Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути розірвати трудовий договір укладений 19.07.2011 року між нею та відповідачем на підставі ст. 38 КЗпП України та зобов`язати відповідача внести до трудової книжки позивача запис про звільнення працівника на підставі ст. 38 КЗпП України, судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що з 19.07.2011 року вона була прийнята на посаду лікаря - дерматовенеролога у ТОВ «Медичний центр Сана» з оплатою праці згідно штатного розпису. 09 січня 2019 року вона звернулась до Директора ТОВ «Медичний центр Сана» з заявою про звільнення із займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України. Після спливу двотижневого строку позивач на роботу для виконання свої трудових обов`язків не з`являлася, на день звернення до суду, не зважаючи на численні звернення до директора ТОВ «Медичний центр Сана», її із займаної посади не звільнено, трудову книжку не повернуто, остаточний розрахунок не здійснено, що порушує її права як працівника. З метою врегулювання ситуації позивач вирішила звернутись до правоохоронних органів, а саме 20 лютого 2019 року було направлено звернення стосовно порушення її трудових прав до Харківської місцевої прокуратури №2. У зв`язку з тим, що наразі органи прокуратури України не наділені відповідними повноваженнями, вищевказане звернення було перенаправлено до Головного управління Держпраці в Харківській області. 03 квітня 2019 року позивачем було отримано відповідь від Головного управління Держпраці в Харківській області у якій було зазначено, що відповідно до розгляду її звернення 22 березня 2019 року органами Держпраці та їх інспекторами було здійснено вихід до ТОВ «Медичний центр Сана», але його посадові особи були відсутні, надіслано рекомендовані листи з повідомленнями, які містили копію актів про неможливість проведення інспекційної перевірки та вимоги про надання документів, а також було направлено лист до Головного управління Національної поліції в Харківській області про сприяння у проведенні державного заходу контролю в формі інспекційного відвідування та притягнення посадових осіб до відповідальності. У зв`язку з неможливістю у інший спосіб поновити свої порушені права, позивач вимушена звернутися до суду, оскільки це значно обмежує реалізацію її трудових прав та ускладнює можливість бути працевлаштованим за основним місцем роботи до іншого підприємства. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 05.07.2019 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 12.09.2019 року продовжено строки розгляду справи. В судове засідання позивач не з`явилась, надала до суду заяву, в якій просить слухати справу без її участі, проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечує, позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі. Разом з цим зазначає, що в позовній заві було допущено описку, а саме не вірно вказано по-батькові позивача, тому просить вважати вірним прізвище, ім`я, по-батькові позивача - [PERSON] . Відповідач повідомлявся у встановленому законом порядку про дату, час і місце судового розгляду за зареєстрованим місцем проживання, в судове засідання повторно не з`явився, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за його відсутності не надав, відзиву проти позову не надав.. Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч.4 ст.223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд перевіривши доводи, викладені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи в їх системному взаємозв`язку приходить до наступного. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Судом встановлено та вбачається згідно копії трудової книжки серії [NUMBER] , що відповідно до наказу №22-ос/пр від 18.07.2011 року [PERSON] 19.07.2011 року прийнята на посаду лікаря - дерматвенеролога по переведенню з ТОВ «Медичний центр «Сана». [PERSON] зверталась до Харківської місцевої прокуратури №2 із заявою про порушення законодавства про працю посадовим особами ТОВ «Медичний центр «Сана», яке було пере направлено до Головного управління Держпраці у Харківській області. 03 квітня 2019 року (вих. №С-275/02.02/12-08/3618) Управлінням з питань праці ГУ Держпраці у Харківській області було надано відповідь, згідно якої вбачається, що у березні 2019 року інспектором праці здійснений вихід на товариство за юридичною адресою: м. Харків, вул. Пушкінська, 43 , проте за вказаною адресою посадові особи ТОВ «Медичний центр «Сана» були відсутні, про що складений акт та вимога про надання документів. Згідно ст. 3 КЗпП до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до п. 4 ч. 1 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору також є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Відповідно до вимог ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом ст. 41 Конституції України кожна особа є вільною обирати місце роботи та не може утримуватися на будь-які посаді без її бажання. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Суд погоджується з тим, що не приймаючи рішення про розірвання трудового договору за ініціативою позивача, не оформлюючи звільнення позивача за умов, коли останній достатньо зрозуміло та достатніми засобами висловив своє бажання припинити трудові відносини, відповідач порушує та обмежує право позивача на працю та вільний вибір, яке гарантоване ст. 43 Конституції України. Виходячи з вимог ст. 22 КЗпП України, відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням даної норми, Конституційний Суд України у рішеннях від 07.07.2004 № 14-рп/2004, від 16.10.2007 № 8-рп/2007 та від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Згідно ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікована Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожний має право на справедливий суд, а також право на ефективний засіб правового захисту, чиї права та свободи визнані конвенцією було порушено. Відповідно до ст. 1 КЗпП України кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. Статтею 2 КЗпП України передбачено, що право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Отже, з огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги доведеними та обґрунтованими, судом встановлено порушення прав позивача, які підлягають захисту, оскільки не вирішення Товариством та його органами питання про звільнення [PERSON] є порушенням його права щодо вільного вибору праці. Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у сумі 768,40 грн. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача та наявність підстав для їх задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: approved