Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Придніпровського районного суду м.Черкаси з позовом до [PERSON] про поділ майна та встановлення способу розпорядження ним, мотивуючи його наступним. Між нею та відповідачем було укладено шлюб 30 жовтня 2003 року в Черкаському міському відділі РАГСу, актовий запис №1934. Вони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO] року. Шлюбно- сімейне життя між ними не склалось і 10 грудня 2010 року рішеням Придніпровського районного суду м.Черкаси шлюб було розірвано. Після припинення подружніх відносин виник спір щодо розподілу майна придбаного в шлюбі. Дане майно складається з квартири [ADDRESS] та речей домашнього вжитку. Під час розгляду справи позивач уточнила позовні вимоги та просила визнати право власності по ? частину квартири [ADDRESS] за нею та за [PERSON]. Встановити порядок користування квартирою [ADDRESS]: Виділити в користування їй кімнату площею 12.4 кв.м. (позначена на техплані цифрою 5), виділити в користування [PERSON] кімнату площею 12.6 кв.м. (позначену на техплані цифрою 6).Залишити в спільному користуванні кухню площею 7.1 кв.м. (позначену на техплані цифрою 4), коридор площею 6.5 кв.м. (позначену на техплані цифрою 1), вбиральню площею 0.9 кв.м. (позначену на техплані цифрою 3), ванну кімнату площею 1.6 кв.м. (позначену на техплані цифрою 2). Решту позовних вимог просила залишити без розгляду. [PERSON] звернувся Придніпровського районного суду м.Черкаси з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання власністю майна, набутого до шлюбу та поділ майна і боргових зобов»язань набутих під час шлюбних відносин(а.с.169-170), мотивуючи його наступним. Він зареєстрував шлюб з позивачкою по первісному позову 30 жовтня 2003 року в Черкаському міському відділі РАГСу, актовий запис №1934. Вони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO] року. Шлюбно- сімейне життя між ними не склалось і 10 грудня 2010 року рішеням Придніпровського районного суду м.Черкаси шлюб було розірвано. Після припинення подружніх відносин виник спір щодо розподілу майна придбаного в шлюбі. Оскільки спірну квартиру [ADDRESS] було придбано за кошти, які позичив у брата [PERSON], вважає, що у відповідності до передбачених ст.70. ст.71. ч.2, ч.4 ст.65 та ч.2 ст.73 Сімейного Кодексу, необхідно визнати за ним право власності на всю квартиру [ADDRESS], при цьому звільнити відповідача [PERSON] від відшкодування боргу за придбання цієї квартири та провести розподіл речей домашнього вжитку. Під час розгляду справи [PERSON] уточнив позовні вимоги та просив визнати за ним право власності на всю квартиру [ADDRESS], при цьому звільнити [PERSON] від відшкодування боргу за придбання цієї квартири, решту позовних вимог залишити без розгляду. Третя особа з самостійними вимогами [PERSON] звернувся до Придніпровського районного суду м.Черкаси з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на квартиру, мотивуючи його наступним. [PERSON] (Далі Третя особа) 29.12.2003 позичив [PERSON] (Далі Відповідач за первісним позовом) гроші в сумі 64000 (шістдесят чотири) тисячі гривен. Між Третьою особою і Відповідачем за первісним позовом в присутності свідків було підписано договір позики від 29.12.2003 (Далі Договір), також Відповідач власноручно написав розписку, що підтверджує факт отримання грошей. Відповідно до п. 2 Договору Відповідач за первісним позовом узяв на себе обов'язок використати гроші на купівлю житлого помешкання (квартири) у місті Черкаси в особисту приватну власність. Наскільки відомо Третій особі 29.07.2004 Відповідач на позичені гроші купив квартиру [ADDRESS]. Відповідно до п. 4 Договору Відповідач за первісним позовом узяв на себе обов'язок повернути гроші по першій вимозі Позивача, але не раніше ніж через 5 (п'ять) років із дня підписання Договору, в сумі еквівалентній 12 (дванадцяти тисячам доларів США по курсу Національного Банку України на дату повернення). 21.02.2011 Третьою особою було пред'явлено письмову вимогу до Відповідача за первісним позовом про повернення боргу. Всупереч умовам Договору Відповідач за первісним позовом гроші не повернув. Відповідно до п. 5 Договору в разі неможливості вчасного повернення коштів, придбане житло переходить у власність Третьої особи. В зв»язку з тим, що борг не повернуто просить визнати за [PERSON], право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS]. В судовому засідання [PERSON] уточнюючі позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити, зустрічні позовні вимоги [PERSON] та третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] не визнала та просила відмовити. В судовому засіданні [PERSON] зустрічні уточнюючі позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі, позовні вимоги [PERSON] та третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] не визнав. В судовому засіданні представник третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] - [PERSON]позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі, дав пояснення аналогічні викладеним в позові. Вислухавши сторони, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ст.13 ЦК, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Відповідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON], зареєстрували шлюб 30 жовтня 2003 року в Черкаському міському відділі РАГСу, актовий запис №1934. Сторони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO] року. Шлюбно- сімейне життя між сторона не склалось і 10 грудня 2010 року рішеням Придніпровського районного суду м.Черкаси шлюб було розірвано. Також в судовому засіданні встановлено, що під час шлюбу сторонами, було придбано квартиру [ADDRESS], що стверджується договором купівлі-продажу від 29 липня 2004 посвідченого приватним нотаріусом Черкаського нотаріального округу [PERSON]. та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06.04.2007 року. Право власності на дану квартиру зареєстроване за [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 63 СК України дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між сторонами або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом, при цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації. Відповідно до п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. На підставі вищевикладеного суд прийшов до висновку, що оскільки квартира [ADDRESS] придбана в період шлюбу є об»єктом спільної сумісної власності подружжя, то частки сторін є рівними, а тому позов [PERSON] в частині визнання права власності на ? частину підлягає до задоволення. Також в судовому засіданні встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] не можуть дійти згоди щодо порядку користування квартирою [ADDRESS]. Квартира [ADDRESS] складається із двох ізольованих кімнат № 5, площею 12,4 кв.м. та № 6, площею 12,6 кв.м., кухні, площею 7,1 кв.м., ванної кімнати, площею 1,6 кв.м., туалету, площею 0,9 кв.м., коридору, площею 6,5 кв.м.. В силу ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист всіх субєктів права власності. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як зазначено у статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначенівизначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до ч. 2 ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року (зі змінами, внесеними постановою від 25.05.1998 року №15) «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною або спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. З матеріалів справи вбачається, що квартира [ADDRESS] розміщена на 4-му поверсі багатоповерхового будинку і в силу конструктивних обмежень не може бути обладнана самостійними виходами, а тому не підлягає розподілу в натурі між співвласниками. Враховуючи, що сторони в добровільному порядку не можуть дійти згоди щодо порядку користування квартирою квартира [ADDRESS], внаслідок чого позивачка [PERSON] позбавлена права володіння та користування тією частиною спільного майна в натурі, яка відповідає її частці у праві спільної часткової власності, суд вважає, що її права є порушеними та підлягають захисту в судовому порядку. Таким чином, оцінюючи досліджені докази по справі, суд вважає, за необхідне встановити між сторонами по даній справі порядок користування квартирою, а саме: встановити порядок користування квартирою [ADDRESS]: Виділити в користування [PERSON] кімнату площею 12.4 кв.м. (позначена на техплані цифрою 5), виділити в користування [PERSON] кімнату площею 12.6 кв.м. (позначену на техплані цифрою 6).Залишити в спільному користуванні кухню площею 7.1 кв.м. (позначену на техплані цифрою 4), коридор площею 6.5 кв.м. (позначену на техплані цифрою 1), вбиральню площею 0.9 кв.м. (позначену на техплані цифрою 3), ванну кімнату площею 1.6 кв.м. (позначену на техплані цифрою 2). Відповідач не надав суду інших варіантів встановлення порядку користування квартирою чи доказів іншого фактичного встановлення порядку користування. Також в ході судових засідань було встановлено, що 27 грудня 2003 року [PERSON] позичив у свого брата [PERSON] гроші в сумі 64 000 тисячі гривень, що еквівалентно 12 000 доларів США, станом на день позики по курсу НБУ, дана обставина підтверджується договором позики грошей від 29.12.2003 року та письмовою розпискою. Факт отримання вказаних коштів в борг не заперечується відповідачем [PERSON] Також факт позики коштів підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які пояснили, що дійсно 27 грудня 2003 року [PERSON] позичив у свого брата [PERSON] гроші в сумі 64 000 тисячі гривень, що еквівалентно 12 000 доларів США, про що було підписано договір позики грошей від 29.12.2003 року в с.Лука Канівського району Черкаської області.Дані свідки стверджували, що за позичені кошти [PERSON] придбав квартиру в [ADDRESS]. Таким чином, між [PERSON] та [PERSON] існують правовідносини, які виникають із договору позики, отже дане зобов'язання є грошовим зобов'язанням. Таким чином, третя особа з самостійними вимогами [PERSON] не позбавлений права на звернення до суду із вимогою до відповідача [PERSON] про стягнення з нього отриманих грошових коштів. Відповідно до ст. 1046 ЦК, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 1049 ЦК, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Крім того, згідно ст.1047 ЦК, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Суд критично оцінює посилання в договорі позики грошей від 29.12.2003 року як на мету отримання грошей «на придбання житлового помешкання (квартири) в м.Черкаси в особисту приватну власність…,» з підстав непідтвердженя даного факту іншими доказами. На думку суду не може доводитися свідченнями свідків факт вчинення правочину, а також виконання зобов'язань по ньому. При розгляді позову третьої особи з самостійнити вимогами суд керується перехідними положеннями Цивільного кодексу України 2004 року, оскільки правовідносини хоча і виникли 29.12.2003 року, але умови виконання договору позики діють вже після набрання законної сили ЦК України. Відповідно до ст.ст. 319, 321 ЦК, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ст. 13 ЦК, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в захисті права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними. Таким чином, суд,

Outcome: approved