Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення суми боргу за розпискою. В обгрунтування своїх позовних вимог позивач вказав, що 25 вересня 2018 року між ним та [PERSON] було укладено письмовий договір позики, на підставі якого позивач позичив відповідачці кошти у розмірі 34000,00 грн., які вона зобов`язалася повернути до 30 жовтня 2018 року. На підтвердження укладення договору позики [PERSON] 25.09.2018р. було особисто написано розписку про отримання нею від [PERSON] у борг 34000,00 грн. У розписці зазначені: сторони зобов`язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яку відповідачка зобов`язується повернути позивачу (позикодавцю), строк повернення грошових коштів та особистий підпис відповідачки (позичальника). Таким чином сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору позики. Однак відповідачка не виконала свої зобов`язання згідно договору позики (розписки) і не повернула позивачу борг у строк до 30 жовтня 2018 року. У ході неодноразових телефонних розмов з відповідачкою, остання не могла назвати чіткі терміни повернення нею боргу в сумі 34000,00 грн. 21 червня 2019 року адвокатом позивача Грушевим Ю.В. за адресою реєстрації [PERSON] було направлено вимогу про повернення боргу протягом трьох днів з моменту отримання нею вищевказаної суми. Станом на 09.08.2019р. відповідачка свої зобов`язання не виконала і від спілкування з позивачем ухиляється. З часу кінцевого терміну сплати боргу по дату звернення до суду з позовною заявою про стягнення суми боргу пройшло 284 дні. У зв`язку з простроченням виконання відповідачкою зобов`язання на 284 дні, позивач вважає обґрунтованим стягнути з відповідачки суму боргу з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості, розмір яких становить 793,64 грн. За вказаних обставин позивач звернувся до суду з позовною заявою та просив стягнути з [PERSON] на його користь борг за розпискою в сумі 34793 грн. 64 коп. та суму сплаченого ним судового збору у розмірі 768 грн. 40 коп. У судове засіданні позивач [PERSON] не з`явився. При цьому його представником адвокатом Зайченком О.В. до суду подано заяву, в якій він позовні вимоги [PERSON] підтримав повністю, просив їх задовольнити та розглядати справу за його відсутності та відсутності позивача. У судове засідання 26.02.2020р. відповідачка [PERSON] не з`явилася. У судовому засіданні 07.02.2020р. позовні вимоги не визнала і пояснила, що розписку вона писала під диктовку. [PERSON] був її начальником у магазині одягу «Конфіскат». Вкрали у магазині пакет грошей, повернення яких поклали на неї та напарницю. Вийшло по 21000 грн. Вона зразу повернула всі гроші. Через два тижні приїхав позивач і у відповідачки виявив недостачу 34000 грн. Відповідачка привезла йому 6000 грн. [PERSON] сказав, що розписка це так звана страховка. Із зарплати відповідачка частинами повернула борг позивачу у розмірі 20000 грн. Працювала вона з травня 2018р. по лютий 2019р. без офіційного оформлення, тому службу безпеки і поліцію позивач не викликав. У борг кошти [PERSON] не отримувала. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно частин 1, 2 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. У відповідності до положень ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ч.1 ст.19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Що стосується договору позики (розписки). Розписка - це документ, який підтверджує передачу й одержання грошей, матеріальних цінностей, документів тощо від установи чи приватної особи, при написанні якої варто виокремити основні реквізити, які обов`язково потрібно зазначати: дата складання; місце складання; прізвище ім`я та по батькові позичальника, його паспортні дані та місце проживання (та фактичного проживання), ID код; прізвище ім`я та по батькові позикодавця, його місце проживання і паспортні дані; боргова сума (точна сума і валюта) (варто визначити, як цифрами так і прописом); конкретну дату, коли борг повинен бути повернутий; підписи сторін; прізвище ім`я та по батькові свідків (щонайменше 2-х) їх паспортні дані та місце проживання (та фактичного проживання), підписи. У законодавстві поняття розписки знайшло своє відображення в положенні ст.1046 ЦК України, яким визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Це свідчить про те, що письмова форма договору позики у формі боргової розписки з огляду на її реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.207 ЦК правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК передбачено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Згідно розписки від 25 вересня 2018 року, вбачається, що [PERSON] , проживаюча за адресою: [ADDRESS] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Жашківським РВ УМВС України в Черкаській обл. від 27.06.2012р. отримала 25 вересня 2018 року від [PERSON] , проживаючого за адресою: [ADDRESS] , паспорт серії [NUMBER] , виданий РВ УМВС України в Черкаській обл. від 09.09.2000р., 34000 (тридцять чотири тисячі) грн. Зобов`язується повернути грошові кошти до 30 жовтня 2018 року. У випадку прострочення зобов`язується виплатити пеню в розмірі 1% від суми за кожен день прострочення. Розписка містить підпис ( [PERSON] ) підпис ( [PERSON] ) свідок [PERSON] підпис. Отже, розписка укладена у письмовій формі і її зміст відповідає вимогам договору позики та є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, передбачених ст.1046 ЦПК України, а саме: «Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.» та вчинення правочину у письмовій формі, що передбачено ч.2 ст.207 ЦПК України, а саме: «Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами)». До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у своїх постановах від 11 листопада 2015 року №6-1967цс15, від 18 жовтня 2017 року № 6-1662цс17, від 13 грудня 2017 року № 6-996цс17. Що стосується недійсності правочину. У ході судового розгляду [PERSON] вказала, що вона повернула [PERSON] кошти частинами у розмірі 20000 грн., але позивач просив стягнути з відповідачки всю суму боргу у розмірі 34000 грн. За приписами ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Але при цьому відповідачка не зверталася до суду із зустрічним позовом про визнання договору позики (розписки) недійсним правочином, вчиненим під впливом обману. Ч.1 ст.1051 ЦК України визначено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. У ході судового розгляду була допитана свідок [PERSON] , яка пояснила, що був 2018 рік. Вона працювала у магазині «Все по 37», а [PERSON] працювала у магазині «Все по 35». Подзвонив [PERSON] і сказав, щоб вона прийшла у магазин «Все по 35». У її присутності повідомив, що пропав пакет з грішма і сказав [PERSON] написати розписку для перестраховки того, що вона поверне йому гроші, які він віддав за неї. Однак, приймаючи до уваги те, що [PERSON] не оспорювала договір позики (розписку) з підстав вчинення даного договору під впливом обману, показання свідка судом до уваги не беруться. Таким чином, [PERSON] не надала суду належних та допустимих доказів щодо повернення [PERSON] боргу в сумі 34000 грн. або його частини, що свідчить про невиконання нею зобов`язань, передбачених договором позики (розпискою) від 25.09.2018р. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стосовно відсотків за користування сумою позики, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Ч.1 ст.1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Урозписці зазначено, що у випадку прострочення [PERSON] зобов`язується виплатити пеню в розмірі 1% від суми за кожен день прострочення, але при цьому [PERSON] у позовній заяві просить стягнути з [PERSON] суму боргу з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості, розмір яких становить 793,64 грн., що суперечить приписам ст.625 ЦК України. За приписами ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи, що договором позики передбачено інший розмір процентів, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовної вимоги про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості. Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини 2 статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.ч.1,2,3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до ч.ч.1,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи встановлені обставини, оцінивши наявні в матеріалах справи докази та врахувавши доводи учасників процесу, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. У відповідності до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Статтею 141 ЦПК України встановлено порядок розподілу судових витрат між сторонами. При зверненні до суду з позовною заявою позивачем [PERSON] був сплачений судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп., що підтверджується квитанцією ПАТ КБ «Приватбанк» №0.0.143418745.1 від 09.08.2019р. Оскільки судовий збір, сплачений за мінімальною ставкою, з урахуванням заявленого розміру стягнення заборгованості з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню вся сума сплаченого судового збору, тобто 768 грн. 40 коп. Частиною 1 статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. У відповідності до п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Адвокатом Зайченком О.В. 30.10.2019р. подано до суду акт надання послуг, акт про узгодження розрахунку вартості послуг та квитанцію серії ЛВАК №764902 про оплату позивачем витрат за правничу допомогу на суму 3500 грн. 00 коп., які підлягають стягненню з відповідачки. На підставі викладеного та

Outcome: partial