Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, яким просив встановити факт проживання однією родиною [PERSON], яка померла 26 квітня 2016 року із [PERSON], яка померла 25 травня 2017 року в період з листопада 1991 року по 26 квітня 2016 року. А також, просив визнати за ним в порядку спадкування за законом право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Грибоєдова, б. 14, мотивуючи тим, що приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального кругу Одеської області [PERSON] йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у звязку із тим, що право власності на спадковий житловий будинок не зареєстроване у встановленому законом порядку. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити. Згідно адресної довідки наданої відділом адресно довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, [PERSON] зареєстрованою або знятою з реєстрації по м. Одесі та області не значиться. Відповідач [PERSON] в судові засідання, які призначались на 19.04.2018 року та на 15.05.2018 року не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади, про прични неявки суду не повідомила, заяв про відкладення слухання справи або слухання справи за її відсутності на адресу суду не направляла. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що родину [PERSON] та [PERSON] знає добре вони жили по сусідству. Після смерті чоловіка [PERSON] залишилась проживати разом із свекрухою [PERSON]. Вони вели спільне господарство та побут і жили однією родиною. Підтвердив факт проживання однією родиною [PERSON], яка померла 26 квітня 2016 року із [PERSON], яка померла 25 травня 2017 року в період з листопада 1991 року по 26 квітня 2016 року. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що родину [PERSON] та [PERSON] знає з 2004 року, оскільки знімала у [PERSON] житло, а після 2005 року купувала в них молоко. [PERSON] була невісткою [PERSON]. Вони проживали однією родиною. [PERSON] хворіла, а [PERSON] доглядала за нею. Підтвердила факт проживання однією родиною [PERSON], яка померла 26 квітня 2016 року із [PERSON], яка померла 25 травня 2017 року в період з листопада 1991 року по 26 квітня 2016 року. Вислухавши пояснення представника позивача та свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту та визнання права власності на спадкове майно, необхідно задовольнити, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] належала 1/2 частина житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Грибоєдова, б. 14, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.07.1992 року виданого державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області, зареєстроване в реєстрі за № 4/4789. Згідно довідки наданої комунальним підприємством «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 25.04.2018 року за № 626, власниками житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Грибоєдова, б. 14 є [PERSON] (1/2 частка) на підставі рішення Ізмаїльського міського народного суду Одеської області від 03.11.1986 року та [PERSON] (1/2 частка) на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.07.1992 року, посвідченого державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори [PERSON] в реєстрі за № 4/4789. Зазначений житловий будинок з надвірними спорудами побудований у 1958 році є завершений будівництвом та відповідно до Інструкції «Про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна» затвердженого наказом Державного комітету будівництва та архітектури та житлової політики України № 127 від 24.05.2001 року зареєстрований Міністерстві юстиції України за № 582/5773 від 10.07.2001 року, не належить до самочинного будівництва. Крім цього, згідно листа № 12/5 -126 від 23.03.1999 року Державного комітету будівництва та житлової політики України обєкти, які були закінченні будівництвом до 05 серпня 1992 року прийняттю в експлуатацію не підлягають. Тому, обєкт нерухомості розташований за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Грибоєдова, б. 14 є житловим будинком з надвірними спорудами завершеного будівництвом, який не підлягає до здачі в експлуатацію. Станом на останню технічну інвентаризацію від 04.12.2017 року обєкти самочинного будівництва не виявлено. Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 447215 від 27.04.2016 року, виданого Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, [PERSON] померла 26.04.2016 року. Після смерті [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить 1/2 частина житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Грибоєдова, б. 14. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статтею 1233 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до заповіту від 12.10.2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4520, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON], [PERSON] все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось і взагалі все те, на що за законом на день смерті вона матиме право, заповіла [PERSON], [INFO]. Частиною 1 ст. 1241 ЦК України передбачено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обовязкова частка). Осіб, які мають право на обовязкову частку незалежно від змісту заповіту після смерті [PERSON] немає. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. В судовому засіданні було зясовано, що [PERSON] на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем [PERSON] не проживала та до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті [PERSON] не зверталась, тому вважається такою, що фактично не прийняла спадщину відповідно до вимог ст. ст. 1268, 1269 ЦК України. Згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 1265 цього Кодексу. Спадкоємців першої, другої та третьої черги після смерті [PERSON] немає. Згідно ст. 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менше пять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо. Як було встановлено судом, [PERSON] після смерті свого чоловіка проживала разом із своєю свекрухою [PERSON], з якою вели спільний побут, мали загальний бюджет взаємні права і обовязки, що також підтверджено записом в будинковій книзі, а також зазначений факт був підтверджений поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] допитаними в судовому засіданні. Внаслідок чого, [PERSON] вважається такою, що фактично прийняла спадщину відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 00019435121 від 23.01.2018 року [PERSON] після реєстрації шлюбу змінила прізвище на «Котець». Також, згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу № 00019435564 від 23.01.2018 року [PERSON] після розірвання шлюбу змінила прізвище на «Головатенко». Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 497026 від 26.05.2017 року, виданого Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, [PERSON] померла 25.05.2017 року. Після смерті [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Грибоєдова, б. 14, з якого 1/2 частина належала їй на підставі рішення Ізмаїльського міського народного суду від 03.11.1986 року, а 1/2 частину якого вона фактично прийняла після смерті своєї невістки [PERSON], але юридично не встигла оформити своїх спадкових прав. За життя спадкодавець заповіту не залишала що підтверджено Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за № 48208557 від 26.06.2017 року, згідно якої інформація про заповіт складений та посвідчений від імені [PERSON] відсутня. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємцем за законом першої черги після смерті [PERSON] є її син [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження серії ЯД № 674334 від 28.01.1956 року, виданого Вилковським міським відділом РАЦСу. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] у передбачений ст. 1273 ЦК України строк звернувся до приватного нотаріуса із завою про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті матері [PERSON], тому вважається таким, що фактично прийняв спадщину відповідно до вимог ст. 1269 ЦК України. Приймаючи до уваги, що іншим (крім судового) шляхом захистити права позивача неможливо, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про встановлення факту та визнання права власності на спадкове майнота право позивача на спадщину таким, що підлягає захисту в зв'язку з чим задовольняє позов. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved