Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м.Димитрові Донецької області (далі за текстом Фонд) про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я на виробництві, в обґрунтування якого вказав, що він 24.08.2004 року о 21.10 годині під час виконання своїх трудових обов'язків під землею у якості гірничого робітника очисного вибою п'ятого розряду на шахті «Центральна», що є відокремленим підрозділом державного підприємства «Красноармійськвугілля», був травмований: йому придавило другий палець правої кісті руки до груди вибою, в результаті чого його було доставлено до Димитровської центральної міської лікарні, де встановлено діагноз: травматичний відрив другого пальцю правої кісті руки. Про даний факт було складено акт про нещасний випадок на виробництві за формою Н-1 від 28.08.2004 року та акт розслідування нещасного випадку за формою Н-5 від 26.08.2004 року. З 24.08.2004 року по 24.09.2004 року він проходив лікування в Димитровській лікарні. Після виписки за висновком ЛКК та за наказами підприємства від 28.09.2004 року № 627 о/к та від 29.10.2004 року № 707 о/к його було переведено на легку працю з 24.09.2004 року до 07.10.2004 року та з 23.10.2004 року до 06.11.2004 року. За висновком МСЕК м.Донецьк від 15.10.2004 року йому вперше безстроково було встановлено 10% стійкої втрати професійної працездатності. Фондом йому призначені одноразова допомога та щомісячна грошова страхова сума, моральна шкода в зв'язку з отриманою травмою не відшкодовувалася. Перебуваючи на лікуванні протягом одного місяця, він не міг вести повноцінний спосіб життя, відчував фізичні страждання, психологічний дискомфорт та порушення душевної рівноваги, яке виразилося у почуттях тривоги, роздратованості, страху, поганому сні із-за болів у місті ампутації пальцю на фоні сильних больових відчуттів. Після отриманої травми був суттєво змінений його привичний життєвий уклад. Він до теперішнього часу не може в повній мірі здійснювати властиві для нього обов'язки як чоловіка - голови сім'ї, що психологічно травмує його та оказує негативний вплив на його сімейно-побутові відношення. Втрата пальця є фізичним недоліком, який кидається в очі оточуючим його людям, від чого він відчуває почуття незручності, ніяковості при появі в суспільстві, що спричиняє додаткові моральні страждання. Він став більш замкнутий, що перешкоджає йому повноцінно спілкуватися з друзями та знайомими. До отримання професійного захворювання він був здоровою та працездатною людиною, але після травмування в нього змінилися умови життя, що тягнуть за собою зниження життєвої активності, систематичне нездужання і послаблення організму, переживання з приводу погіршення відносин з оточуючими. Спостерігається критичне відношення до себе, як до неповноцінного в трудовому відношенні громадянина. Моральну шкоду у зв'язку з травмою на виробництві позивач оцінює у розмірі 8000 грн. і просить суд стягнути цю суму на його користь з Фонду. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача - Фонду - Бабіч Н.А. у судовому засіданні позов не визнала, пояснивши, що [PERSON] перебуває на обліку Фонду з 13.10.2004 року, має зареєстрований випадок трудового каліцтва, що сталося 24.08.2004 року. За висновком МСЕК від 15.10.2004 року потерпілому встановлено 10% стійкої втрати працездатності, інвалідності не встановлено. За постановою Фонду позивачу нараховані щомісячні страхові виплати, що наразі складають 445,77 грн. Причиною нещасного випадку відповідно до п.7 акту за формою Н-1 №21 від 26.08.2004 року є: порушення технології робіт потерпілим; находження потерпілого в небезпечній зоні; особиста необережність потерпілого; слабий контроль з боку гірничого майстра за організацією робіт та дотриманням техніки безпеки. Отже, зі змісту акту видно, що наявна вина самого потерпілого та вини Фонду в виникненні трудового каліцтва позивача не має. Вважає, що акт форми П-4 є документом, що підтверджує факт нещасного випадку на виробництві під час виконання трудових обов'язків, довідка МСЕК є підставою для розрахунку та відшкодування матеріальної шкоди - частини втраченого заробітку і не є підтвердженням факту заподіяння моральної шкоди. Позивач не надав медичного документу, який би підтверджував перенесення ним стресових, агресивних та інших негативних проявів стану свого здоров'я. Доводи, наведені в позовній заяві, не підтверджують факт отримання моральної шкоди, а лише підтверджують факт отримання травми. Тому, просить суд в задоволення позовних вимог позивача відмовити. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 10.08.2004 року по 30.11.2011 року працював на шахті «Центральна» відособленого підрозділу «Шахтоуправління імені Г.М.Димитрова» державного підприємства «Красноармійськвугілля» (далі за текстом підприємство) у якості гірничого робітника очисного вибою п'ятого розряду підземним з повним робочим днем, що підтверджується записами з трудової книжки позивача. 24.08.2004 року позивач [PERSON] у при виконанні трудових обов'язків отримав виробничу травму, внаслідок якої йому було встановлено діагноз: травматичний відрив ІІ пальця правої кісті, що підтверджується актами № 21 від 26.08.2004 року за формою Н-1 про нещасний випадок на виробництвом та за формою Н-5 про розслідування нещасного випадку (а.с.10-11, 13-14). Відповідно до п.7 акту за формою Н-1 та п.4 акту за формою Н-5 причиною нещасного випадку є: порушення технології робіт потерпілим; знаходження потерпілого в небезпечній зоні; особиста необережність потерпілого; слабий контроль з боку гірничого майстра за організацією робіт та дотриманням техніки безпеки робочими в зміні (а.с.10-11, 13-14). Відповідно до виписки із протоколу № 9 від 26.10.2004 року комісія з охорони праці підприємства встановила вину потерпілого у 15 %. У зв'язку з отриманою травмою [PERSON] лікувався у Димитровській центральній міській лікарні амбулаторно з 24.08.2004 року по 23.09.2004 року, про що свідчать листок непрацездатності, направлення медичного пункту шахти «Центральна» ДП «Красноармійськвугілля» № 73 від 24.08.2004 року, виписки з амбулаторної карти потерпілого, у яких зафіксовано скарги потерпілого на болі в ділянці культі (а.с.12, 29, 30-40). На підставі висновків лікувально-консультативної комісії (ЛКК) від 23.09.2004 року та від 22.10.2004 року за наказами підприємства від 28.09.2004 року № 627 о/к та від 29.10.2004 року №707 о/к позивача було переведено на легку працю з 24.09.2004 року до 07.10.2004 року та з 23.10.2004 року до 06.11.2004 року, без підняття важкого та миття в бані, (а.с.8, 9, 39, 40). За висновком міжрайонної травматологічної МСЕК від 15.10.2004 року позивачу за наслідками виробничої травми від 24.08.2004 року вперше безстроково встановлено 10% втрати професійної працездатності без встановлення групи інвалідності та без будь-яких протипоказань і рекомендацій (а.с.28). Відповідно до постанов Фонду [PERSON] призначено одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності в сумі 9044 грн. та щомісячні страхові виплати через стійку втрату ним професійної працездатності 10 %, які за станом на 01.03.2013 року становлять 445,77 грн. (а.с.15-25). За приписами ч.1 ст.3 Конституції України, життя і здоров'я людини визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст.46 Конституції України право громадян на соціальний захист гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, одним із видів якого є відповідно до ч.1 ст.4 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування - страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно за ч.1 ст.9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, завданої робітнику у наслідок ушкодження його здоров,я, здійснюється Фондом у відповідності до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999 № 1105-ХIV (далі Закон № 1105-ХIV), що набрав чинності з 01.04.2001 року. Відповідно за ст.ст.13, 21, 28 Закону № 1105-ХIV при настанні страхового випадку, а саме ушкодження здоров,я на виробництві, потерпілий - застрахована особа - має право на різні види відшкодування шкоди у тому числі і на відшкодування моральної шкоди за наявності факту спричинення цієї шкоди потерпілому. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», передбачено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди застрахованим особам, які потерпіли на виробництві, з часу набрання чинності Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», а саме: з 01.04.2001 року, і до внесення до нього змін на підставі Закону України від 23.02.2007 року № 717-У, був покладений на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. У зв'язку з отриманою на виробництві травмою позивачу 15.10.2004 року була встановлена втрата професійної працездатності, тому суд керується законодавством, діючим у зазначений період часу, бо це регламентовано ст.5 ЦК України, згідно якої акти цивільного законодавства, до яких відноситься Закон № 1105-ХIV, регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності і, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Отже, на час виникнення спірних правовідносин, який суд пов'язує з датою встановлення МСЕК втрати позивачем професійної працездатності, діяв встановлений державою спеціальний порядок щодо відшкодування шкоди, завданої здоров'ю потерпілого умовами виробництва, - через відділення Фонду. Суд вважає, що у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з встановленням йому стійкої втрати працездатності внаслідок отриманої ним травми, а висновок МСЭК від 15.10.2004 року підтверджує наявність факту спричинення шкоди його здоров'ю, яка привела до фізичних і моральних страждань позивача, змін звичного перебігу його життя, зокрема, необхідності тривалий час - на протязі одного місяця лікуватися, тимчасово переводитися на іншу роботу, ніж та, яка була до травми, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Тому посилання відповідача на обов,язковість, як доказу, висновку МСЕК щодо встановлення факту спричинення позивачеві моральної шкоди безпідставне і не відповідає вимогам законодавства, оскільки положення ст.34 Закону № 1105-ХIV розповсюджуються на ті випадки, коли у потерпілого не наступило стійкої втрати професійної працездатності і особа не має будь-яких документів, за якими можна судити про наявність фізичних або психічних страждань. Порушення позивачем нормативних актів про охорону праці враховується лише при визначенні потерпілому розміру одноразової допомоги (ст.34 Закону № 1105-ХIV). Тобто ступень вини позивача в нещасному випадку не може бути врахований судом при визначенні розміру відшкодування моральної шкоді, оскільки це не ґрунтується на законі. Але сума, в яку позивач оцінив заподіяну моральну шкоду і яка за його оцінкою становить 8000 грн., є завищеною і не відповідає отриманим ним моральним стражданням. При визначенні суми відшкодування заподіяної позивачеві моральної шкоди суд враховує характер, обсяг, тривалість зазнаваних позивачем страждань, його стан здоров,я, розмір і безстроковий характер втрати працездатності, а саме те, що позивач у віці 44 роки втратив 10% своєї працездатності на підприємстві і йому деякий час була протипоказана тяжка фізична праця, якою до захворювання він заробляв собі та сім'ї на достатній рівень життя, істотність вимушеності змін у життєвих стосунках потерпілого, те, що отримане ним ушкодження здоров,я заважає йому вести повноцінний спосіб життя, вимагає від нього додаткових зусиль для його організації. Також суд враховує продовження позивачем після лікування працювати на тій же посаді, відсутність інвалідності і потреби у продовженні лікування за наслідками травми. Тому, виходячи з засад розумності та справедливості, суд вважає можливим визначити позивачу розмір відшкодування моральної шкоди у 2500 грн. На підставі ст.ст.3, 46 Конституції України, ст.153 КЗпП України, Закону України «Про охорону праці», Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»,

Outcome: partial