Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві про зняття арешту. Свої вимоги обґрунтовує тим, що у травні 2017 року йому стало відомо, що на [ADDRESS], належній йому на праві власності, постановою державного виконавця Деснянського районного ВДВС м. Києва Бурдій Н.О. 12 травня 2006 року було накладено арешт. 29 травня 2006 року П»ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою м. Києва було внесено запис до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. У відповідності до постанови, арешт накладено на боржника [PERSON], який до березня 2004 року був власником квартири, а з 24 березня 2004 року на підставі договору дарування власником [ADDRESS] став він, [PERSON], будучи власником квартири не є боржником. Таким чином, арешт був накладений більш ніж через два роки після того як [PERSON] право на це майно втратив. Посилаючись на те, що накладення арешту та внесення відповідного запису до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна обмежує його, [PERSON], законні права, як власника квартири щодо права вільного володіння, користування та розпорядження майном, просить зняти арешт. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] вимоги позову підтримали у повному обсязі. Представник відповідача Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, причин неявки суду не повідомлено, заперечень проти позову не надано. Від третьої особи - П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори надійшло повідомлення про слухання справи за їх відсутності. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути спір за відсутності представника відповідача відповідно до ст.ст. 280-289 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення, про що не заперечували представники позивача. Згідно зі ст.ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. 24 березня 2004 року на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], [ADDRESS] [PERSON] передано у безоплатну власність [PERSON] (а.с.6) 12 травня 2006 року постановою державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві накладено арешт майно боржника [PERSON] ( на [ADDRESS]) та оголошено заборону на його відчуження. 29 травня 2006 року П'ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою внесено запис до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за № 3367653. Таким чином, арешт на майно боржника [PERSON] було накладено 12 травня 2006 року, який лише до 24 березня 2004 року був власником [ADDRESS], а саме арешт накладений більш як через два роки після того як [PERSON] право на це майно втратив. У відповідь на запит [PERSON], Деснянським районним відділом державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, повідомлено, що станом на 12 червня 2017 року при перевірці Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що виконавчих документів про стягнення коштів з [PERSON] у відділі на виконанні не перебуває. (а.с.8) Відповідно до ст. 2 Закону України »Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України, при цьому у відповідності до ч. 1 ст. 60 цього Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення цього майна з - під арешту. Згідно з ч.1 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.ст. 317,391 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Аналогічне визначене статтею 321 ЦК України щодо непорушності права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Приймаючи до уваги викладене, позовні вимоги про зняття арешту з [ADDRESS] є обґрунтовані і підлягають задоволенню.

Outcome: approved