Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме - будинком [ADDRESS] , внаслідок відсутності цієї особи без поважних причин понад встановлені строки. Позов обґрунтовано тим, що на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Ольховською Л.М., реєстр № 1-113 від 22 січня 2003 року позивачу належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . 09 червня 2007 року позивач дала згоду на реєстрацію в її будинку доньки - [PERSON] та її сину - [PERSON] (відповідач). Факт реєстрації відповідача в житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] підтверджується інформаційною довідкою № 1048 від 05.03.2020, виданої Мерефянською міською радою Харківського району, Харківської області. У 2014 році відповідач переїхав до своєї нареченої за адресою : [ADDRESS] де проживає і на час звернення з даним позовом до суду. Отже, з 2014 року і до часу звернення з даним позовом до суду відповідач не проживає за адресою реєстрації місця свого проживання, а саме в житловому будинку позивача, речей, особисто належних [PERSON] в будинку немає. Вказаний факт підтверджується актом, складеним депутатом Мерефянської міської ради Харківського району Харківської області, [PERSON] в присутності свідків: [PERSON] , [PERSON] . Незважаючи та те, що відповідач в будинку не проживає, позивач змушений споачувати за нього комунальні послуги, що є для неї значною грошовою сумою, враховуючи, що вона отримує лише пенсію та інших доходів не має, а також позбавлена можливості отримати субсидію по оплаті комунальних послуг на вказаний будинок. З урахуванням зазначеного, позивач звернулась з даним позовом до суду. На підставі ухвали суду від 02 квітня 2020 року провадження по справі відкрито та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Учасники справи в підготовче судове засідання не з`явились, про дату, час і місце цього засідання повідомлялись належним чином. Представник позивача [PERSON] - адвокат Безрукавий В.А., надав до суду письмову заяву, в якій просять справу розглянути у його відсутність та відсутність позивача, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, які задовольнити, у разі неявки відповідача не заперечують проти розгляду справи в заочному порядку. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просить справу слухати у його відсутність, позовну заяву визнав та не заперечує проти його задоволення. В зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні в справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з такого. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Ольховською Л.М., реєстр № 1-113 від 22 січня 2003 року позивачу [PERSON] належить житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформаційної довідки про склад зареєстрованих у житловому будинку приміщенні/будинку осіб № 1048 від 05.03.2020, виданої Мерефянською міською радою Харківського району, Харківської області, в будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , 1939 р.н., [PERSON] , 1991 р.н. Згідно частини другої статті 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, що знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема статтями 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, в тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Однією з засад судочинства, регламентованих пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до частини 3 статті 12, частин 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, позивач як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини на які він посилається як на правову підставу своїх вимог. З матеріалів справи вбачається, що відповідач по справі відносився до члена сім`ї власника будинку (позивача по справі) [PERSON] . На час звернення до суду з даним позовом сторони проживають окремо, відповідач за зареєстрованим місцем проживання не мешкає без поважних причин. Під час розгляду справи судом відповідачем не надано належних та допустимих доказів щодо вчинення перешкод з боку позивача щодо його проживанню за місцем реєстрації. Твердження позивача про те, що реєстрація [PERSON] у спірному будинку порушує її майнове право на отримання субсидії по оплаті комунальних послуг відповідачем не спростовано. Факт не проживання відповідача [PERSON] більш шести років за місцем реєстрації в будинку за адресою: [ADDRESS] , підтверджується актом, складеним депутатом Мерефянської міської ради Харківського району Харківської області, [PERSON] в присутності свідків: [PERSON] , [PERSON] . Отже, судом встановлено, що відповідач не є власником спірного будинку, на даний час не є членом сім`ї власника, без поважних причин більше 6 років не проживає в зазначеному будинку, доказів укладення договору з власником про порядок проживання та утримання житла відповідачем не надано. Відповідно до частини 3 статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно частини 1 статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. На підставі викладеного, враховуючи визнання відповідачем позову, що не суперечить закону та не порушує права, свободи, та інтереси інших осіб, суд вважає за можливе ухвалити рішення у підготовчому провадженні та приходить до висновку, що порушене право власника будинку підлягає захисту, а позовна заява задоволенню. При подані позовної заяви позивачем, відповідно до частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» сплачено судовий збір в сумі 840, 80 гривень, що підтверджується квитанцією № 48 від 12 березня 2020 року. Оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду по суті питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до частини 1 статті 142 ЦПК України та вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків сплаченого при поданні позову судового збору, тобто 420 (чотириста двадцять) гривень 40 копійок., решту 50 відсотків судового збору у сумі 420 ( чотириста двадцять) гривень 40 копійок стягнути з відповідача а користь позивача.

Outcome: approved