Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та повідомив, що 24 лютого 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір позики та надано розписку, згідно яких відповідач отримав кошти у сумі 50 000 гривень як позику з умовою їх повернення протягом 30 днів з дати укладення договору. У визначені строки та на день звернення до суду борг повернутий не був. Позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики та розпискою від 24 лютого 2014 року у розмірі 50 000 гривень, а також судовий збір у розмірі 500 грн. У судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві, та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, повідомивши, що грошові кошти не отримував, а договір позики і розписку підписав з метою працевлаштування у ТОВ «Українська дистрибуцій накомпанія». Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, у тому числі, показання свідка [PERSON], дослідивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов обгрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 24 лютого 2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики та надано розписку, згідно яких відповідач [PERSON] отримав кошти у сумі 50 000 гривень як позику з умовою їх повернення протягом 30 днів з дати укладення договору, тобто до 27 березня 2014 року. У визначені строки та на день розгляду справи судом борг повернутий не був. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а ч.1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідності до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Посилання відповідача [PERSON] на те, що грошові кошти він не отримував, а договір позики і розписку підписав з метою працевлаштування у ТОВ «Українська дистрибуцій накомпанія» не є підставою для визнання правочинів нечинними з огляду на наступне. Так, відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Договір позики від 24 лютого 2014 року та розписка від 24 лютого 2014 року не є нікчемними правочинами, недійсність яких встановлена законом, та не визнавалися у судовому порядку недійсними (як правочини, вчинені під впливом помилки, обману, тяжкої обставини тощо) або удаваними. Крім того, суд звертає увагу, що Договір про надання послуг № 1816У від 08.01.2014 року, на який послався відповідач на обґрунтування своїх заперечень проти позову, було укладено між ФОП [PERSON] та ТОВ «Українська дистрибуційна компанія», а не між фізичними особами [PERSON] та [PERSON]. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 500 грн. судового збору.

Outcome: approved