Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів. В обгрунтування своїх позовних вимог позивач вказав, що у жовтні 2018 року відповідач продавав квартиру, яка належала йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Відповідач запропонував позивачу купити вказану квартиру, на що позивач погодився та повідомив про необхідність надання часу для збору документів для оформлення кредиту з метою придбання квартири. 23.10.2018р. відповідач попросив перерахувати йому на картку 1000 доларів США в якості підтвердження дійсності наміру позивача придбати квартиру. 23.10.2018р. позивач перерахував на карту [PERSON] № [NUMBER] грошові кошти в розмірі 27995,00 грн., оскільки мав намір купити квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Однак відповідач через деякий час у телефонному режимі повідомив, що продає квартиру іншій особі, а також, що поверне отримані ним кошти. 09.11.2018р. відповідач продав квартиру [PERSON] , але грошові кошти позивачу не повернув. Позивач неодноразово намагався зв?язатися з відповідачем, однак такі спроби були марними. 03.07.2019р. позивач направив відповідачу цінним листом з описом вимогу про повернення грошових коштів, яку відповідач проігнорував. 04.12.2020р. за допомогою мессенджеру «Viber» позивачу вдалося зв?язатися з відповідачем та запитати про грошові кошти, на що відповідач повідомив, що кошти повертати не збирається. Таким чином відповідач, отримавши кошти від позивача, продав квартиру іншій особі, при цьому отримані кошти не повернув. Вказані дії відповідача позивач вважає протиправними. За вказаних обставин позивач звернувся до суду з позовною заявою та просив стягнути на його користь з відповідача грошові кошти в розмірі 27995,00 грн. та суму сплаченого ним судового збору в розмірі 840.80 грн. Ухвалою суду від 03 березня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. У судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не з`явилися. При цьому 29.07.2021р. позивач надіслав до суду заяву, в якій він просив залишити без розгляду позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] безпідставно отриманих коштів в сумі 18000,00 грн. та підтримав позовні вимоги в частині стягнення з відповідача безпідставно отриманих коштів в сумі 9995,00 грн., просив їх задовольнити та розглядати справу за його відсутності та відсутності його представника. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився по невідомих суду причинах, про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином. Ч.1 ст.120 ЦПК України передбачено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом. На підставі ч.ч.1,2 ст.121 ЦПК України суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню цивільного судочинства. Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність поважних причин неявки у судове засідання відповідача, а тому вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно частин 1, 2 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. У відповідності до положень ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ч.1 ст.19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Що стосується вчиненого правочину. З квитанції від 23.10.2018р. про здійснення валютно-обмінної операції вбачається, що [PERSON] було здійснено купівлю-обмін іноземної валюти 1000 доларів США на 28000,00 грн. Того ж дня 23.10.2018р., [PERSON] грошові кошти в сумі 28000,00 грн. переказав [PERSON] на карту № [NUMBER], що підтверджується заявою про переказ готівки №RC_GN61-L85G-JZC5-A2C1-ARIA-PR від 23.10.2018р. та квитанцією №GN61-L85G-JZC5-A2C1-ARIA-PR від 23.10.2018р. 03.07.2019р. позивач направив відповідачу цінним листом з описом вимогу про повернення грошових коштів, яку відповідач проігнорував, що підтверджується накладною та фіскальним чеком. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №1012 від 06.08.2015р., виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубко І.І. та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухове майно про реєстрацію права власності №41855518 від 06.08.2015р., [PERSON] на праві приватної власності належала квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №41855518 від 06.08.2015р. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухове майно №161230053 від 27.03.2019р. власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , являється [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 09.11.2018р. Обгрунтування та висновки. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ч.1 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Відповідно до положень ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. З аналізу наданих позивачем письмових доказів судом установлено, що між сторонами відсутнє існування зобов?язальних (договірних) відносин, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що між сторонами у справі було укладено в будь-якій (усній, письмовій) формі правочин (у тому числі досягнуто згоди та домовленості стосовно їх істотних умов), що були правовою підставою для отримання відповідачем коштів. Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права Зобов?язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов?язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов?язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов?язання повернути майно потерпілому. Набувач зобов?язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі (ст.1213 ЦК України). Подібний висновок зроблено у постановах Верховного Суду України від 02.02.2016р. у справі №6-3090цс15, Верховного Суду від 10.10.2018р. у справі №757/6937/17-ц, Великої Палати Верховного Суду від 31.01.2020р. у справі №161/17945/18 . Таким чином, проаналізувавши викладені норми чинного законодавства України та оцінивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку про відсутність між сторонами будь-яких дійсних договірних правовідносин щодо зарахування коштів на картковий рахунок відповідача, власником яких відповідач не є, а тому кошти отримані ним від позивача без достатніх правових підстав, оскільки відповідачем не доведено і судом не установлено наявності між сторонами правовідносин, які б слугували передбаченою законом підставою для набуття відповідачем прав на грошові кошти, тому права позивача підлягають захисту шляхом задоволення позову до теперішнього володільця коштів з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, оскільки в даному випадку безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Отже, з відповідача підлягають стягненню кошти набуті ним безпідставно в сумі 9995,00 грн. Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини 2 статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.ч.1,2,3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до ч.ч.1,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З?ясувавши повно і всебічно обставини справи, надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги. У відповідності до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Статтею 141 ЦПК України встановлено порядок розподілу судових витрат між сторонами. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з позовною заявою позивачем був сплачений судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп., що підтверджується квитанцією ПАТ КБ «Приватбанк» №0.0.11940824456.1 від 14.12.2020р. Оскільки позовні вимоги задоволено повністю з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вся сума сплаченого судового збору, тобто 840 грн. 80 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved