Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулась 11.02.2021 року до суду з позовом до [PERSON] про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частку такого майна, в якому просить визнати об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя, а саме позивача [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] , квартиру [ADDRESS] ; визнати за позивачем [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] ; стягнути з відповідача на користь позивача всі понесені і документально підтверджені судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 16 липня 1978 року у відділі ЗАГС м. Миргорода Полтавської області зареєстровано шлюб між [PERSON] , 1956 року Народження, та позивачем [PERSON] , 1959 року народження. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Незважаючи на те, що рішенням Миргородського міського суду Полтавської області від 13 липня 1993 року їхній з [PERSON] шлюб було: розірвано, вони з чоловіком продовжували проживати в одному помешканні, а потім примирилися, оскільки його ревнощі минулися, і надалі вони жили з ним однією сім`ю, не маючи наміру реєструвати розірвання шлюбу в органах запису актів громадянського стану. В цей період вони разом виховували та утримували двох їхніх дітей і дбали про їхнє майбутнє, проявляли по відношенню один до одного взаємну турботу і піклування, мали спільний сімейний бюджет, утримували спільне господарство. Згодом на спільні сімейні заощадження 29 квітня 1996 року купили спільне нерухоме майно у виді однокімнатної квартири [ADDRESS] . З чоловіком домовилися укласти - такий договір на його ім`я з перспективою його майбутнього переоформлення на дочку і сина, оскільки у них малося інше власне житло. Як вбачається зі змісту укладеного договору купівлі-продажу, станом на дату його підписання, [PERSON] проживав разом із позивачем за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, а саме тільки 22 липня 2004 року на підставі відповідного рішення суду було зареєстровано розірвання їхнього шлюбу в органі державної реєстрації актів цивільного стану, актовий запис № 91. [INFO] [PERSON] помер у місті Миргороді Полтавської області, підтвердженням чому є копія свідоцтва про його смерть серії [NUMBER] . Позивач стверджує, що ні після укладення відповідного договору купівлі - продажу квартири, ні на момент державної реєстрації розірвання їхнього з [PERSON] шлюбу, ні на момент його смерті, [PERSON] не заперечував права спільної сумісної власності позивача на придбану ними квартиру. Жодних спорів з цього приводу між ними не виникало. З відповідними позовами до суду ніхто з них не звертався, оскільки вони не порушували, не заперечували, не оспорювали жодних майнових прав один одного. 21 жовтня 2020 року відповідач [PERSON] звернулася в Миргородський міськрайонний суд Полтавської області з позовом до позивача про встановлення факту проживання однією сім`ю чоловіка та жінки без укладення шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю і його поділ. Ухвалою цього суду від 26.10.2020 року, копію якої з додатками позивачу, вручено 26 листопада 2020 року, таку позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 541/2034/20 і призначено підготовче судове засідання. Тільки зі змісту цього позову позивачу стало відомо, що за життя, а саме 22 жовтня 2015 року [PERSON] залишив заповіт на ім`я відповідача [PERSON] , за яким заповідав зареєстровану за ним у власності їхню спільну квартиру [ADDRESS] . Таким чином, з кінця листопада 2020 року позивачу стало відомо про наміри відповідача [PERSON] спадкувати за заповітом нерухоме майно у виді всієї квартири [ADDRESS] , а не частки спадкодавця, в той час, коли позивач також має право на 1/2 частку цієї квартири, яка є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, а відтак позивач набула право на цей позов, який обґрунтовує наступними обставинами. У зареєстрованому шлюбі з [PERSON] вона перебувала з 16 липня 1978 року по 22 липня 2004 року. Спірна квартира була придбана ними у зареєстрованому шлюбі 29 квітня 1996 року. Таким чином, позивач вважає, що її право на 1/2 частку у спірній квартирі [ADDRESS] є беззаперечним і непорушним та фактично визнавалося відповідачем [PERSON] у її позові до позивача від 21 жовтня 2020 року з посиланням на ст. ст. 22, 44, 180 Кодексу про шлюб та сім`ю України від 1969 року. Отже, за приписами частини 1 ст. 82 Цивільного процесуального Кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Серед переліку заяв по суті справи статтею 174 частиною другою ЦПК України визначено і позовну заяву. Між тим, ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 11 січня 2021 року позовну заяву [PERSON] до позивача у справі № 541/2034/20 було залишено без розгляду за її ж заявою і така ухвала наразі набрала законної сили. Оскільки відповідач в порядку спадкування за заповітом претендує і на належну позивачу частку нерухомого майна, як складову спільної сумісної власності колишнього подружжя, за приписами ст. 4 ЦПК України позивач набула і право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх невизнаних та оспорюваних прав. З врахуванням вимог законодавства України, позивач звернулася до суду з вказаним позовом. 15 лютого 2021 року ухвалою суду задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову. З метою забезпечення позову [PERSON] накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано на [PERSON] (а. с. 34-35). Ухвалою суду від 15 лютого 2021 року відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а. с. 36-37). 15.03.2021 року на адресу суду надійшов відзив від відповідача [PERSON] на позовну заяву, який приєднано до матеріалів справи (а. с. 46-47). Відповідно до якого відповідачем позов не визнається з наступних підстав. Відповідач зазначає, що рішенням Миргородського міського суду Полтавської області від 13 липня 1993 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, шлюб між сторонами розірвано і цим же рішенням встановлено, що в 1978 році сторони зареєстрували шлюб і проживали спільно по квітень 1993 року. З квітня 1993 року [PERSON] та [PERSON] проживали роздільно і фактично припинили шлюбні відносини. В той же час між ними було прийнято узгоджене рішення про поділ спільної часткової власності шляхом переходу права власності на 1/4 частку будинку по [ADDRESS] до [PERSON] з одночасним придбанням однокімнатної квартири [PERSON] за рахунок грошової компенсації за належну йому частку в будинку. На реалізацію зазначеного 29 квітня 1996 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір дарування за яким [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар 1/4 частку жилого будинку з надвірними побудовами, що знаходився за адресою: [ADDRESS] . В цей же день 29 квітня 1996 року [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] за нотаріально посвідченим договором. 15 травня 1996 року квартира була зареєстрована в Лубенському БТІ за [PERSON] , а 17 травня 1996 року він прописався в квартирі. [PERSON] залишилася проживати і прописаною в будинку [ADDRESS] . 22 липня 2004 року проведено державну реєстрацію розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , реєстрацію припинення шлюбу проведено за заявою [PERSON] , оскільки свідоцтво про розірвання шлюбу [PERSON] видано пізніше - 19 грудня 2006 року. З 03 серпня 2005 року відповідач стала проживати однією сім`єю з [PERSON] в [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. Своїм нотаріально посвідченим заповітом від 22 жовтня 2015 року належну йому квартиру [ADDRESS] , в якій вони спільно проживали, заповідав відповідачу. На підставі викладеного відповідач просить відмовити в позові повністю. 15.03.2021 року відповідач [PERSON] подала до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області зустрічну позовну заяву до [PERSON] про встановлення факту роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, в якій просить встановити факт роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період з квітня 1993 року по 22 липня 2004 року. Зустрічний позов обґрунтовано тимиж обставинами і мотивами, що і відзив відповідача. [PERSON] зазначає, що встановлення факту роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу необхідно відповідачу для вирішення питання щодо успадкування нею права власності на квартиру згідно заповіту спадкодавця. Вважає, що ефективним способом захисту невизнаного права відповідача на спадкування всієї спірної квартири є саме встановлення факту роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу на час придбання квартири та відмова в первісному позові до відповідача про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частку такого майна. Ухвалою суду від 12 травня 2021 року відкрито провадження за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частку такого майна. 27.05.2021 року на адресу суду надійшов відзив від позивача [PERSON] на зустрічний позов відповідача [PERSON] , який приєднано до матеріалів справи (а. с. 89-90). Відповідно до якого позивачем зустрічний позов не визнається та заперечую повністю з наступних обґрунтувань. Позов умотивований тим, що рішенням Миргородського міського суду Полтавської області від 13 липня 1993 року їхній з [PERSON] шлюб було розірвано і в період такого шлюбу [PERSON] та позивач приймали участь в будівництві жилого будинку з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] , частка від якого була предметом компенсації за придбану квартиру. Жодних належних і допустимих доказів набуття ними у шлюбі цього житлового будинку чи набуття його у часткову власність на підставі договору про створення спільної часткової власності, у тому числі і з особою, якій надавалася земельна ділянка під будівництво, до зустрічної позовної заяви, в супереч вимогам ст. 83 ч. 2 ЦПК України не подано. Відтак ці посилання у позові є лише припущенням позивача [PERSON] . В дійсності такий будинок збудовано виключно за кошти її баби [PERSON] , за згодою якої померлий наразі [PERSON] , позивач та їхні діти були зареєстровані у цьому помешканні. До створення такого майна ні позивач, ні [PERSON] ніякого відношення не мали. В подальшому, цінуючи їхню сім`ю, 03 липня 1986 році бабуся позивача [PERSON] склала заповіт на всіх членів її родини, включаючи і [PERSON] , посвідчений в Зубівській сільській раді Миргородського району, згідно з яким заповідала їм в рівних частках належний їй житловий будинок з господарськими будівлями. На основі такого заповіту 24 березня 1988 року було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Незважаючи на розірвання шлюбу рішенням Миргородського міського суду Полтавської області від 13 липня 1993 року, вони з чоловіком продовжили проживати в одному помешканні, власність на яке набули в порядку спадкування, а потім примирилися і надалі вони жили з ним однією сім`ю, не маючи наміру реєструвати розірвання такого шлюбу в органах запису актів громадянського стану. В цей період вони разом виховували та утримували двох їхніх дітей і дбали про їхнє майбутнє, проявляли по відношенню один до одного взаємну турботу і піклування, мали спільний сімейний бюджет, утримували спільне господарство. Весь цей час [PERSON] залишався зареєстрованим і фактично проживав разом із позивачем і двома дітьми за адресою: [ADDRESS] . Від дня ухвалення судом рішення про розірвання шлюбу (13.07.1993 року), до моменту його розірвання в порядку встановленому ст. ст. 44, 180 КпШС України ( 22.07.2004 року) і аж до дня своєї смерті ( [INFO] ) [PERSON] не ставив питання про визнання їхнього майна його власністю на підставі приписів ст. 28 ч. 2 КпШС України, так само, як і не звертався в суд з позовом про встановлення режиму окремого проживання подружжя на основі ст. 119 Сімейного кодексу України. Тому, маючи нормальні сімейні стосунки і спільні сімейні заощадження, через нестабільність грошової одиниці в державі, вони з чоловіком вирішили вигідно вкласти їх в спільне нерухоме майно у виді однокімнатної квартири [ADDRESS] , яку разом відшукали за оголошенням в місцевій пресі. При цьому, позивач стверджую про те, що ніяких домовленостей чи узгоджених рішень про поділ спільної часткової власності, включаючи і придбаної ними згодом квартири, вони з [PERSON] ніколи не мали і в спосіб, наведений позивачем за зустрічним позовом [PERSON] , не реалізовували. При цьому є очевидним, що дійсна вартість 1/2 будинку є вочевидь не співмірною з дійсною вартістю цілої, нехай і однокімнатної квартири на час їх придбання і відчуження. За ініціативою [PERSON] , виходячи з його власної волі та побажань, той запропонував перед купівлею квартири з оформленням її на нього, свою частку в житловому будинку подарувати дітям, які на той час були неповнолітніми, уклавши відповідний договір із позивач, проти чого позивач не заперечувала. Наявність такого договору є ще одним свідченням того, що станом на час його укладення 29 квітня 1996 року вони мали нормальні подружні стосунки, попри наявність рішення суду про розірвання шлюбу і планували майбутнє своїх дітей. В іншому випадку такий би договір не міг бути укладений, зважаючи на твердження [PERSON] , викладені нею у її позові до позивача від 21 жовтня 2020 року, про встановлення факту, що має юридичне значення, в тій частині, що з 1993 року до 1996 року [PERSON] заощаджував кошти, за які придбав квартиру. Розрахунок у нотаріуса за таку квартиру здійснювала позивач особисто за їхні спільні кошти. Звертає на себе увагу і та обставина, що на момент укладення такого договору [PERSON] мешкав разом із позивачем за адресою [ADDRESS] . Дійсно, в період їхнього спільного проживання однією сім`єю з [PERSON] , а саме 29 квітня 1996 року за їхні спільні з ним кошти, внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, на підставі відповідного договору було придбано квартиру [ADDRESS] , право власності на яку ними було вирішено оформити саме на [PERSON] . Тільки 22 липня 2004 року на підставі рішення суду за 1993 рік, майже через одинадцять років після його ухвалення, було зареєстровано розірвання шлюбу в органі державної реєстрації актів цивільного стану, актовий запис № 91, що доводиться копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . Отже, у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] і позивач перебувала з 16 липня 1978 року по 22 липня 2004 року. Спірна квартира була придбана ними у зареєстрованому шлюбі 29 квітня 1996 року, а відтак первісний позов позивача є обґрунтованим та підлягає до задоволення, а в задоволенні позову про встановлення факту роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу в період з квітня 1993 року просить відмовити повністю. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просила їх задовольнити з наведених у позовній заяві підстав. У задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позов не визнали та заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав зазначених у відзиві. Разом з тим, відповідач та представник відповідача підтримали зустрічний позов та просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] звернулася до суду із заявою про застосування судом позовної давності по справі за позовом [PERSON] до неї про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частку такого майна. Мотивуючи свої вимоги тим, що згідно ч. 3 ст. 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України, ч. 3 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України. Свідок [PERSON] суду пояснив, що працював з [PERSON] в санаторії ім. Гоголя і знав [PERSON] . Повідомив, що був водієм і відвозив [PERSON] та [PERSON] до нотаріуса, які сказали йому, що купили квартиру для дочки. Чи були розлучені [PERSON] та [PERSON] він не знає. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з 1993 року по 1996 рік не була знайома з Ніною. Повідомила, що працювала з позивачем на залізничному вокзалі, де позивач працювала з 2002-2003 року. Пояснила, що в 2003 році позивач проживала з чоловіком [PERSON] , який зустрічав і забирав її, коли позивач їздила в Полтаву. Свідок [PERSON] с уду пояснила, що вона була сусідкою [PERSON] в 1996-1997 роках, проживала по [ADDRESS] , а Коваленки проживали по [ADDRESS] . Повідомила, що в 1997 році вони проживали разом і це була сім`я. Пізніше стало відомо, що [PERSON] не проживає з [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] в 2003 році влаштувалась на роботу на залізничний вокзал, де вони разом працювали. Повідомила, що [PERSON] з Полтави зустрічав чоловік [PERSON] з яким вони разом проживали. У 2003 році свідок тричі була у них вдома і там був [PERSON] . До 2003 року свідок [PERSON] не знала. Свідок [PERSON] суду пояснила, що працювала начальником залізничного вокзалу і з 2003 року знає [PERSON] , яка в 2004 році повідомила, що розлучилася із чоловіком [PERSON] . З ким [PERSON] проживала з 1993 року по 1996 рік вона не знає. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що знає сім`ю з 1978 року. Повідомила, що [PERSON] подав на розлучення, а після того прийшов додому і вони жили як звичайна сім`я. Пояснила, що в 1996 році [PERSON] позичала у неї 500 долларів на купівлю квартири, які потім віддавала. Повідомила, що вони жили разом, коли [PERSON] їздила на сесію [PERSON] залишався вдома. У 2004 році був скандал і вони зареєстрували розлучення. Свідок [PERSON] пояснив, що знає батьківську родину [PERSON] з 70-х років. ЇЙ відомо , що [PERSON] був ревнивий. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] і [PERSON] знає з дитинства. Коли [PERSON] в 1991 році працювала в санаторії ім. Гоголя жили разом як чоловік і жінка. Квартиру купили для дітей. Коли [PERSON] навчалась у Харкові був із дітьми. Після того, як [PERSON] звільнилась із санторію розлучилися. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] і [PERSON] після розлучення проживали разом, у 1996 році купили однокімнатну квартиру. В 1999 році [PERSON] захворів, його лікували,після операції його доглядала [PERSON] . В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] знає з 1971 року, разом навчалися в технікумі, з 1983 року почали разом працювати та спілкувалися сім`ями. Пояснив, що після розлучення [PERSON] став жити в однокімнатній квартирі на [ADDRESS] , яку купила [PERSON] . Більше 15 років жив з [PERSON] . Будинок на [ADDRESS] будували разом та з допомогою батьків. Кому видавалася земельна ділянка під будівництво будинку не знає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що в 1979 році познайомилася з [PERSON] . Повідомила, що [PERSON] розлучився в 1993 році, а потім 2-3 роки жили разом з [PERSON] . Купили квартиру - це була виплата за частину будинку. [PERSON] проживав з [PERSON] з 2003 року. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що є братом [PERSON] . Пояснив, що брат жив разом із жінкою до 1993 року, а потім розлучився. Після розлучення брт жив півроку у кухні на [ADDRESS] , потім у батьків. Брату належала 1/4 частина житлового будинку на [ADDRESS] . В обмін на 1/4 частину будинку батьки [PERSON] купили квартиру за чії кошти не знає. До 1997 року брат жив сам та у батьків. З 1998 року 3 роки жив з [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] знає з 1989 року, разом працювали. Пояснила, що проживала з [PERSON] як подружжя в 1997-1999 роках, навідувала квартиру [ADDRESS] . [PERSON] говорив, що не має бажання спільно жити з жінкою, сказав, що шлюб розірвав. На роботі говорили, що не одружений. В 1997 році [PERSON] жив на Спартаківській. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що куми Черненки хотіли познайомити її з [PERSON] 17.01.2020 року вони зустрілися і [PERSON] запросив їх в квартиру. [PERSON] сказав, що купив квартиру, але коли не говорив. Свідок [PERSON] суду пояснив, що з 1979 проживає в будинку [ADDRESS] . В 1995-1996 роках в будинку з`явився [PERSON] , з яким вони проживали на одній площадці. Спочатку проживав сам. З 2003 року в квартирі жила [PERSON] . Суд, заслухавши доводи позивача та його представника, відповідача та представника відповідача, врахувавши відзив відповідача та відзив позивача на зустрічний позов, надані покази свідків, вивчивши матеріали цивільної справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши всі обставини справи, приходить до наступного висновку. 16 липня 1978 року у відділі ЗАГС м. Миргорода Полтавської області зареєстровано шлюб між [PERSON] , 1956 року народження, та позивачем [PERSON] , 1959 року народження, що підтверджується відповідними відмітками в графі «сімейний стан» в паспортах [PERSON] та [PERSON] (а. с. 3-4). Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтва про народження Серія [NUMBER] , виданого 09.03.2010 року відділом РАЦС по м. Миргороду Миргородського міськрайонного управління юстиції Полтавської області та свідоцтва про народження [NUMBER] , виданого 08.08.2002 року відділом реєстрації актів громадського стану Миргоросдького міського управління юстиції у Полтавській області (а. с. 5). Рішенням Миргородського міського суду Полтавської області від 13 липня 1993 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано і цим же рішенням встановлено, що в 1978 році сторони зареєстрували шлюб і проживали спільно по квітень 1993 року. (а. с. 6). Проте у відділі РАЦС по м. Миргороду Миргородського міськрайонного управління юстиції Полтавської області розірвання шлюбу зареєстровано 22 липня 2004 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія [NUMBER] , виданим 19.12.2006 року відділом РАЦС по м. Миргороду Миргородського міськрайонного управління юстиції Полтавської області (а. с. 9) Відповідно до договору купіві-продажу від 29.04.1996 року (а. с. 7-8) [PERSON] купив у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , право власності на яку 15.05.1996 року зареєстровано за [PERSON] Лубенським міжміським бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу № 36 за реєстровим № 28. [INFO] [PERSON] помер у місті Миргороді Полтавської області, підтвердженням чому є копія свідоцтва про його смерть серії [NUMBER] від 08.09.2002 року (а. с. 10). Своїм нотаріально посвідченим заповітом від 22 жовтня 2015 року належну йому квартиру [ADDRESS] [PERSON] заповів [PERSON] . Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Отже, спірні правовідносини регулюються нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), оскільки вони виникли до 01 січня 2004 року (спірна квартира зареєстрована за [PERSON] 15.05.1996 року, а шлюб між ним та позивачем розірвано 13 липня 1993 року за рішенням суду). Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди мають встановити факти створення (придбання) особами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати час придбання тощо, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. За приписами ст. 44, ст. 180 Кодексу про шлюб та сім`ю України від 1969 року шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах запису актів громадянського стану. Реєстрація розірвання шлюбу на підставі рішення суду провадиться по пред`явлені подружжям або одним з них копії судового рішення, що набрало законної сили, а також квитанції про сплату встановленої судом суми. Як встановлено вище, перебуваючи у шлюбі із позивачем [PERSON] , [PERSON] купив у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яку 15.05.1996 року зареєстровано на праві приватної власності за ним. Отже, як встановлено вище, спірна квартира куплена 29.04.1996 року та зареєстрована за [PERSON] 15.05.1996 року за час перебування останнього у шлюбі з [PERSON] , тому воно є спільною сумісною власністю подружжя зазначених осіб. Отже, враховуючи предмет спору у цій справі, позивачем обрано належний та ефективний спосіб захисту її порушеного права. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦПК України cплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав. Визначення початку відліку позовної давності міститься в статті 261 ЦК України, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до частини третьої статті 29 КпШС України для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Як встановлено вище, позов у цій справі доведений, а право позивача, за захистом якого вона звернулася до суду, було порушеним. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» у статті 261 ЦК України дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. А тому недостатньо доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду. Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення його цивільного права. Цей обов`язок випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу її вимог і заперечень. Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19). Відповідно до ст. 11 КпШС України, у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено ч. 2 ст. 72 СК України. Згідно абз. 3 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст.72 СК України). Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 30 травня 2018 року по справі № 441/1224/15-ц, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Позивач не підтвердила, що користувалася та могла як власник розпорядитися своєю часткою у спільному майні після 1996 року, коли проживала в іншому місці, та не виявляла інтересу як власник до своєї частини майна, не маючи належних підтверджень права власності, так як не могла розпоряджатися своєю частиною у спірній квартирі, без вирішення питання щодо визнання за нею право власності на частку у спільному майні подружжя. З матеріалів справи не вбачається, що позивач проживала у спірній квартирі чи була в ній зареєстрована. Згідно ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власність зобов`язує. Власність не тільки надає переваги тим, хто її має, але й покладає на них певні обов`язки. За змістом вказаних норм закону ч. 3 ст. 13 Конституції України та ч. 4 ст. 319 ЦК України власник зобов`язаний цікавитись майном, дбати про його стан, вчиняти дії, передбачені чинним законодавством, з метою оформлення права власності. Для визначення початку перебігу позовної давності має значення не лише безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, але й суб`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Із матеріалів справи вбачається, що позивачем не було вчинено жодних дій , та не наведено доказів того, що позивач цікавилась своєю частиною власності, утримувала її, мала доступ та користувалася, оскільки колишній чоловік помер, а на даний час встановити чи заперечував, чи визнав він право власності колишньої дружини за свого життя в період з 1996 року є неможливим. Позивач не використала своє право вирішити свої вимоги за життя [PERSON] , не надавши переконливих доказів щодо її не звернення для вирішення питання спільного майна подружжя. Разом з тим, судом встановлено, що спірна квартира куплена [PERSON] 29.04.1996 року та зареєстрована за ним 15.05.1996 року, шлюб між ним та [PERSON] розірвано рішенням Миргородського міського суду Полтавської області від 13 липня 1993 року та у відділі РАЦС по м. Миргороду Миргородського міськрайонного управління юстиції Полтавської області розірвання шлюбу зареєстровано 22 липня 2004 року, після чого [PERSON] не проживала у квартирі та не зареєстрована в ній, отже більше 16 років не цікавилась зазначеним майном, а до суду з цим позовом звернулася лише 11.02.2021 року. За встановлених судами обставин, позивач не могла не знати, що після розлучення із [PERSON] спірна квартира не була зареєстрована за нею і вона не була зареєстрована у спірній квартирі, де разом з її колишнім чоловіком проживала відповідач, яка і користувалася спірним майном протягом останніх 16 років. Отже, не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що про порушення свого права вона дізналася лише після смерті [PERSON] та звернення відповідача [PERSON] в Миргородський міськрайонний суд Полтавської області з позовом до позивача про встановлення факту, що квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на праві особистої власності. Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (рішення у справі «Золотас проти Греції» від 29 січня 2013 року). За таких обставин порушене право позивача не підлягає захисту в зв`язку зі спливом строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові [PERSON] до [PERSON] про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частку такого майна. Розглянувши зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, суд заслухавши сторін, врахувавши відзив на зустрічний позов, надані покази свідків, вивчивши матеріали цивільної справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши всі обставини справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. [PERSON] стверджує, що стала проживати однією сім`єю з [PERSON] в [ADDRESS] з 03 серпня 2005 року. Разом з тим, [PERSON] не надано суду жодних належних, достовірних і достатніх доказів, які беззаперечно підтверджують факт роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період з квітня 1993 року по 22 липня 2004 року. Факт роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період з квітня 1993 року по 22 липня 2004 року не підтверджено дослідженими в судовому засіданні доказами та показами допитаних в судовому засіданні свідків, а тому суд приходить до висновку, що у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу слід відмовити. Відповідно до 9 ст. 158 ЦПК України у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Враховуючи, що в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частку такого майна відмовлено, забезпечення позову у виді арешту на квартиру [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано на [PERSON] , який встановлений ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 лютого 2021 року у справі № 541/312/21 підлягає скасуванню.

Outcome: dismissed