Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Малоперещепинської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, [PERSON], третя особа: державний нотаріус Новосанжарської ДНК [PERSON], в якому просив визнати заповіт [PERSON] від 01 березня 2007 року нікчемним, застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, вирішити питання судових витрат. Позов обґрунтовував тим, що 07 лютого 2014 року померла його дружина [PERSON], внаслідок чого відкрилася спадщина. Після її смерті йому стало відомо про наявність заповіту від 01 березня 2007 року, згідно якого все майно [PERSON] заповідала [PERSON] Вважає вказаний заповіт нікчемним, у звязку з порушенням порядку його складення, посвідчення, не відповідності вимогам, що ставляться до заповітів, та у звязку з відсутністю у секретаря сільської ради на час посвідчення заповіту відповідних повноважень. У звязку з цим, вважає заповіт нікчемним, а тому звернувся до суду з відповідним позовом. 16 грудня 2016 року ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області до участі у справі залучено відповідачем [PERSON] (т.2 а.с.64). В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, посилаючись на вимоги зазначені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] проти позову заперечувала, просила відмовити у задоволенні вимог позивача. Відповідач [PERSON], його представник [PERSON] - проти позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні. Також надано письмове клопотання про застосування строків позовної давності. Представник відповідача Малоперещепинської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області в судове засідання не з'явився, до суду направив письмову заяву № 02-21/159 від 23.02.2017 року про розгляд справи без участі представника сільської ради. При винесенні рішення покладаються на розсуд суду. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: державний нотаріус Новосанжарської ДНК в судове засідання на з'явився, надано заяву про розгляд справи у їх відсутність. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши і проаналізувавши представлені докази, приходить до наступного. Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частина 1 статті 1257 ЦК України передбачає, що нікчемним є заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Згідно з нормами статті 1247 ЦК України загальними вимогами до форми заповіту є: складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання; заповіт має бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України. Стаття 1251 ЦК України встановлює, що уразі якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Як вбачається з матеріалів справи 07 лютого 2014 року померла дружина позивача [PERSON]. За життя [PERSON] 01 березня 2007 року заповіла все своє майно, що їй буде належати на день смерті і на що вона буде мати право [PERSON] Заповіт підписаний заповідачем та посвідчений секретарем Малоперещепинської сільської ради [PERSON] Пункт 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року за № 22/5, яка була чинна на момент посвідчення оспорюваного заповіту, у населених пунктах, де немає державних нотаріусів, нотаріальні дії вчиняють посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад, на яких такий обовязок покладено рішенням виконавчого комітету відповідної ради. Судом було вжито заходів щодо отримання відомостей щодо підтвердження повноважень, які б надавали [PERSON] право на вчинення нотаріальних дій станом на 01.03.2007 року. Згідно довідки Малоперещепинської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області № 151 від 19.01.2017 року, [PERSON] перебувала на посаді секретаря сільської ради, секретаря виконавчого комітету сільської ради з 26 січня 1984 року по 25 липня 2014 року (т.2 а.с.107). Відповідно до посадової інструкції секретаря сільської ради, секретаря виконавчого комітету сільської ради, затвердженої сільським головою Малоперещепинської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області [PERSON], з якою 14.04.2006 року ознайомлена секретар сільської ради [PERSON], не вбачається покладення обовязків на здійснення нотаріальних дій на секретаря сільської ради (т.2 а.с.103-106). Відповідно до довідки Малоперещепинської сільської ради від 20.11.2015 року № 02-21/806 було повідомлено, що при перевірці книг розпоряджень Малоперещепинської сільської ради за період 02 січня 2003 року по 30 липня 2009 року, станом на 01.03.2007 року відсутнє розпорядження, згідно якого покладаються обов'язки на здійснення нотаріальних дій на секретаря сільської ради [PERSON] (т.1 а.с.143). В силу частини 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, відповідачі, заперечуючи проти позову, не надали доказів на підтвердження повноважень [PERSON] Відповідно до п.п. 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може предявлятися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п. 16, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Поняття «нікчемність правочину» застосовується у ст.ст .27, 215 ЦК України. Відповідно до ст.27 ЦК України нікчемним є правочин, який обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права і обовязки. У ст.215 ЦК України встановлений звязок між поняттями «нікчемний» та «недійсний», тобто недійсним є заповіт, якщо його недійсність передбачена законом (нікчемний заповіт). У разі складання заповіту представником заповідача або посвідчення його не уповноваженою особою, а також дотримання законодавчо визначених вимог до форми заповіту, такий заповіт не повинен виконуватися і наступає спадкування за законом. Суд приходить до висновку, що заповіт, складений із порушенням вимог щодо посвідчення, є нікчемним в силу частини 1 статті 219 ЦК України, тому на підставі ст. 215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається, отже досліджувати обставини, передбачені статтями 215-236 ЦК України також не вимагається. Частина перша статті 216 ЦК України, передбачає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину (заповіту), у звязку з тим, що позивачем не зазначено, які саме наслідки уже настали, за вказаним правочином, чи був він виконаний та яка шкода була завдана, у той же час, якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків. Що стосується заяви відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності, суд виходить з наступного. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки. В силу вимог частин 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лиш за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Під час судового розгляду справи позивач [PERSON] пояснив, що про наявність складеного заповіту йому стало відомо після смерті дружини 07 лютого 2014 року. Зазначену обставину суд визнає достовірною, виходячи з вимог ст.1255 ЦК України щодо таємниці заповіту. До суду позивач звернувся з даним позовом 09.07.2015 року. Оспорюваний заповіт складений 01.03.2007 року. [PERSON] померла 07.02.2014 року. Отже, перебіг строку позовної давності розпочався 07.02.2014 року. 02.03.2017 року відповідач [PERSON] подав суду заяву про застосування строку позовної давності. Суд вважає, що немає правових підстав для застосування такого строку. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З урахуванням того, що у задоволенні однієї з двох позовних вимог судом відмовлено, половину судового збору, сплаченого позивачем, належить стягнути солідарно з відповідачів по справі.

Outcome: partial