Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку за місцем проживання. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що є основним наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується ордером [NUMBER], виданого на підставі рішення виконкому Центрально-Міської районної Ради народних депутатів м. Кривого Рогу №436 від 16.10.1981. (копія ордеру додається) Указаний ордер виданий на ім`я [PERSON] , який помер, його дружини [PERSON] та двох дітей - [PERSON] та [PERSON] , яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] ». Також в указаній квартирі, зареєстрована донька [PERSON] , відповідач-2 [PERSON] . Відповідачі по справі, [PERSON] та [PERSON] фактично більше шести місяців, а точніше з 2000 року, не проживають у вище указаному житловому приміщенні, про що складено відповідний акт. Факт реєстрації відповідачів перешкоджає позивачу в реалізації права вільного розпорядження та володіння майном, що гарантовано Конституцією України, а саме, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються на відповідачів, крім цього відповідач позбавлена права оформити субсидію. Враховуючи викладене, позивач просить усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням та зняти їх з реєстраційного обліку. 05 листопада 2019 року на підставі ухвали суду, з метою виконання вимог частини 1 статті 189 Цивільного процесуального кодексу України розпочато підготовче провадження у справі, розгляд якої здійснюється у загальному порядку. 19 травня 2020 року на підставі ухвали суду підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до розгляду по суті. Позивач, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, не використала наданого законом права на особисту участь у судовому засіданні, у судове засідання не з`явилася, просила розглянути справу у її відсутність, про що надала письмову заяву, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки не повідомили, відзиву та заперечень проти позову не надали. Будь-яких заяв та клопотань зі сторони відповідачів до суду не надходило. У зв`язку з цим, зі згоди позивача, судом ухвалено здійснювати заочний розгляд справи без участі відповідачів відповідно до вимог ст.ст. 279-281 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наведені докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. За приписами ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому, згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі ордеру [NUMBER] від 20.01.1981, виданого на підставі рішення виконкому Центрально-Міської районної Ради народних депутатів м. Кривого Рогу №436 від 16.10.1981 (а.с. 28) [PERSON] , сім`я якого складається з чотирьох чоловік: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , належить право зайняття трикімнатної квартири, за адресою: [ADDRESS] (а.с. 28). В указаній квартирі, зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, видана Головою ОСББ «Ньютона 42» Любимською І.С. №19 від 10.06.2019. (а.с. 6) Указана обставина також підтверджується довідкою відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Центрально-Міської районної у місті ради №2073 від12.05.2020. Відповідно до акту, складеного зі слів сусідів [PERSON] ( [ADDRESS] ), [PERSON] ( [ADDRESS] ), [PERSON] ( [ADDRESS] ), засвідченим Головою ОСББ «Ньютона 42» Любимською І.С. 10.06.2019, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , фактично не проживають з 2000 року. (а.с. 7). Згідно з довідкою виконкому Центрально-Міської районної у місті ради №22/30 від 30.03.2020, станом на 30.03.2020 виконком районної у місті ради рішення про передачу кв. [ADDRESS] у приватну власність громадян не приймав. З витягу із рішення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради №182 від 21.05.2014 «Про надання дозволу на зміну договорів найму жилих приміщень», убачається, що виконком вирішив надати дозвіл на зміну договорів найму жилих приміщень внаслідок визнання наймачем іншого члена сім`ї, а саме: трикімнатної квартири [ADDRESS] , жилою площею 37,61 кв.м., з померлого [PERSON] на дочку, [PERSON] . Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. У відповідності до ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.(ст. 72 ЖК УРСР) Постановою Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц висловлено правову позицію щодо застосування ст. 391 ЦК України, зокрема, право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Факт реєстрації відповідача в будинку за умови відсутності для того передбачених законом підстав є сам по собі достатнім доказом того, що такі перешкоди чиняться, оскільки унеможливлює користування та розпорядження власником належним йому майном на власний розсуд. Із урахуванням встановлених обставин у справі та положень згаданих норм права, зокрема ст. 391 ЦК України, суд вважає, що реєстрація у житлову приміщенні відповідачів за відсутності для того передбачених законом підстав, є перешкодою у користуванні позивачем зазначеним житловим приміщенням. Оскільки, відповідачі порушують права позивача, позов про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Разом з цим, суд зазначає, що вимоги про зняття з реєстрації відповідачів [PERSON] та [PERSON] не потребують судового захисту, так як є похідними від задоволення судом вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та є підставою для зняття відповідачів з реєстрації. Даний висновок ґрунтується на положеннях п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, де серед підстав зняття з реєстрації місця проживання особи є наявність рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання до суду позовної заяви про розірвання шлюбу складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду, та становить 768,40 грн. Отже, з урахуванням наведеного з відповідачів на користь позивача підлягає відшкодуванню судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved