Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що оскільки 27 серпня 2000 року [PERSON] та [PERSON] подарували їй квартиру за адресою: [ADDRESS], договір дарування був укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] від 27.08.2000 року за № 3314, а дарувальники з 2005 року припинили фактично проживати за цією адресою, вона вважає їх такими що втратили право користування зазначеною квартирою. Позивач в судове засідання не прибув, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи був судом належним чином повідомлений, від неї надійшла заява від 06.05.2015 про розгляд справи без її участі. Відповідач в судове засідання не прибув, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи його було повідомлено належним чином. Судом було винесено 26.06.2015 ухвалу про заочний розгляд справи. Оскільки сторони та їх представники не прибули у судове засідання, судом у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтується позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору дарування квартири від 27.08.2000 року [PERSON] та [PERSON], які мешкали за адресою: [ADDRESS], подарували [PERSON] належну їм на праві спільної власності квартиру за адресою: [ADDRESS]. Договір дарування був укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON] 27.08.2000 року за № 3314. Зазначений договір 26.12.2000 року був зареєстрований у БТІ у встановленому на той час законом порядку за [PERSON]. Відповідно до довідки, виданої Комунальним підприємством ЖРЕР - 5 від 07.04.2015 № 849, у даній квартирі зареєстровано місце проживання: [PERSON] та з нею її чоловіка [PERSON], дочка [PERSON] [INFO], син [PERSON], [INFO], колишній власник квартири [PERSON]. Відповідно до письмових пояснень сусідів [PERSON], яка проживає за адресою: [INFO], та [PERSON], яка проживає за адресою: [INFO], [PERSON] вже протягом декількох років не проживає за місцем реєстрації. За актом від 20.04.2015, складеним КП ЖРЕР 5, [PERSON], [INFO] в даній квартирі не проживає з 2005 року. Позивачем також надана суду копія паспорту відповідача, з якого вбачається, що [PERSON] [PERSON], [INFO] зареєстрована за адресою: [INFO]. За положеннями\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до пункт 1 частини першої статті 346 ЦК право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Як зазначено у п. 34, 36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,\~статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116\~Житлового кодексу Української РСР\~(далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156\~ЖК УРСР;стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. За змістом\~статті 391 ЦК\~позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом. У відповідності до\~ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~підставою для зняття з реєстрації місця проживання є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Відповідно до\~ст. 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися правом власності на свій розсуд. Враховуючи вищевикладене, та те що право власності відповідача на квартиру за адресою: [ADDRESS] було припинене, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення. У відповідності до вимог\~ст. 88 ЦПК України\~з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати в сумі 243,60 грн. сплаченого судового збору. На підставі наведеного та

Outcome: approved