Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Галицька сільська рада Підгаєцького району Тернопільської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, обгрунтовує їх доводами викладеними у заяві та просить задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю та не заперечує щодо їх задоволення, при цьому додав, що згідний добровільно виписатись із житлового будинку позивача, однак раніше у нього не було часу це зробити. В судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Галицької сільської ради Підгаєцького району Тернопільської області не зявився, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи. Крім цього, визнання ним позову та прохання про розгляд справи у його відсутності, викладено у адресованій суду письмовій заяві, що долучена до матеріалів справи. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, прийшов до переконання, що позов підлягає до задоволення виходячи із наступних підстав. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У відповідності із ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положенням ст.391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В силу ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що матері позивача [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, виданого виконкомом Галицької сільської ради Підгаєцького району Тернопільської області 29 грудня 2003 року та зареєстрованого в Підгаєцькому районному бюро технічної інвентаризації, належав житловий будинок з надвірними будівлями, що в с. Галич по вул. Димитрова, 85а Підгаєцького району Тернопільської облаті. Після смерті матері позивачки, яка померла 19 грудня 2013 року, [PERSON] прийняла спадщину за законом, про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом від 26 січня 2017 року, посвідчене в.о. державного нотаріуса Підгаєцької державної нотаріальної контори та зареєстроване в реєстрі за №8. Між сторонами 28 жовтня 1995 року у Галицькій сільській раді Підгаєцького району Тернопільської області було зареєстровано шлюб, актовий запис №7, який рішенням Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 30 грудня 2013 року, яке не оскаржувалось та набрало законної сили розірвано, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 13 січня 2017 року наданого Підгаєцьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області. Відповідач на протязі 4-х років за вищезазначеною адресою не проживає, проте на день розгляду справи в суді залишається там зареєстрованим, що підтверджено в судовому засіданні представником позивача, визнано відповідачем, а також вбачається із будинкової книги та копій актів затверджених Галицьким сільським головою від 25 вересня 2015 року, 03 жовтня 2016 року, 04 січня 2017 року та 17 березня 2017 року. За таких обставин, суд прийшов до висновку, про те, що позов [PERSON] підставний, а тому підлягає до задоволення, оскільки право відповідача на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч.2 ст.406 ЦК України, що також відповідає правовій позиції Верховного Суду України викладеній у постанові від 15 травня 2017 року у справі №6-2931цс16. На підставі наведеного,

Outcome: approved