Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-21 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Порше Мобіліті» про зобов'язання надати письмову відповідь на звернення, стягнути понесені ним судові витрати та витрати на правову допомогу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13.03.2015 року він звернувся з письмовою заявою до відповідача - ТОВ «Порше Мобіліті», в якій просив на увесь період військової служи і до закінчення особливого періоду не застосовувати (нараховувати) до нього штрафні або ж будь - які інші санкції, в тому числі, проценти та пеню за невиконані вчасно зобов'язання перед ТОВ «Порше Мобіліті» за кредитним договором № 50011745 від 24.06.2014 року. 30.03.2015 року позивач - [PERSON] також звернувся до відповідача - ТОВ «Порше Мобіліті» з заявою, в якій просив скасувати застосовані щодо нього штрафні санкції за несвоєчасно сплачені ним щомісячні платежі за кредитним договором № 50011745 від 24.06.2014 року. Проте, відповідач жодним чином не відреагував на вищезазначені письмові заяви та не надав письмової відповіді, у зв'язку з чим позивач вважає, що відносно нього були порушені вимоги Закону України «Про звернення громадян», а тому просив суд зобов'язати відповідача надати письмові відповіді на його заяви від 13 березня 2015 року та 30 березня 2015 року, а також стягнути з відповідача на його користь фактично понесені ним судові витрати. В судовому засіданні представник позивача пояснив, що після відкриття судом провадження у даній справі відповідачем була надана письмова відповідь, тому фактично позов був визнаний відповідачем і наразі відсутній предмет спору. Невирішеним залишається питання розподілу судових витрат, які складаються з судового збору і витрат на правову допомогу, тому на підставі ст.ст. 79, 88 ЦПК України, тому, уточнивши вимоги, представник позивача просив суд вирішити питання про стягнення з відповідача зазначених судових витрат. Розгляд справи позивач просив провести у його відсутність, про що направив письмову заву на адресу суду. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, направив письмові пояснення, з яких убачається, що відповідачем були надані відповіді на листи позивача, проте, зміст цих відповідей був доведений до відома позивача по телефону, - письмові відповіді не надавалися з огляду на порозуміння з позивачем за результатами телефонних розмов. Після відкриття судом провадження у справі додатково були направлені письмові відповіді, що підтверджується даними про направлення рекомендованих листів на адресу позивача 05.05.2015р., тому предмет позову відсутній. При цьому, у письмових поясненнях, адресованих суду, представник відповідача просив розглянути справу у його відсутність. Вивчивши матеріали справи, письмові заяви сторін, судом встановлено наступне. Предметом позову у даній справі було зобов'язання відповідача надати письмову відповідь на листи позивача в порядку Закону України «Про звернення громадян». Відповідачем визнано і підтверджено письмовими доказами, що письмові відповіді на листи позивача направлені останньому 05.05.2015р., тобто, після відкриття провадження у даній справі (після 24.04.2015р.), у зв'язку з чим предмет позову наразі відсутній. Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, серед інших, і витрати на правову допомогу. Як убачається з матеріалів справи, позивачем сплачено судовий збір в сумі 243, 60 грн., що підтверджується квитанцією №13518926 від 16.04.2015р., а також 4 872, 00 грн. витрат на правову допомогу [PERSON], що підтверджується довіреністю від 19.03.2015р., копією диплому спеціаліста [NUMBER] від 30.06.2013р., актом прийому-передачі виконаних робіт від 25.05.2015р., розрахунком витрат на правову допомогу від 25.05.2015р., свідоцтвом платника єдиного податку серії [NUMBER]. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача судових витрат, судом враховується наступне. Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред'явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення всіх понесених ним у справі витрат з відповідача. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» N 2 від 12.06.2009р., визнання позову чи добровільне задоволення вимог відповідачем після пред'явлення позову не звільняє його від відшкодування понесених позивачем судових витрат при ухваленні рішення або при закритті провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову з мотивів задоволення його вимог відповідачем. Відповідно до ст. 83 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до пунктів 47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року зазначається, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Оскільки судові витрати, фактично понесені позивачем, підтверджені належними доказами, позивач не підтримує позовні вимоги унаслідок задоволення їх відповідачем після пред'явлення позову, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення їх з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved