Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з зазначеним вище позовом до Чернівецької міської ради про визнання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури недійсним. Посилалась на те, що їй на підставі договору дарування нежилих приміщень від 24.07.2018 року належать на праві власності нежилі приміщення, загальною площею 44, 90 кв.м., що знаходяться за адресою [ADDRESS] . Попереднім власником зазначених приміщень було розроблено містобудівний розрахунок «Реконструкція нежитлових приміщень під салон краси по [ADDRESS] . Проектом передбачалася реконструкція нежитлових приміщень по [ADDRESS] , зокрема шляхом збільшення висоти горищного поверху та розміщення там приміщень, необхідних для салону краси. Будівля прямокутної форми, двоповерхова з мансардним поверхом. Відповідно до проекту, площа забудови після реконструкції становить 150,55 кв.м. Реконструкція нежилих приміщень була здійснена в межах погодженого містобудівного розрахунку. Після укладення договору дарування нежитлових приміщень, вона, як власниця нерухомого майна, мала намір здати реконструйоване приміщення в експлуатацію, проте їй було повідомлено, що для здачі приміщень в експлуатацію необхідно укласти договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м.Чернівців. 18.10.2019 року між позивачем та ЧМР було укладено договір №1072 про пайову участь у розвитку інфраструктури м.Чернівців. 30.10.2019 року між ними було укладено додатковий договір №1 до Договору. Згідно умов договору, вона зобов`язалася взяти участь у розвитку інфраструктури міста при здійсненні реконструкції нежитлових приміщень під салон краси по [ADDRESS] та сплатити кошти пайового внеску у розмірі 71950 грн. 08 коп. Термін сплати пайового внеску визначено до 30.06.2020 року. Договір було укладено на підставі Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Положення про порядок пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м.Чернівців, затвердженого рішенням Чернівецької міської ради №54 від 24.12.2015 року. Також, [PERSON] вказувала на те, що реконструкція нежитлових приміщень відбулась шляхом збільшення висоти будівлі на 1 метр, без зміни зовнішніх геометричних розмірів фундаменту будівлі, а отже вона не є замовником будівництва, який має намір щодо забудови земельної ділянки. Таким чином, оскільки нею не здійснювалась забудова земельної ділянки, вона не підпадає під категорію забудовників, які зобов`язані сплачувати внески на розвиток соціальної інфраструктури , а тому відсутні підстави для застосування до неї ст.40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» в частині обов`язку взяти пайову участь як шляхом сплати коштів пайової часті, так і шляхом укладення договору. Тому вважає, що зміст договору суперечить вимогам цивільного законодавства та не відповідає ч.1 ст.203 ЦК України. Просила визнати договір №1072 про пайову участь у розвитку інфраструктури м.Чернівці від 18.10.2019 року, укладений між Чернівецькою міською радою та [PERSON] , недійсним. Представником відповідача ЧМР було подано до суду відзив на позов, в якому останній позов не визнав. Зазначив, що спірні правовідносини врегульовані Положенням про порядок пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м.Чернівців, затвердженого рішенням ЧМР №54 від 24.12.2015 року. Відповідно до вказаного Положення у позивача наявні зобов`язання щодо сплати коштів у розмірі 71950 грн. 08 коп. пайової участі в розвитку інфраструктури м.Чернівці на підставі договору №1072 від 18.10.2019 року. У задоволенні позову просив відмовити. Ухвалою суду від 02.03.2020 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні позовну заяву підтримав та підтвердив, викладені в ній обставини. Пояснив суду, що [PERSON] не є суб`єктом підприємницької діяльності, а тому даний спір є цивільно-правовим. Просив позов задовольнити. Представник відповідача позов не визнав з підстав, викладених у поданому до суду відзиві. Пояснив суду, що укладений між сторонами договір про пайову участь у розвитку інфраструктури №1072 відповідає вимогам Закону, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним. Просив відмовити у задоволенні позову. Заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов необґрунтований та задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так, судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування нежилих приміщень від 24.07.2018 року належать на праві приватної власності нежилі приміщення (магазин промислових та продовольчих товарів 3-1-3-5, загальною площею 44,90 кв.м.), що знаходяться за адресою [ADDRESS] (а.с.6-7). Із дослідженого судом витягу з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань видно, що [PERSON] не є суб`єктом підприємницької діяльності, а отже даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 18.10.2019 року між Чернівецькою міською радою та [PERSON] на виконання містобудівних умов та обмежень для проектуваня будівництва від 17.07.2018 року №247-МУО було укладено договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м.Чернівці №1072 (а.с.8-9). За умовами договору замовник зобов`язався взяти участь у розвитку інфраструктури міста при здійсненні реконструкції нежитлових приміщень під салон краси на [ADDRESS] . Пайова участь замовника у розвитку інфраструктури м.Чернівців полягає у перерахуванні ним до бюджету розвитку міста коштів у розмірі, в порядку та на умовах, визначених цим Договором. Кошти пайового внеску на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м.Чернівців у розмірі 71950 грн. 08 коп. підлягають до сплати замовником відповідно до розрахунку, який є невід`ємною частиною цього Договору. 30.10.2019 року між сторонами було укладено додатковий договір №1 до Договору №1072 від 18.10.2019 року, у п.1 якого сторони погодили, що пайовий внесок замовником сплачується до 30.06.2020 року (а.с.10). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При цьому способи захисту цивільного права та інтересів, зазначені в ст. 16 ЦК України. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Як було встановлено судом, позивач, оспорюючи договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м.Чернівці№1072, посилалася на те, що зміст договору суперечить вимогам цивільного законодавства та не відповідає ч.1 ст.203 ЦК України, оскільки відсутні підстави для застосування відносно неї ст.40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Даючи оцінку аргументам позивача, суд зазначає наступне. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦКправочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частин першої-третьої статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», в редакції до 17.10.2019 року, порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону. Замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури. Істотними умовами договору про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту є: розмір пайового внеску; терміни (графік) оплати пайового внеску; відповідальність сторін. Невід`ємною частиною договору є розрахунок величини пайового внеску (участі) замовника у створенні інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту. Обов`язок замовника, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, передбачений частиною другою статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Однак, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності України» від 20.09.2019 року, який набув чинності 17.10.2019 року, статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» було виключено. Таким чином, на момент укладення оспорюваного правочину 18.10.2019 року ст.40 Закону втратила чинність. Разом із тим, відповідно до частини четвертої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Цивільні обов`язки виконуються у межах встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України). Частиною першою статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими для виконання на відповідній території (стаття 144 Конституції України). Згідно частини першої статті 73 Закону України «Про місцеве самоврядування», акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної в місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території. На виконання вимог наведених правових норм рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 24 грудня 2015 року № 54 було затверджено Положення про порядок пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м.Чернівці. Пунктами 1.3-1.5 Положення визначено, що дія Положення поширюється на всіх замовників, незалежно від форми власності (крім випадків, передбачених пунктом 1.7 цього Положення), які мають намір здійснити будівництво (реконструкцію, капітальний ремонт) об`єктів у м.Чернівцях чи здійснили будівництво (реконструкцію, капітальний ремонт) об`єктів, при цьому, не уклавши договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м.Чернівці. Замовник будівництва - фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови земельної ділянки чи володіє на законних підставах об`єктом будівництва, на якому має намір виконувати будівельні роботи;. Будівництво - нове будівництво, реконструкція, капітальний ремонт, зміна функціонального призначення та технічне переоснащення об`єктів будівництва. Пайова участь замовника у розвитку інфраструктури м.Чернівців полягає у перерахуванні ним до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію коштів до бюджетурозвитку міста. Розмір пайової участі замовника у розвитку інфраструктури міста з урахуванням не заборонених законом інших відрахувань, встановлених міською радою, становить: 10 відсотків загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта містобудування - для нежитлових будівель та/або споруд; 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта - для житлових будинків.Величина пайової участі (внеску) замовника визначається у договорі, укладеному між замовником та міською радою (відповідно до встановленого цим Положенням розміру пайової участі) з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами ( п.п.2.1, 2.2 Положення). Договір про пайову участь замовників у розвитку інфраструктури м.Чернівців укладається під час надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки (з попереднім розрахунком пайового внеску відповідно до укрупнених показників вартості будівництва) або впродовж тридцяти календарних днів з моменту реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт чи дозволу на виконання будівельних робіт (для замовників будівництва, що подали для реєстрації декларацію про початок виконання будівельних робіт або заяву на отримання дозволу на виконання будівельних робіт після набрання чинності цього Положення) (п.3 Положення). Таким чином, дія Положення поширюється як на юридичних осіб чи підприємців, так і на фізичних осіб, які володіють на законних підставах об`єктом будівництва. Аргументи позивача про те, що обов`язок взяти пайову участь як шляхом сплати коштів пайової часті, так і шляхом укладення договору виникає виключно в разі забудови земельної ділянки, а не реконструкції вже існуючого приміщення, є необґрунтованим, оскільки відповідно до статті 2 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування і забудова територій включає в себе реконструкцію існуючої забудови та територій. Отже, позивач є замовником будівництва в розумінні вказаного Закону та Положення про порядок пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м.Чернівці, затвердженого рішенням Чернівецької міської ради №54 від 24.12.2015 року. Окрім зазначеного, суд звертає увагу на основні засади цивільного законодавства щодо свободи укладення договору між учасниками цивільних правовідносин. Так, відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦКволевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом у даному випадку чи висловлювала своє волевиявлення позивач на укладення оспорюваного правочину. Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦКдоговір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При вирішенні даного спору, суд враховує роз`яснення надані в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09 листопада 2009 року № 9, відповідно до яких, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана ВерховноюРадою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Доводи позивача про те, що зміст правочину від 18.10.2019 року суперечить актам цивільного законодавства, а отже при його укладенні не було дотримано вимог ч. 1 ст.203 ЦК України, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Натомість, судом було встановлено, що позивач, укладаючи спірний договір, діяла добровільно, розуміла його зміст, тобто природу вчиненого правочину; була ознайомлена з наслідками вчинених дій, її волевиявлення було вільним та відповідало внутрішній волі. Будь-яких невідповідностей вимогам цивільного законодавства положення оспорюваного правочину не містять. Умови договору були визначені його сторонами, які реалізовували свої повноваження, регламентовані ст.627 ЦК України щодо свободи Договору. Виходячи з вище викладеного, а також враховуючи те, що укладений між сторонами договір про пайову участь у розвитку інфраструктури від 18.10.2019 року не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, та спрямований на реальне настання правових наслідків, суд вважає, що відсутні передбачені ст.ст.203, 215 ЦК України підстави для визнання вказаного правочину недійсним, а тому приходить до висновку, що позов [PERSON] необґрунтований та задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed