Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування від 15.06.2006 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] в частині дарування земельних ділянок розміром 0,0756 га та 0,0066 га, які належали дарителям [PERSON] та [PERSON] на підставі державного акту на право власності [NUMBER] від 14.06.2006 року, мотивуючи тим, що цей договір порушує її інтереси, оскільки на його підставі відповідачу 1 були видані державні акти на право власності на земельні ділянки, що перешкоджає позивачу приватизувати земельну ділянку для обслуговування належної їй частини житлового будинку. Позивач, відповідач 3 та треті особи, будучи належно повідомленими про розгляд справи, в судове засідання не прибули. Представник позивача подав заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримує. Відповідач 3 та треті особи про причини неявки не повідомили, клопотань не заявляли. В судовому засіданні представник відповідача 1 та відповідач 2 проти позову заперечили, просили у його задоволенні відмовити за безпідставністю. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази у справі, суд дійшов наступних висновків. 15.06.2006 року між відповідачами 2, 3 - [PERSON], [PERSON] (дарувальниками) та відповідачем 1 - [PERSON] (обдарованою) було укладено договір дарування квартири, що складає частину житлового будинку та земельних ділянок, посвідчений приватним нотаріусом Овруцького районного нотаріального округу Житомирської області Кушнерчук О.М., згідно з умовами якого відповідачі 2, 3 подарували, а відповідач 1 прийняла в дар квартиру № 4, що складає 11/50 частин одноповерхового житлового будинку, та земельні ділянки площею 0,0756 га і 0,0066 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд що знаходяться в [ADDRESS]. Вказані обставини стверджуються копіями договору дарування від 15.06.2006 року, витягу з державного реєстру правочинів № 2510885 від 15.06.2006 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10950863 від 15.06.2006 року. Відчужувані за вказаним договором земельні ділянки площею 0,0756 га (кадастровий номер [NUMBER]) та площею 0,0066 га (кадастровий номер [NUMBER]) належали відповідачам 2, 3 на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], серії [NUMBER], виданих 14.06.2006 року та зареєстрованих в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010621700096, № 010621700097 відповідно. А ці державні акти в свою чергу були видані на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.05.2006 року, зареєстрованого Овруцькою державною нотаріальною конторою в реєстрі за № 2-627, про що також зазначено у пункті 5 договору дарування від 15.06.2006 року. На підставі оскаржуваного договору, відповідачу 1 [PERSON] 19.06.2006 року були видачі державні акти на право власності земельну ділянку серії [NUMBER] та серії [NUMBER], що стверджується їх копіями. Позивач є власником 7/75 частин житлового будинку по [ADDRESS] (тобто співвласником квартири № 2, яка складає 7/25 частин цього будинку), що стверджується копіями свідоцтва про право власності на житло № 6109 від 23.01.2009 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 21710362 від 29.01.2009 року та технічного паспорта. У 2015 році вона завернулась до Овруцької міської ради Житомирської області із заявою про приватизацію земельної ділянки. Листом виконкому Овруцької міської ради Житомирської області від 20.02.2015 року № Н-59/02-17 їй відмовлено у задоволенні заяви у зв'язку з відсутністю сформованої земельної ділянки як об'єкта цивільних прав та рекомендовано звернутись до ліцензованої землевпорядної організації для виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), внести відомості про земельну ділянку до Державного земельного кадастру та звернутись до Овруцької міської ради із заявою про передачу земельної ділянки у власність. Позивач стверджує, що насправді приватизувати земельну ділянку для обслуговування належної їй частини житлового будинку по [ADDRESS] вона немає можливості, оскільки вся присадибна ділянка для обслуговування цілого будинку уже повністю приватизована іншими співвласниками будинку, в тому числі передана у власність відповідачу 1, чим порушено її права. Стаття 3 ЦК України визначає загальні засади цивільного законодавства, якими зокрема є свобода договору, судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність. Згідно з ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. У відповідності до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього кодексу. Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. У відповідності до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.6). Як зазначив Верховний Суд України в узагальненні від 24.11.2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Зміст правочину становлять права та обов'язки, про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовилися. Зміст договору чи іншого правочину закріплюється у його статтях (пунктах). Згідно з ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тобто в силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Згідно з ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмові формі і підлягає нотаріальному посвідченню. У відповідності до ч.3 ст.209 ЦК України нотаріальне посвідчення правочину може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. Як зазначено у постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (п.5 постанови). Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (п.7 постанови). Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину (п.8 постанови). Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину (п.2 постанови). Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними (частини друга, третя статті 261 ЦК) (п.28 постанови). У пункті 5 спірного договору від 15.06.2006 року зазначено, що сторони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Позивач стала співвласником житлового будинку у січні 2009 року, а відтак, відповідно до вимог ст.377 ЦК України, ст.120 ЗК України має право на земельну ділянку, на якій цей будинок розміщений, пропорційно до її частки у праві власності на нього. Позивач, не заперечуючи дотримання вимог цивільного законодавства щодо форми, змісту оспорюваного нею договору дарування від 15.06.2006 року, наявності у дарувальників повноважень (цивільної дієздатності) і вільного волевиявлення на його укладення, стверджує, що цей договір порушує її права власника частини житлового будинку, зокрема право на приватизацію земельної ділянки пропорційно до належної їй частки у праві спільної власності на житловий будинок, оскільки на його підставі відповідачу 1 були видані державні акти на право власності на земельні ділянки, які перешкоджають позивачу приватизувати земельну ділянку для обслуговування належної їй частини житлового будинку, так як охоплюють майже всю землю, що належить для обслуговування цілого житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS]. Як зазначалось вище, відчужувані за оскаржуваним договором дарування від 15.06.2006 року земельні ділянки площею 0,0756 га (кадастровий номер [NUMBER]) та площею 0,0066 га (кадастровий номер [NUMBER]) для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд [ADDRESS], належали відповідачам 2, 3 [PERSON] та [PERSON] на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], серії [NUMBER] від 14.06.2006 року, котрі в свою чергу були видані на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.05.2006 року, зареєстрованого Овруцькою ДНК в реєстрі за № 2-627. Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 07.12.2016 року у справі № 286/1414/16-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 28.02.2017 року та набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до Овруцької міської ради Житомирської області, [PERSON], [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Овруцької міської ради Житомирської області від 03.06.1998 року про затвердження матеріалів встановлення меж і виготовлення державних актів на право приватної власності [PERSON] та [PERSON], визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, отриманих [PERSON] та [PERSON], в частині успадкування кожним із них земельних ділянок розміром 0,0411 га та 0,0411 га, які належали спадкодавцям [PERSON] та [PERSON] відповідно. Із змісту вказаних судових рішень вбачається, що предметом спору у цій справі також охоплювалось свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 25.05.2006 року, зареєстроване Овруцькою державною нотаріальною конторою в реєстрі за № 2-627, на підставі якого відповідачі 2, 3 набули право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку [ADDRESS], яку згодом за оскаржуваним договором дарування відчужили відповідачу 1. Відмовляючи [PERSON] в позові, суди виходили з обставин відсутності доказів, які б підтверджували дотримання позивачем встановленої законом процедури приватизації та прийняття Овруцькою міською радою рішення про відмову їй у приватизації спірної земельної ділянки, оформленого відповідно до вимог п.34 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а також відсутності доказів, які б підтверджували розмір земельної ділянки, що закріплений у встановленому законом порядку за будинком [ADDRESS]. Таких доказів позивачем не надано також і в цій розглядуваній справі, як і не надано будь-яких інших доказів порушення прав та законних інтересів позивача вчиненням оспорюваного договору. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього кодексу. Позивачем належними та допустимими доказами не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання оспорюваного правочину недійсним. Відтак, правові підстави для задоволення позову відсутні. Тому

Outcome: dismissed