Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до керуючого санацією ЖЕП «Будівельник» про визнання права власності, згідно вимог якого просив суд визнати договір купівлі-продажу майна Державного комунального житлово - експлуатаційного підприємства відповідно до якого позивач придбав у власність нерухоме майно по [ADDRESS] , а саме нежитлове приміщення загальною площею 72,3кв.м., (в т.ч. приміщення (1) площею 4,5кв.м., приміщення (2) площею 15,3кв.м., приміщення (3) площею 33,6кв.м., приміщення (4) площею 18,9кв.м., житлового будинку літера А-2 дійсним, та визнати за ним право власності на нежитлове приміщення по [ADDRESS] загальною площею 72,3кв.м., (в т.ч. приміщення (1) площею 4,5кв.м., приміщення, (2) площею 15,3кв.м., приміщення (3) площею 33,6кв.м., приміщення (4) площею 18,9кв.м., житлового будинку літера А-2. Відповідно до ч. 2-6 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). З огляду на предмет позову, зокрема, те що дана справа є малозначною справою і ціна позову не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, вона підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Обставини справи, що згідно ч. 3 ст. 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку. Ухвалою суду від 07.11.2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. Відповідно дост.4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За вимогами ст. ст.12,81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно дост.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Перевіряючи обґрунтованість пред`явлених вимог позивача, суд виходить з наступного. 30 липня 2009 року на підставі біржового контракту (договору) купівлі-продажу майна Державного комунального житлово-експлуатаційного підприємства Мельник [PERSON] придбав у власність нерухоме майно по [ADDRESS] , а саме нежитлове приміщення загальною площею 72,3кв.м., (в т.ч. приміщення (1) площею 4,5кв.м., приміщення (2) площею 15,3кв.м., приміщення (3) площею 33,6кв.м., приміщення (4) площею 18,9кв.м., житлового будинку літера А-2. Згідно з протоколом № 101030-1 від 28.07.2009 року проведення аукціону з продажу майна [PERSON] було сплачено грошові кошти у сумі 24500,00грн . Відповідно до акту прийому-передачі майна Державного комунального житлово- експлуатаційного підприємства Будівельник від 30.07.2009року Продавець - Державне комунальне житлово-експлуатаційне підприємство Будівельник в особі уповноваженого представника Москаленка який діє на підставі довіреності, передав Покупцю фізичної особі громадянину [PERSON] відповідно до умов договору від 30.07.2009 року наступне майно об`єкти нерухомого майна за адресою [ADDRESS] , яке являє собою з окремо визначене нерухоме майно - нежитлові приміщення загальною площею 72,3кв.м., (в т.ч. приміщення (1) площею 4,5кв.м., приміщення (2) площею 15,3кв.м., приміщення (3) площею 33,6кв.м., приміщення (4) площею 18.9кв.м., житлового будинку літера А-2. Також арбітражним керуючим [PERSON] позивачу був наданий лист відповідно до якого позивачу було повідомлено що ДК ЖЕП Будівельник, як продавець, не має можливості забезпечити нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу, тому питання реєстрації прав власності на придбане майно рекомендовано вирішувати самостійно. 15.08.2019 року [PERSON] звернувся до комунального підприємства Реєстр нерухомого майна та бізнесу Бричківської сільської ради з заявою щодо реєстрації права власності на нерухоме майно. 21.08.2019 року [PERSON] було відмовлено у реєстрації та рекомендовано звернутися до суду. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР від 18 липня 1963 р.. який діяв на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, згідно з Протоколом №101030-1 від 28.07.2009 року від 30 серпня 2002 року, укладений між продавцем Державним комунальним житлово-експлуатаційним підприємством Будівельник в особі уповноваженого представника [PERSON] та покупцем фізичною особою [PERSON] нотаріально посвідчений не був. Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР від 18 липня 1963 р. нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою етапі 48 цього Кодексу. Відповідно до частини 2 ст. 48 ЦК УРСР від 18 липня 1963 р. по недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Відповідно до частини 2 ст.47 ЦК УРСР від 18 липня 1963 р.. який діяв на час укладення угоди купівлі-продажу спірної квартири, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до п. 4 постанови Пленум у Верховного Суду УРСР від 28.04.1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (із змінами згідно з постановою Пленуму Верховного Суду від 25.05.98 року № 15), яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст.47ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105,114 ЦК). Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР від 18 липня 1963 р. за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. При укладенні біржового контракту усі вимоги були виконані повністю, претензій до позивача (покупця за контрактом) продавець не мав. Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Частиною 1 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст.320 ЦК України передбачено, що власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способом захисту яких, зокрема, можуть бути визнанням права або іншим способом, встановленими договором або законом. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення поданого позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved