Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В ході розгляду справи подав уточнену позовну заяву, в якій зазначив, що він є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу. З 11.11.2008 року перебуває у шлюбі із [PERSON], та її син [PERSON] зареєстрований разом із ними. Однак, з 2013 року [PERSON] за зазначеною адресою не проживає. На протязі останнього року позивач не підтримує відносини із відповідачем. Просив визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловою квартирою 44 по пр. Леніна, буд. 71/41 у місті Маріуполі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Згідно довідки № [NUMBER] «Жилкомплекс», [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO](а.с.10). Судові повістки про виклик відповідача в судове засідання, які направлені судом на вказану адресу були повернуті на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Допитаний в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що він проживає за адресою: [INFO]. Він знає позивача [PERSON] як сусіда по дому, та відповідача [PERSON] як сина дружини позивача. Зазначив, що відповідач [PERSON] близько трьох років разом із позивачем та його дружиною не проживає. Допитана в якості свідка [PERSON] суду пояснила що вона проживає за адресою: [INFO], та є сусідкою позивача [PERSON] Відповідача [PERSON] є сином дружини позивача. Зазначила, що відповідач [PERSON] близько трьох років разом із позивачем та його дружиною не проживає. Враховуючи те, що по справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалив рішення при заочному розгляді, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази по справі, допитавши свідків, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 06.03.2000 року, посвідченим Приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON], належить квартира [ADDRESS]. (а.с.8-9). [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає з 2013 року, що підтверджується показаннями свідків [PERSON] та [PERSON], допитаними у судовому засіданні. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідач не є членом сімї позивача в розумінні положень Житлового кодексу України та Сімейного кодексу України. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до вказаного, а також виходячи зі смислу ч. 1 ст. 383 ЦК України, ст. 150, 156 ЖК України власник квартири на свій розсуд вирішує, чи буде особа, яка не є членом його сімї, проживати в його квартирі, чи не буде. Згідно ст. 391 ЦК України одним із засобів захисту права власності є усунення перешкод у здійсненні власником майна права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11.05.1994 року, який діє для України з 11.09.1997 року та прецедентній практиці Європейського суду з прав людини, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Суд вважає, що оскільки відповідач більше року з власного бажання не проживає у спірному домоволодінні, останній добровільно не припиняє своєї реєстрації, тим самим порушує право позивача користуватись та розпоряджатись майном на свій власний розсуд, тому вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11.05.1994 року, який діє для України з 11.09.1997 року, ч.1 ст. 319, ст. 391 ЦК України, ст.ст. 71,72, 150, 163 ЖК України,

Outcome: approved