Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «РК-Телеком-Україна» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, стягнення компенсації за невикористані дні відпустки. Свої вимоги позивач мотивував тим, що його звільнення відбулось незаконно, з порушенням вимог чинного законодавства України у зв'язку з чим він підлягає поновленню на роботі в товариства з обмеженою відповідальністю «РК-Телеком-Україна» на раніше займаній посаді та заробітна плата, середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральна шкода, компенсації за невикористані дні відпустки підлягає стягненню з відповідача. В судовому засіданні позивач та його представник, підтримали позовні вимоги, просили задовольнити позов з наведених у ньому підстав. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог. Крім того, представник позивача просив застосувати позовну давність до спірних правовідносин. Вивчивши матеріали справи, вислухавши сторін, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] працював на посаді технічного директора ТОВ «РК-Телеком-Україна» з 15.03.2010. 27.01.2012 позивачем власноручно написано та подано заяву про звільнення за власним бажанням з 01.02.2012. (а.с. 128) Наказом № 1 від 27.01.2012 позивача було звільнено з посади за власним бажанням з 01.02.2012. (а.с. 8) 31.01.2012 позивачем було подано заяву про анулювання власної заяви від 27.01.2012 про звільнення за власним бажанням з 01.02.2012. (а.с. 10) Наказом № 2к від 30.01.2012 було прийнято з 02.02.2012 на посаду технічного директора ТОВ «РК-Телеком-Україна» [PERSON] на підставі заяви від 30.01.2012. Листами від 13.02.2012, 14.02.2014, 24.02.2012 ТОВ «РК-Телеком-Україна» повідомляло позивача про необхідність отримати трудову книжку та розрахунок (а.с. 79-81) Крім того, разом з листом від 24.02.2014 відповідачем було направлено позивачу наказ про його звільнення, що підтверджується відповідною копією листа з описом вкладення у цінний лист. (а.с. 81) Наказ про звільнення з робот за власним бажанням позивач отримав 27.03.2012, про що ним зазначено в позовній заяві (а.с.2). З березня 2012 року, протягом року, позивач звертався до органів міліції та прокуратури для встановлення порушень з боку відповідача. За результатами проведених перевірок, Печерським РУ ГУ МВС України в м. Києві було винесено постанову від 21.02.2012 про відмову в порушенні кримінальної справи за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.ст. 129, 296 КК України, прокуратурою Печерського району м. Києва повідомлено про відсутність заходів прокурорського реагування та винесено постанову від 18.10.2012 про відмову в порушенні кримінальної справи відносно директора ТОВ «РК-Телеком-Україна» [PERSON] (а.с. 127, 28, 30, 35) Відповідно до ст. 38 КЗпП України, якщо трудовий договір укладено на невизначений строк, працівник має право в будь-який час розірвати його, письмово попередивши власника про звільнення за два тижні. Разом з наведеним, у цілій низці випадків закон зобов'язав власників робити звільнення працівників у такий строк, про який вони просять. При цьому мова йде про скорочення двотижневого строку, оскільки за його межами працівник може звільнитися в загальному порядку. У цьому випадку строк попередження про звільнення скорочується на розсуд працівника хоча б навіть і до одного дня. Випадки, коли на власника покладається обов'язок звільнити працівника в строк, про який він просить, перелічені в ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Усі вони об'єднані однією загальною ознакою - неможливістю для працівника продовжувати роботу. Системний аналіз положень ст. 38 КЗпП України дає підстави для висновку, що зазначена норма зобов'язує власника звільнити працівника в строки, про які працівник просить, також за наявності інших поважних причин. Які інші причини можна визнати поважними - це повинно вирішуватися у кожному конкретному випадку. За відсутності причин, які свідчать про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. За наявності такої домовленості працівника можна звільнити навіть у день подачі заяви про звільнення. Таким чином, суд приходить до висновку, що зазначивши в своїй заяві від 27.01.2012 про звільнення за власним бажанням дату звільнення 01.02.2012, а не двотижневий строк, як передбачено ст. 38 КЗпП України, позивач фактично надав свою згоду на звільнення його в межах двотижневого строку, саме з 01.02.2012, тобто сторони трудового договору домовилися про інший строк звільнення після подання працівником заяви про це, в межах двотижневого строку. За таких обставин суд приходить до висновку, що в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження твердження позивача про його безпідставне та незаконне звільнення, яке відбулося з порушенням норм чинного законодавства. Крім того, слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. З матеріалів справи, а саме з позовної заяви, вбачається, що позивачу стало відомо про його звільнення щонайменше 10.02.2012, а копію наказу про звільнення позивач отримав 27.03.2012, що також зазначено позивачем в позовній заяві. З позовом про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, стягнення компенсації за невикористані дні відпустки, позивач звернувся до суду лише 16.09.2013, тобто пропустивши строк позовної давності. Згідно із статтею 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представником відповідача в судовому засіданні заявляв про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, передбаченого статтею 233 КЗпП України. При цьому слід зазначити, що позивачем та його представником не було надано суду доказів на підтвердження поважності причини пропущення строків позовної давності. Посилання позивача та представника позивача на те, що позивач з березня 2012 року, протягом року, тобто до березня 2013 року звертався в різні державні органи з метою встановлення порушення його прав, на думку суду не може бути поважною причиною пропуску строку звернення до суду для захисту своїх порушених прав, оскільки позивачем було подано позов набагато пізніше, лише у вересні 2013 року. Крім наведеного, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження й інші доводи позивача щодо його незаконного звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, стягнення компенсації за невикористані дні відпустки. Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, оцінивши докази по справі з дотриманням вимог ст. 212 ЦПК України, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача щодо його незаконного звільнення, позивачем не надано доказів протиправності діяння чи без діяння відповідача, наказ № 1 від 27.01.2012 про звільнення позивача з 01.02.2012, на підставі ст. 38 КЗпП України, а саме за власним бажанням, є законним, обґрунтованим та таким, що винесений з дотриманням вимог чинного законодавства України, та враховуючи ту обставину, що позивачем було пропущено строк позовної давності, а в свою чергу представником відповідача було заявлено, в судовому засіданні, про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, передбаченого ст. 233 КЗпП України та ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed