. На даний час він не має свого житла, оскільки втратив роботу і не в силі винаймати його. Від нього відвернулись рідні і не сприймають оточуючі. Згідно довідки про середню заробітну плату для розрахунку виплат на випадок безробіття від 04.11.2011 року середньоденна заробітна плата становить 90 грн. 15 коп. Він перебував під слідством 625 днів, тому за вказаний час втратив 56343 грн. 75 коп. Тому просить суд стягнути з Державної Казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь 56434 грн. 75 коп. матеріальної шкоди. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та суду пояснив, що він просить стягнути матеріальну шкоду за час перебування під вартою з 05.03.2012 року по 20.11.2013 року, оскільки він працював на сезонних роботах у Автономній Республіці Крим у ПАТ «Кримська Фруктова компанія», про що свідчать відповідні записи у трудовій книжці, та мав намір у 2012-2013 роках знову працювати на вказаних роботах, проте через його затримання та утримання під вартою він був позбавлений його конституційного права на працю, внаслідок чого втратив заробіток у розмірі 56343 грн. 75 коп. Також, вказав, що він на час затримання 05.03.2012 року був зареєстрований у Монастириському районному центрі зайнятості, де йому було надано статус безробітного та виплачувалась допомога по безробіттю. Представники відповідача - прокуратури Тернопільської області в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просить суд відмовити у задоволенні позову, подавши суду письмові заперечення. Також суду пояснив, що доводи позивача про стягнення матеріальної шкоди у вигляді заробітної плати в розмірі 56343,75 грн. є безпідставними, оскільки надана ним довідка про середньоденну заробітну плату була видана 04.11.2011 року за період з травня по жовтень 2011 року, а на час порушення кримінальної справи та обрання щодо нього запобіжного заходу він ніде не працював. Крім того, доводи позивача про погіршення його стану здоров'я та здібностей, або позбавлення можливості їх реалізації внаслідок перебування під вартою, не підтверджені доказами та не впливають на визначення права на відшкодування матеріальної шкоди. [PERSON] на досудовому слідстві свою вину у скоєному визнавав та написав явку з повинною та його вина доводилась показами свідків, тому вважають, що зазначена обставина позбавляє його права на відшкодування шкоди. Представник відповідача УМВС України в Тернопільській області в судове засідання не з'явилась, подавши заяву про розгляд справи за її відсутності. Також, подала письмові заперечення згідно яких позов не визнає з тих підстав, що на час арешту позивач ніде не працював, та довідка, яку він подав, не підтверджує отримання ним заробітної плати за два останні місяці праці перед його затриманням. Крім того, в користь позивача було стягнуто з Монастириського районного центру зайнятості допомогу по безробіттю за період з 18.02.1012 року по 28.11.2012 року, тому період втраченого заробітку становить 358 діб. Зазначає, що наявність диплому не є доказом втрати роботи у зв'язку із незаконним засудженням, оскільки як вбачається з трудової книжки, позивач за спеціальністю працював нетривалий період, а протягом останніх років був зайнятий на сезонних роботах. У зв'язку з відсутністю доказів матеріальної шкоди просить суд відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача Головного управління державної казначейської служби України в Тернопільській області у судове засідання не з'явився, однак подав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю. Згідно поданих суду письмових заперечень просить відмовити у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що розмір сум, які підлягають до відшкодування, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи вправних робіт як адміністративного стягнення. Позивач розмір матеріальної шкоди мотивує втраченою вигодою по неотриманню заробітної плати під час перебування під вартою, проте ним не подано відповідних доказів, зокрема, довідки про заробітку плату за час сезонних робіт, про намір працевлаштуватись на сезонну роботу протягом 2012-2013 років та наміру отримання матеріального доходу, не доведено факту витрат на лікування. Також, позивач не довів факту, що він працював на сезонних роботах, оскільки сезонним вважаються роботи, які внаслідок природних і кліматичних умов виконуються не цілий рік, а протягом певного періоду (сезону), що не перевищує шести місяців. Представник Державної казначейської служби України у судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце день розгляду справи повідомлявся належним чином, заяви про розгляд справи за відсутності представника відповідача та доказів про причин неявки суду не подано. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, матеріали кримінальної справи №1911-625/2012, матеріали кримінального провадження №12013210140000246, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступного. Встановлено, що 05.03.2012 року старшим слідчим в ОВС СУ УМВС України в Тернопільській області порушено кримінальну справу щодо [PERSON] за фактом умисного спричинення тяжких тілесних ушкоджень [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України. 05.03.2012 року [PERSON] затриманий в порядку ст.115 КПК України (1960 року). 14.03.2012 року постановою Бучацького районного суду Тернопільської області підозрюваному [PERSON] обрано запобіжний захід у виді взяття під варту; постановою від 27.04.2012 року - продовжено строк тримання під вартою до трьох місяців. Вироком Монастириського районного суду Тернопільської області від 11.06.2013 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, і призначено йому покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі. До набрання вироком законної сили запобіжний захід залишено попереднім. Зараховано в строк відбування покарання час перебування під вартою з 05.03.2012 року. Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 16.10.2013 року вирок Монастириського районного суду від 11.06.2013 року скасовано, а справу направлено прокурору Монастириського району для проведення додаткового досудового слідства. 04.11.2013 року [PERSON] повідомлено про підозру в умисному спричиненні тяжких тілесних ушкоджень, від яких настала смерть потерпілого [PERSON], тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України. 20.11.2013 року [PERSON] звільнено з-під варти згідно постанови старшого слідчого СВ Монастириського РВ УМВС України в Тернопільській області. Постановою прокурора Монастириського району від 27.02.2014 року у зв'язку з тим, що проведеним досудовим розслідуванням не здобуто достатніх доказів, які свідчили б про наявність в діях [PERSON] складу злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, на підставі п.9 ч.2 ст.36, п.2 ч.1, ч.3 ст.284 КПК України, кримінальне провадження №12013210140000246 від 30.10.2013 року щодо підозрюваного [PERSON] закрито у зв'язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України. Відповідно до ч.1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до ч.2 даної статті право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Згідно ч.7 даної статті порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Станом на момент виникнення спірних правовідносин був чинним Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» від 01.12.1994 року в редакції від 02.06.2009 року (20.11.2012 року до цього Закону були внесені зміни згідно із Законом України від 13.04.2012 року № 4652-УІ, згідно яких змінено назву Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду»). Відповідно до положень п. 1) статті 1 цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян (П. 1) ч. 1 ст. 1 в ред. Закону № 4652-VI (4652-17) від 13.04.2012). В силу п. 2) ст. 2 цього Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (П. 2 ч.1 ст. 2 в ред. Закону N 4652-VI ( 4652-17 ) від 13.04.2012). Статтею 3 даного Закону передбачено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт (Пункт 2 статті 3 із змінами, внесеними згідно із Законом N 4652-VI ( 4652-17 ) від 13.04.2012); 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Із пояснень сторін встановлено, що рішенням Монастириського районного суду від 03.07.3014 року в користь позивача [PERSON] було стягнуто моральну шкоду, завдану незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та незаконним триманням під вартою в сумі 250000 грн. та вказане рішення суду набрало законної сили. В силу ч.ч. 1, 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, у судовому засіданні встановлено та не заперечувалось сторонами, що позивач [PERSON] з 05.03.2012 року по 20.11.2013 року був позбавлений волі у зв'язку з обранням відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та кримінальне провадження № 12013210140000246 щодо [PERSON] закрито у зв'язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України; сторонами визнаються ті обставини, що позивач незаконно був притягнений до кримінальної відповідальності, тому у позивача [PERSON] у відповідності до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (так і згідно Закону в попередніх редакціях) виникло право на відшкодування шкоди в порядку, передбаченому цим Законом. На підставі ст. 4 вищезазначеного Закону, відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Пунктом 8 Положення про застосування закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 р. N 6/5/3/41 передбачено, що розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт. Відповідно до змісту ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. На обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що внаслідок обмеження його права на працю ним було втрачено заробіток в сумі 56343 грн. 75 коп., оскільки його середньоденна заробітна плата становила 90 грн. 15 коп., про що ним подано довідку № 126 від 04.11.2011 року, видану Сакською філією Приватного акціонерного товариства «Кримська фруктова компанія». Зі змісту даної довідки вбачається, що для розрахунку середньоденної заробітної плати враховувався період з травня 2011 року по жовтень 2011 року. Згідно записів у трудовій книжці № 53, 56, позивач був прийнятий 08.04.2011 року до ЗАТ «Кримська фруктова компанія» робочим на низькокваліфікованих ручних роботах в с/х на сезонних роботах та 03.11.2011 року звільнений за п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з закінченням сезонних робіт. Крім того, позивач в судовому засіданні підтвердив той факт, що він на час його затримання 05.03.2012 року перебував на обліку у Монастириському центрі зайнятості та отримав допомогу по безробіттю з листопада 2011 року по листопад 2012 року. Постановою Монастириського районного суду від 24.03.2014 року було зобов'язано Монастирський центр зайнятості нарахувати та виплатити [PERSON] недоотриману ним допомогу по безробіттю за період з 18.02.2012 року по 28.11.2012 року. Наданою позивачем довідкою Монастирського центру зайнятості № 38 від 10.06.2014 року підтверджено, що [PERSON] виплачено 18161 грн. 62 коп. допомоги по безробіттю за період з 28 листопада 2011 року по 21 листопада 2012 року. Судом встановлено, що позивач станом на день затримання 05.03.2012 року не працював на ЗАТ «Кримська фруктова компанія» та не отримував заробітної плати, оскільки отримував дохід у вигляді допомоги по безробіттю, та згідно рішення суду йому було виплачено недоотриману допомогу по безробіттю за період з 18.02.2012 року по 28.02.2012 року. У зв'язку з цим суд не приймає як неналежний доказ довідку ЗАТ «Кримська фруктова компанія» про середньоденну заробітну плату для розрахунку розміру середньомісячного заробітку. Таким чином, доводи позивача про те, що він за час перебування під вартою з протягом 625 днів втратив заробіток в сумі 56343 грн. 75 коп. не підтверджені дослідженими в судому засіданні доказами. Крім того, зі змісту п. 1) статті 3 випливає, що відшкодуванню підлягає лише втрачений заробіток та інші грошові доходи. Проте, даною нормою не передбачено відшкодування упущеної вигоди. Тому суд не бере до уваги доводів позивача про те, що він мав намір працювати за трудовим договором на сезонних роботах протягом 2012-2013 років, у зв'язку з чим не отримав заробітну плату у розмірі заявлених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивачем не заявлялось позовних вимог та не подано будь-яких доказів про відшкодування йому інших грошових доходів, які він втратив внаслідок незаконних дій. Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить із положень ст. 124 Конституції України, згідно яких правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Так згідно роз'яснень, що містяться у п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», суд не вправі відмовити особі в прийнятті позовної заяви чи скарги лише з тієї підстави, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку. У судове засіданні не подано доказів, що органом, що здійснював оперативно-розшукову діяльність, слідчим, прокурором було відповідно до вимог ст.11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» роз'яснено позивачу порядок поновлення його порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди та направлено йому відповідне повідомлення про можливість звернення протягом шести місяців з моменту отримання останнього до відповідних органів з метою відшкодування шкоди, що передбачено п.11 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України №6/5/3/41 від 4 березня 1996 року. У зв'язку з цим суд вважає, що позовні вимоги підлягають до вирішення судом незалежно від визначеного законодавством досудового порядку. Враховуючи те, що позивачем не було подано, а судом не здобуто належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог та не знайдено підстав для відшкодування позивачу матеріальної шкоди в сумі 56343 грн. 75 коп., суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України слід компенсувати за рахунок держави. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed