Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з відповідним позовом. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 01 березня 2018 року вона була звільнена з посади провідного організатора експозиції Інституту народознавства НАН України за власним бажанням у зв`язку із невиконанням умов колективного договору та законодавства про працю на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Зазначає, що перед цим понад 20 років працювала у вказаній установі на посаді провідного зберігача фондів, при цьому тричі була звільнена із займаної посади та поновлена на роботі, востаннє у жовтні 2017 року. Вважає, що відповідач свідомо не вводив у штатний розклад посаду провідного зберігача фондів, створюючи нестерпні умови праці та примушуючи її звільнитись з роботи за власним бажанням. У зв`язку з цим, [PERSON] була змушена написати заяву на переведення на вакантну посаду провідного організатора Музею етнографії та художнього промислу. Однак, і після переведення керівником інституту були створені умови праці, за яких вона була змушена систематично звертатись до роботодавця, профспілкового органу та органів Держпраці. Звільнення з роботи призвели до моральних страждань позивача, порушення її стосунків у сім`ї, погіршення стану здоров`я, вимагають додаткових зусиль для організації життя. Просить суд позов задовольнити, стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в сумі 25000 грн. Ухвалою суду від 01 квітня 2019 року у справі було відкрите спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) учасників. Ухвалою суду від 22 травня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача Інституту народознавства НАН України Білинського-Гродзя Ю.М. про закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини 1 статті 255 ЦПК України. Позивач в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити його у повному обсязі. Пояснила, що востаннє вона була поновлена на посаді провідного зберігача фондів інституту у 2017 році, після цього без її згоди переведена на посаду доглядача. Директор інституту неодноразово у присутності інших працівників у грубій, нахабній формі примушував її до виконання трудових обов`язків. Після переведення на нову посаду [PERSON] була ознайомлена з посадовими обов`язками, де фактично були викладені обов`язки екскурсовода, а п. 7 передбачав виконання інших посадових обов`язків. Після звернення до профспілкової організації керівництву було рекомендовано внести зміни до посадової інструкції. Позивач зазначає, що для неї були створені особливі умови роботи з робочими днями у суботу та неділю, хоча з наказом про встановлення такого графіка роботи її не ознайомлювали; у приміщеннях, де позивач виконувала свої обов`язки в окремі дні температура повітря тримала на рівні 10-12 град. С. У відповіді на відзив, де остання зазначила, що після поновлення 13 жовтня 2017 року [PERSON] на посаді провідного зберігача фондів, а у подальшому після переведення 19 жовтня 2017 року на посаду доглядача МЕХП її неодноразово примушували приступити до виконання обов`язків та «зайняти місце праці». Представник відповідача під час розгляду справи проти задоволення позову заперечив. Пояснив, що вимоги [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими. У відзиві представника Інституту народознавства НАН України на позов зазначено, що позов [PERSON] є таким, що не підлягає задоволенню. Представник зазначає, що до позивача не застосовувалося жодного примусу до переведення її у 2017 році на посаду провідного організатора експозиції. Працюючи на цій посаді, [PERSON] не оспорювала переведення. Крім того, представник відповідача вказав, що шестиденний робочій тиждень на цій посаді був введений наказом від 28 грудня 2016 року, тобто ще за рік до того, як позивача було переведено. У задоволенні позову просили відмовити. Дослідивши подані сторонами документи, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову. На підставу заявленого позову [PERSON] подала до суду наступні докази: - наказ директора Інституту народознавства НАН України №77-К від 13 жовтня 2017 року, яким [PERSON] поновлено на посаді провідного зберігача фондів Музею етнографії і художнього промислу (далі - МЕХП) Інституту народознавства НАН України; - наказ директора Інституту народознавства НАН України № 81-К від 19 жовтня 2017 року, яким [PERSON] переведено на посаду музейного доглядача МЕХП з 19 жовтня 2017 року у зв`язку із скороченням з 16 січня 2014 року посади провідного зберігача фондів МЕХП, через відсутність трудових обов`язків та виділених асигнувань на оплату праці у штатному розписі Інституту народознавства НАН України, з метою раціонального використання трудових ресурсів та бюджетних асигнувань на оплату праці; - наказ директора Інституту народознавства НАН України № 86-к від 30 жовтня 2017 року, яким позивач була переведена на посаду провідного організатора експозиції МЕХП за її згодою; - наказ директора Інституту народознавства НАН України № 21-К від 01 березня 2018 року, яким [PERSON] звільнено з посади провідного організатора експозиції МЕХП з 01 березня 2018 року за власним бажанням у зв`язку з невиконанням умов колективного договору та законодавства про працю на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. - листи Об`єднання профспілок Львівщини від 11 липня 2017 та від 02 лютого 2018 року, в якому [PERSON] повідомлено про факт порушення керівництвом Інституту НАН України законодавства про працю щодо переведення позивача на посаду музейного доглядача з 19 жовтня 2017 року, а також необхідності приведення до вимог законодавства посадових інструкцій працівників; - повідомлення Головного управління Держпраці у Львівській області від 06 березня 2018 року, з якого вбачається, що згідно наказу № 1 від 05 січня 2015 року працівникам МЕХП, які обслуговують експозиційні зали і відвідувачів встановлено шестиденний робочий тиждень та, що [PERSON] з ним ознайомлена під розписку. Аналогічний порядок встановлено і наказами №1 від 04 січня 2016 року, 03 січня 2017 року та 02 січня 2018 року; - заяву від 28 лютого 2018 року про належні умови праці («температура повітря у робочому кабінеті № 48 12 градусів С»); - акт від 20 жовтня 2017 року, який складений у присутності свідків, де засвідчено, що на виконання наказу №82-К від 19 жовтня 2017 року [PERSON] було запропоновано зайняти робоче місце в експозиційному залі № 2 (1-й поверх) МЕХП, однак, [PERSON] відмовилась виконувати наказ на підставі того, що ця робота протипоказана їй за станом здоров`я, а також тому, що на її думку це суперечить п. 1 ст. 33 КЗпП України. Львівським апеляційним судом 27 грудня 2018 року була розглянута апеляційна скарга Інституту народознавства НАН України на рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 липня 2018 року у справі за позовом [PERSON] до директора Інституту народознавства НАН України про відшкодування моральної шкоди. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Відповідно до тексту постанови, у заяві від 28 лютого 2018 року про звільнення за власним бажанням з поважних причин, зазначено наступні причини звільнення: невиконання роботодавцем умов колективного договору (примус робити у вихідні дні, наказ № 94 К від 03 листопада 2017 року); та недотримання норм КЗпП про належні умови праці (температура повітря у робочому кабінеті 12 градусів). Відповідно до частини п`ятої статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Позовні вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди мотивовані невиконанням роботодавцем законодавства про працю та умов колективного договору, оскільки їй було створено нестерпні умови, які «примушують звільнитись з роботи за власним бажанням». Частиною першою статті 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Підстави припинення трудового договору визначені у статті 36 КЗпП України. За змістом частини третьої статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Позивач [PERSON] у заяві від 28 лютого 2018 року про звільнення за власним бажанням з поважних причин, зазначає наступні причини звільнення: невиконання роботодавцем умов колективного договору (примус робити у вихідні дні, наказ № 94 К від 03 листопада 2017 року); та недотримання норм КЗпП про належні умови праці (температура повітря у робочому кабінеті 12 градусів). Згідно зі ст. 18 КЗпП України на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, поширюються положення колективного договору і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації. Відповідно до ч. 2 ст. 13 КЗпП України зміст колективного договору становлять взаємні зобов`язання його сторін (власника або уповноваженого ним органу (особи)) та первинної профспілкової організації (представників, вільно обраних на загальних зборах найманих працівників або уповноважених ними органів)) щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема зміни в організації виробництва і праці, режиму роботи, тривалості робочого часу і відпочинку. Статтею 57 КЗпП України встановлено, що час початку і закінчення щоденної роботи (зміни) передбачається правилами внутрішнього трудового розпорядку і графіками змінності у відповідності з законодавством. Відповідно до ст. 67 КЗпП України при п`ятиденному робочому тижні працівникам надаються два вихідних дні на тиждень, а при шестиденному робочому тижні - один вихідний день. У тексті рішення Львівського апеляційного суду від 27 грудня 2018 року вказано, що згідно додатку № 14 до колективного договору правил внутрішнього трудового розпорядку Інституту НАН України тривалість робочого часу в Інституті НАН України становить 40 годин на тиждень Працівники установи працюють за п`ятиденним та шестиденним робочим тижнем. Зокрема доглядачі та касири МЕХП працюють за шестиденним робочим тижнем. Статтею 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з роз`ясненнями, що наведені у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати,чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Крім того слід зазначити, що у п.п. 9, 13 наведеної вище постанови, судам необхідно враховувати, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості. Відповідно до частини першої, другої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. В матеріалах справи відсутні докази невиконання роботодавцем законодавства про працю та умов колективного договору, які б спричинили [PERSON] моральну шкоду. Подані позивачем в обґрунтування заявленого позову документи, а саме: рішення Галицького районного суду від 06 липня 2018 року, постанова Львівського апеляційного суду від 27 грудня 2018 року, накази директора Інституту народознавства НАН України №77-К від 13 жовтня 2017 року, № 81-К від 19 жовтня 2017 року, № 86-к від 30 жовтня 2017 року, листи Об`єднання профспілок Львівщини від 11 липня 2017 та від 02 лютого 2018 року, повідомлення Головного управління Держпраці у Львівській області від 06 березня 2018 року, заява від 28 лютого 2018 року, акт від 20 жовтня 2017 року, не є належними доказами завдання відповідачем моральної шкоди. Матеріали справи свідчать, що накази керівника Інституту народознавства НАН України, на які посилалася позивач у позові та відповіді на відзив, не визнані незаконними та не скасовані в установленому законом порядку. Відповіді профспілкових органів та органу Держпраці містять рекомендації та роз`яснення порядку захисту трудових прав позивача. Інших доказів на підтвердження позовних вимог суду не надано. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні заявлених позовних вимог слід відмовити повністю. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, сума сплаченого позивачем судового збору розподілу в порядку ст. 141 ЦПК України не підлягає.

Outcome: dismissed