Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства «ЮС-Центр», [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про вселення. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що він не може вільно користуватись належною йому власністю, а саме 1/3 частини квартири [ADDRESS], оскільки [PERSON] уклав договори оренди житла, а тому позивач змушений був звернутися до суду з метою захисту своїх прав шляхом вселення його у вказану квартиру. У судове засідання позивач не з'явився про місце і час розгляду справи повідомлявся належним чином, через канцелярію суду подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача ПП «ЮС-Центр» у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, вважає, що вони не відповідають дійсності, є не обґрунтованими, безпідставними та не підлягають задоволенню. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про місце і час розгляду справи повідомлялися належним чином, проте про причини своєї неявки суд не повідомили. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб . Судовим розглядом встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27.04.2004 р. у справі № 2-1128/04 за позивачем визнано право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS]( а.с. 8-9). Також, встановлено, що [PERSON] уклав договори оренди житла від 28.05.2008 р. і 05.06.2008 р. за якими вся квартира, включаючи 1/3 частки позивача, передана в оренду відповідачу ПП ЮС-Центр»(а.с. 20-24). Останнім укладені договори суборенди з відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] А.(а.с. 23-28). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 02.12.2014 р. у справі № 757/738/14-ц затверджено мирову угоду між позивачем і відповідачем ПП «ЮС-Центр», за якою до [PERSON] перейшли права орендаря 2/3 часток квартири за договором оренди від 05.06.2008 р. (а.с. 15-17). Проте, як стверджує позивач, дане судове рішення не виконане, квартиру не звільнено. Суборендарі, відповідачі по справі, на вимоги позивача звільнити квартиру не реагують. З викладеного вбачається, що позивач, як власник 1/3 частки і як орендар інших 2/3 часток квартири не має доступу до належного йому майна та на даний час позбавлений можливості розпоряджатися майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що визначено ч. 1 ст. 316 ЦК України. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном - ч. 1ст. 317 ЦК України. Згідно ст.ст.10,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на зазначене, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позивач [PERSON] як співвласник спірної квартири та як орендар має право на користування нею і тому його позовні вимоги про вселення в спірне жиле приміщення знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved