Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Позовні вимоги мотивовані тим, що він з 23.07.2018 року по 01.11.2018 року перебував з відповідачем у трудових відносинах, працював на відокремленому підрозділі «шахта «Україна» ДП «Селидіввугілля». Наказом № 146-К від 01.11.2018 року його було звільнено за власним бажанням, відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, відповідач заборгував йому заробітну плату. Вважає, що відповідач таким чином порушив трудове законодавство. Просить стягнути з відповідача на його користь середній заробітку за час затримки розрахунку по виплаті заробітної плати за період з 01.11.2018 р. по 21.03.2019 року у розмірі 48 260 грн. 10 коп., та судові витрати у сумі 768 грн. 40 коп. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 10.04.2019 року відкрито провадження по справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та судовий розгляд призначено до слухання. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги не визнає, зазначивши, що позивач дійсно працював в ДП «Селидіввугілля» на посаді заступника директора з соціальних питань. 01.11.2018 року позивача згідно наказу від 01.11.2018 року № 146-К було звільнено із займаної посади за власним бажання ч. 3 ст. 38 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги в розмірі 3-х місячного середнього заробітку. При звільненні позивачу своєчасно не було проведено повний розрахунок по заробітній платі. 21.03.2019 року позивачу було здійснено повний розрахунок по заробітній платі, тому період затримки розрахунку становить 139 календарних днів, з яких 95 робочих днів. Розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні позивача повинен складати 46 782 грн. 75 коп., оскільки середньоденна заробітна плата позивача складає 492, 45 грн. Просить суд відмовити позивачу в позовних вимогах. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основним Законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. З матеріалів справи, вбачається, що згідно запису № 20 трудової книжки серії [NUMBER] , [PERSON] 23.07.2018 року прийнято до ВП «шахта «Україна» «ДП «Селидіввугілля» на посаду заступника директора з соціальних питань служби дирекції з соціальних питань. Згідно запису № 21 трудової книжки серії [NUMBER] , 01.11.2018 року [PERSON] звільнено з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з невиконанням адміністрацією підприємства законодавства про працю, умов колективного договору з виплатою вихідної допомоги в розмірі 3- місячного середнього заробітку, у відповідності ст. 44 КЗпП України, відповідно до наказу № 146 -К від 01.11.2018 року. Як вбачається з довідки № 10/365 від 25.03.2019 року, виданої ДП «Селидіввугілля», середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 492,45 грн, із розрахунку за період з вересень 2018 року (відпрацьовано днів 4 дні) та жовтень 2018 року (відпрацьовано 0 днів); нарахована сума заробітної плати за вересень 2018 р. складає 1969,80 грн. Згідно довідки № 1/471 від 25.04.2019 року, виданої ДП «Селидіввугілля», [PERSON] 21.03.2019 року було здійснено остаточний розрахунок по заробітній платі на загальну суму 50518 грн. 84 коп. Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, обов`язок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату. Оформивши звільнення позивача та видавши йому трудову книжку, відповідач свій обов`язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України. Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до роз`яснень, які надані Верховним судом України в постанові Пленуму № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі застосування ст. 117 КЗпП України перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд встановив до наступне. Згідно листа № 224/0/103-17/214 від 19.10.2017 року Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2018 році» кількість робочих днів складає: грудень 2018 року - 21 день. Відповідно до абзацу 2 листа N 224/0/103-17/214 від 19.10.2017 року Мінсоцполітики України про надання роз`яснення, законодавством не передбачено єдиної норми тривалості робочого часу. Норма робочого часу працівників може бути різною залежно від багатьох чинників: тривалості робочого тижня, тривалості робочого дня, коли встановлені вихідні і т. д. Тому норму робочого часу роботодавці повинні розраховувати самостійно виходячи з режиму роботи, запровадженого на підприємстві, з дотриманням вимог триманням вимог статей 50-53, 67 і 73 КЗпП. Згідно ч. 1 Закону України № 2211-VIII від 16.11.2017 року внесено зміни до ст. 73 Кодексу законів про працю України, встановлено святкові дні «7 січня і 25 грудня - Різдво Христове». Тобто, кількість робочих днів за грудень 2018 року складає 20 днів; кількість робочих днів позивача з розрахунку з 01.11.2018 року (день звільнення) по 31.12.2018 р. складала би 42 дні: листопад 2018 року - 22 дня, грудень 2018 року - 20 днів. Згідно листа N 78/0/206-18 від 08.08.2018 року Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2019 році» відповідно до якого кількість робочих днів позивача з розрахунку за 2019 рік складала би 54 днів: січень 2019 року - 21 день, лютий 2019 року - 20 днів, березень 2019 року- 13 днів (по день виплати заробітної плати). Згідно порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року обчислення середньої заробітної плати працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Суд звертає увагу, на те, що розрахунок середньоденної зарплати наданий відповідачем не може бути прийнятий судом до уваги, оскільки вищевказаний розрахунок здійснений за 2 календарні місяці роботи з вересень 2018 року (відпрацьовано днів 4 дні) та жовтень 2018 року (відпрацьовано 0 днів), що не відповідає Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року. Як вбачається з довідки № 1/566 від 03.06.2019 року, виданої ДП «Селидіввугілля» [PERSON] нарахована заробітна плата за серпень 2018 року складає 9849 грн. 00 коп. (відпрацьовано повний місяць 22 дні). Отже, відповідно розрахунку суду середньоденна заробітної плати [PERSON] за період з серпня 2018 року по вересень 2018 року складає 454 грн. 57 коп. ( із розрахунку: 11818,88 грн. (заробітна плата за вересень 2018 р. у розмірі 1969,80 грн. + заробітна плата за серпень 2018 р. у розмірі 9849,00 грн.) / 26 днів (кількість днів, відпрацьованих у серпні 2018 р. 22 дні + у вересні 2018 р. 4 дні). Таким чином, сума компенсації за час затримки розрахунку складає: 454 грн. 57 коп. (середньоденна заробітна плата) Х 96 (кількість днів затримки розрахунку) = 43 638 грн. 72 коп. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, надані суду докази, які були досліджені в судовому засіданні, прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають частковому задоволенню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає стягненню, без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. В силу вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача має бути стягнуто витрати, пов`язані із сплатою судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що при звернені до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп. та враховуючи, що суд задовольнив позовні вимоги частково, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно задоволеної частини позовних вимог, а саме: судовий збір у сумі 694 грн. 79 коп. (90,42 %). На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial