Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення із [PERSON] на свою користь 133241,16 грн. матеріальної шкоди, яка спричинена внаслідок ДТП, як власнику транспортного засобу, 30000,00 грн. заподіяної моральної шкоди та понесені ним судові витрати по сплаті судового збору. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 21 березня 2016 року о 10:15 год. на автодорозі сполученням Городище Рівне - Старокостянтинів сталася дорожньо-транспортна пригода за участю його автомобіля «Mitsubishi Galant» \~з державним номерним знаком ВК 8542 ВІ, та автомобілем марки «Skoda» з державним номерним знаком ВК 1021 АН, під керуванням відповідача [PERSON] Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Дубровицького районного суду Рівненської області від 20 травня 2016 року, позивача [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді позбавлення його права керування транспортними засобами строком на 6 місяців. Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 21 червня 2016 року постанову Дубровицького районного суду Рівненської області від 20 травня 2016 року скасовано, а провадження по справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю в діях [PERSON] події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Сума матеріальної шкоди, завданої позивачу внаслідок пошкодження його автомобіля, визначеної автотоварознавчим дослідженням становить 144280, 00 грн. При цьому вартість відновлюваного ремонту транспортного засобу становить 149034,32 грн. Крім того позивач 30.06.2016 року звернувся до субєкта оціночної діяльності СПД [PERSON], яким було встановлено, що ринкова вартість пошкодженого автомобіля позивача, внаслідок ДТП становить 38238,82 грн. Шляхом віднімання суми ринкової вартості автомобіля до та після ДТП, позивач визначив суму матеріальних збитків в розмірі 106041,16 грн. Також у позовній заяві позивач зазначив, що автомобіль він використовував для перевезення пасажирів, що було основним джерелом його доходу, який становив від 4000,00 до 6000, 00 грн. в місяць, а тому він, не використовуючи протягом квітня серпня 2016 року свій автомобіль, вважає, що має право на відшкодування упущеної вигоди, яка склала 25000,00 грн. в розрахунку 5000,00 грн. за один місяць. Також позивач поніс матеріальні витрати по проведенню вищевказаних досліджень транспортного засобу, що склало 2200,00 грн. Внаслідок ДТП, позивач зазнав і моральних страждань, які оцінив у розмірі 30000, 00 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі з зазначених в позові підстав. Відповідач та його представник предявлений позов не визнали з викладених у запереченні проти позову підстав, де зазначено, що вина відповідача у спричиненні ДТП, яке мало місце 21 березня 2016 року за участю його автомобіля марки «Skoda» та автомобіля позивача «Mitsubishi Galant» постановою Апеляційного суду Рівненської області не доведена. Окрім того, [PERSON] в момент ДТП їхав автомобілем з перевищенням дозволеної в населеному пункті, швидкості руху. \~Допитаний в якості свідка інспектор Дубровицького ВП Демянець В.В. суду пояснив, що 21 березня 2016 року ним було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП, оскільки водій автомобіля марки «Мitsubishi Galant», з державним номерним знаком ВК 8542 ВІ, не вибрав безпечну швидкість руху, рухаючись зі швидкістю більше 60 км/год., чим порушив вимоги п.12.1\~ПДР\~України та допустив зіткнення з автомобілем марки «Skoda», з державним номерним знаком ВК 1021 АН. Заслухавши пояснення сторін, свідка, проаналізувавши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити частково з наступних підстав. Як вбачається з оглянутої судом справи про адміністративне правопорушення про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП, у протоколі про адміністративне правопорушення серії АП2 №208566 від 21.03.2016 року, було зазначено, що \~21 березня 2016 року о 10:15 год. в с. Берестя, Дубровицького району Рівненської області, [PERSON], керуючи автомобілем марки «Mitsubishi Galant», з державним номерним знаком ВК 8542 ВІ, не вибрав безпечну швидкість руху, не врахував дорожню обстановку та допустив зіткнення з автомобілем марки «Skoda», з державним номерним знаком ВК 1021 АН під керуванням [PERSON]. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження, порушивши вимоги п.12.1 ПДР України (а.с.33). Постановою Дубровицького районного суду Рівненської області від 20 травня 2016 року, позивача [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді позбавлення його права керування транспортними засобами строком на 6 місяців (а.с.35-36). Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 21 червня 2016 року, яка набрала законної сили, постанову Дубровицького районного суду Рівненської області від 20 травня 2016 року скасовано, а провадження по справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю в діях [PERSON] події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (а.с.37-39). Відповідно до\~ст. 1166 ЦК України\~майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно п.1 ч.1 ст. 22 ЦК України, реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. В роз'ясненнях наданих в п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», відповідно до статей 1166,\~1187 ЦК\~шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга\~статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята\~статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої\~статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Відповідно до ч. 5\~ст. 1187 ЦК України\~особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. В роз'ясненнях наданих в п. 9 зазначеної вище Постанови, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не відповідає за шкоду, завдану цим джерелом, якщо доведе, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб (наприклад, у разі незаконного заволодіння транспортним засобом), внаслідок непереборної сили (наприклад, у разі стихійного лиха), а не з його вини. Статтями\~10,\~60 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених\~ст. 61 цього Кодексу. При цьому, відповідно до ч. 4\~ст. 60 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог статей\~11,\~27,\~60 ЦПК, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір. При цьому, у деліктних (не договірних) правовідносинах тягар доказування покладено не на позивача, а на відповідача. У постанові від 03 грудня 2014 року №6-183цс14 Верховний Суд України дійшов правового висновку, що в цивільному процесі законом не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. Відповідно до\~ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані,\~\~на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків,письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з ч. 1\~ст. 64 ЦПК України\~письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяг із них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України\~вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Це означає, що преюдиційними, тобто обов'язковими для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, є обставини, встановлені вироком у кримінальній справі, що набрав законної сили, лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Усі інші обставини, в тому числі розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню, повинні бути доведені сторонами, та іншими особами, що беруть участь у справі в загальному порядку. Таким чином, відповідач для звільнення його від відповідальності за шкоду, спричинену ним як власником джерела підвищеної небезпеки, має довести, що шкода заподіяна внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а також наявність вини володільця іншого джерела підвищеної небезпеки, який був учасником дорожньо-транспортної події, а позивач, до якого не пред'явлено зустрічних позовних вимог, має довести лише факт заподіяння йому шкоди та її розмір. Під час судового розгляду справи, суд відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України сприяв повному та всебічному зясуванню обставин справи, розяснивши сторонам їх права та обовязки, в тому числі щодо проведення судово-автотехнічної експертизи для встановлення відповідності дій позивача і відповідача вимогам правил дорожнього руху та їх причинного звязку з виникнення ДТП. Однак, необхідні для проведення експертизи вихідні дані, експерту сторонами надані не були, а тому матеріали цивільної справи були повернуті без виконання (а.с.89, 91-94). Повторне клопотання заявлене не було. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії СХТ 213782, власником автомобіля [NUMBER] є [PERSON] (а.с.19). В судовому засіданні сторонами справи не заперечувався той факт, що між ними 21 березня 2016 року о 10:15 год. на автодорозі сполученням Городище Рівне - Старокостянтинів трапилась дорожньо-транспорна пригода, у зв'язку з чим дії обох водіїв слід оцінювати з огляду на вимоги\~Правил дорожнього руху, обставини справи та наявні у ній докази. Пунктом 9.2 Правил дорожнього руху встановлено, що водій повинен подавати сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямку перед початком руху і зупинкою та перед перестроюванням, поворотом або розворотом. Пунктом 9.4 ПДР передбачено, що подавати сигнал покажчиками повороту належить завчасно до початку маневру (з урахуванням швидкості руху), але не менш як за 50100 м у населених пунктах і за 150200 м поза ними, і припиняти негайно після його закінчення. Подавання попереджувального сигналу не дає водієві переваги і не звільняє його від вжиття запобіжних заходів. Крім того, відповідно до п. 10.1. ПДР, перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху. Відповідно до п. 10.4 ПДР України перед поворотом праворуч та ліворуч (маневр, який здійснював в даному випадку водій [PERSON], перетинаючи зустрічну смугу руху), у тому числі в напрямку головної дороги, або розворотом водій повинен завчасно зайняти відповідне крайнє положення на проїзній частині, призначеній для руху в цьому напрямку, крім випадків, коли здійснюється поворот у разі в'їзду на перехрестя, де організовано круговий рух, напрямок руху визначено дорожніми знаками чи дорожньою розміткою або рух можливий лише в одному напрямку, установленому конфігурацією проїзної частини, дорожніми знаками чи розміткою. Водій, що виконує поворот ліворуч або розворот поза перехрестям з відповідного крайнього положення на проїзній частині даного напрямку, повинен дати дорогу зустрічним транспортним засобам, а при виконанні цих маневрів не з крайнього лівого положення на проїзній частині - і попутним транспортним засобам.\~Водій, що виконує поворот ліворуч, повинен дати дорогу попутним транспортним засобам, які рухаються попереду нього і виконують розворот. Із оглянутого в судовому засіданні запису з відеореєстратора, що знаходився в автомобілі позивача, на якому зафіксовано дорожньо-транспорну пригоду, яка трапилась 21 березня 2016 року вбачається, що позивач, керуючи автомобілем автомобіль Мitsubishi Galant, виконав обгін автомобіля «УАЗ-469», після чого він залишився на смузі зустрічного руху. Далі позивач виконав обгін автомобіля марки «ВАЗ-2109», після чого у попутному напрямку було видно автомобіль марки «Skoda», водій якого (відповідач по справі) увімкнув лівий світловий покажчик повороту, однак на відстані, що є меншою ніж встановлена п.9.4 ПДР, тобто не завчасно та відразу здійснив поворот ліворуч, після чого відбулось зіткнення. Крім того, відповідно до п.14.5 ПДР, водій транспортного засобу, який виконує обгін (маневр, який в даному випадку виконував [PERSON]К.), може залишитися на смузі зустрічного руху, якщо після повернення на раніше займану смугу йому доведеться знову розпочати обгін, за умови, що він не створить небезпеки зустрічним транспортним засобам, а також не перешкоджатиме транспортним засобам, які рухаються за ним з більш високою швидкістю, що в даному випадку й мало місце, тобто в даній ситуації [PERSON] в силу вимог вищевказаних пунктів ПДР, міг залишатися на смузі зустрічного руху, виконуючи маневр обгону, а [PERSON], перед зміною напрямку руху, повинен був переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху. З огляду на постанову Апеляційного суду Рівненської області від 21 червня 2016 року, якою провадження по справі відносно [PERSON] закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та з оглянутого судом відеозапису вбачається невідповідність дій водія [PERSON] вимогам вищевказаних пунктів ПДР України, при цьому інших доказів для спростування цього ж, для підтвердження своїх позовних вимог чи заперечень сторонами суду не надано, тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача цивільної відповідальності за наслідки дорожньо-транспортної події за участю належних сторонам транспортних засобів. Як вбачається із звіту субєкта підприємницької діяльності фізичної особи [PERSON] №2016/0039 від 01 квітня 2016 року про оцінку транспортного засобу, матеріальний збиток завданий власникові автомобіля [NUMBER], станом на 29.03.2016 року, складає 144280,00 грн. (а.с.9-22). Як вбачається із звіту №2016/0039 від 01 квітня 2016 року про оцінку транспортного засобу, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Mitsubishi Galant» \~реєстраційний номер ВК 854 2ВІ, з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу становить 149034,32 грн., а ринкова вартість такого автомобіля складає 144280,00 грн., яка є меншою від суми вартості відновлювального ремонту, а тому матеріальний збиток завданий власнику автомобіля [NUMBER], складає 144280,00 грн. (а.с.9-22). Отже, з даного висновку вбачається, що вартість відновлювального ремонту дослідженого автомобіля після ДТП перевищувала його ринкову вартість до ДТП. Згідно звіту №2016/0039 спеціаліста авто-товарознавця про визначення ринкової вартості «Mitsubishi Galant» \~реєстраційний номер [NUMBER] після ДТП (працездатних складових автомобіля) станом на 29 березня 2016 року, його ринкова вартість після ДТП складає 38238,82 грн.(25-28). Відповідно до п.15 постанови Пленуму ВССУ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013 року, якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов'язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону № 1961-IV, який згідно зі статтею 8 ЦК (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. Позивач, обгрунтовуючи та визначаючи розмір заподіяних збитків визначив їх, як різницю ринкової вартості належного йому автомобіля до ДТП та після неї, що свідчить про те, що він не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Таким чином, розмір заподіяних позивачу матеріальних збитків, внаслідок пошкодження належного йому транспортного засобу марки «Mitsubishi Galant» \~реєстраційний номер [NUMBER], слід визначати шляхом віднімання суми його ринкової вартості до та після ДТП (144280,00 грн. - 38238,82 = 106041,18 грн.). Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 25000,00 грн. упущеної вигоди, то суд вважає їх безпідставними з огляду на наступне. Відповідно до ч. ч. 1, 2\~ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до\~ст. 10 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, у ч. 4\~ст. 60 ЦПК України\~визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте, відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження використання пошкодженого автомобіля для перевезення пасажирів та заподіяння йому збитків у вигляді упущеної вигоди. Вказана сума є його припущенням і нічим не підтверджена, в звязку з чим немає підстави для задоволення його вимог в цій частині. Проте, що стосується позовних вимог про відшкодування позивачеві моральної шкоди, то такі вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до\~статті 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з частиною 1\~статті 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до роз'яснення в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995р., розмір відшкодування\~\~моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин, зокрема, зокрема, характер та тривалість страждань, завданих позивачу внаслідок пошкодження транспортного засобу, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що наступили. З урахуванням вищевикладеного, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також враховуючи, що дії відповідача носили неумисний характер, а відшкодування моральної шкоди потерпілому не має призводити до безпідставного збагачення, суд вважає, що належною компенсацією моральної шкоди, що підлягає стягненню із [PERSON] на користь [PERSON] є сума 3000 грн. Крім того відповідно до вимог п.4 ч.3\~ст. 79 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати, пов'язані із проведенням оцінки транспорного засобу «Mitsubishi Galant» \~реєстраційний номер [NUMBER], щодо визначення його матеріального збитку та його ринкової вартості після ДТП, що складає 2200 грн. (а.с.32). Відповідно до частини 1\~статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві\~пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлень. Тому з відповідача підлягає стягненню сума судових витрат у розмірі 1633,61 грн. (106041,18*1%+551,20=1611,61). Враховуючи вищенаведене та

Outcome: partial