Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів, які в ході розгляду справи були уточнені, про стягнення боргу за борговою розпискою. Обгрунтовуючі позовні вимоги посилаються на те, що 01 листопада 2011 р. між позивачем та [PERSON] було укладено договір позики у вигляді розписки, відповідно до якого [PERSON] отримав від позивача 12 000 доларів США. Сторонами було визначено, що відповідач зобов'язується повернути борг до 01 березня 2013 р. зі сплатою 20 000 грн. процентів. За взяті у борг грошові кошти [PERSON] придбав автобус «Богдан», який за результатом проведенння процедури державної реєстрації (перереєстрації) та обліку автомобілів власником було зареєстровано дружину відповідача [PERSON] Всупереч домовленості, відповідачем [PERSON] не було виконано зобов'язання щодо повернення основного боргу та процентів. Позивач вваєжає, що взяті у борг грошові кошти були використані [PERSON] для задоволення потреб сім'ї, адже придбання даного транспортного засобу направлено не лише на цільове його використання-переміщення, але і дає змогу отримувати дохід у разі використання останнього як громадського транспорту, тобто здійснення господарської діяльності, яка має на меті отримання прибутку, а отже збагачення сім'ї відповідача [PERSON] На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з відповідачів борг в розмірі 297 720 грн., що еквівалентні до купсу НБУ до іноземної ваплюті - 12 000 доларів США, та 20 000 грн. процентів. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, та просив суд винести рішення про задоволення позову з підстав викладених в позовні заяві. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, причини неявки суду не відомі, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував щодо задвололення позовних вимог, та просив суд застосувати строк позовної давності при винесенні рішення. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Судом встановлено, та не заперечувалось сторонами по справі, що 01 листопада 2011 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 12 000 доларів США. Вказаний договір укладено у письмовій формі у вигляді розписки. Сторонами було визначено, що відповідач зобов'язується повернути борг до 01 березня 2013 р. зі сплатою 20 000 грн. процентів. Однак, по закінченню вище зазначеного терміну повернення коштів [PERSON] грошові кошти позивачу так і не повернув. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа. - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самото роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Наведені норми законодавства свідчать про те, що для встановлення факту укладення договору позики необхідною умовою є доведення факту передання грошових коштів за таким договором, що в свою чергу, може бути підтверджене відповідним документом (видатковий касовий ордер), виданим позичальником. За умови відсутності доказів передання грошових коштів, договір позики не може бути визнаний укладеним. Згідно з ч.3 ст. 10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторона відповідача просила суд при винесенні рішення застосувати строки позовної давності, посилаючись на те, що зобов'язання [PERSON] повинні були бути виконані до 01.03.2013 р., а позивач звернувся до суду 27.07.2016 р. тобто з пропуском строку позовної давності. Згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України). У відповідності до умов ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. За умовами ч. 1 ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Як зазначено в борговій розписці від 27.12.2012 р., [PERSON] повинен був повернути суму непогашеної позики до 01 березня 2013 року з відсотками у розмірі 20 000 грн. (а.с.32). Зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу. У відповідності до роз'яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Із матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду із вказаним позовом 27.07.2016 р. відтак до вимог про стягнення з відповідачів коштів підлягає застосуванню позовна давність, оскільки порушення права позивача відбулося з 01.03.2013 року. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на пропуск строків позовної давності. Крім того, позивач в обгрунтування позову посилався на те, що грошові кошти відповідачем [PERSON] отримувались в інтересах сім'ї для придбання транспортного засобу. А тому позивач вважає, що відповідач [PERSON] разом з відповідачем [PERSON] має нести тягар відповідальності по сплаті боргу за договором позики. Дійсно, відповідно до ч. 2, 3, 4 ст. 65 Сімейного Кодексу України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Однак, судом встановлено, що жодних доказів того, що [PERSON] надавала у письмовій чи будь-якій іншій формі згоду на укладення зазначеного договору позики від 01.11.2011 р. судом не здобуто. В матеріалах справи відсутні докази того, що [PERSON] було відомо про існування боргових зобовязань між позивачем та [PERSON] Відповідно до розписки відповідач [PERSON] не є стороною договору позики та в розписці не зазначено про солідарний обов'язок подружжя. Крім того, на час укладання договору позики між позивачем та відповідачем, [PERSON] та [PERSON] в зареєстрованому шлюбі не перебували, що підтверджується актовим записом про шлюб №352 від 28.03.2015 р.(а.с.77). Сам факт перебування відповідачів у не зареєстрованому шлюбі, на час укладення договору позики не є безумовною підставою для відповідальності, крім того, позивачем не доведено факт, перебування відповідачів на час укладання договору позики у фактичних шлюбних відносинах. В матеріалах справи відсутні жодні докази отримання відповідачем [PERSON] у борг коштів та використання їх на потреби сім'ї. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову до відповідачів про стягнення боргу за договором позики належить відмовити. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, оскільки в задоволені позову суд відмовляє, судові витрати позивачу не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed