Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить розірвати їх шлюб, який був зареєстрований 31.01.1987 року у Доброгостівській сільській раді Дрогобицького району Львівської області про що зроблено відповідний актовий запис № 4. В обґрунтування позовної заяви позивач покликається на те, що за час подружнього життя вони не змогли створити міцної та дружньої сімї, у звязку з тим, що на протязі останніх років вони проживають окремо, припинивши будь-які фактичні шлюбні відносини, внаслідок чого вона зрозуміла, що кожен із них має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. Вона твердо переконана, що їх шлюб існує лише формально і зберегти його неможливо, а тому вирішила звернутися до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилась, подала суду заяву, в якій просить суд розглядати справу у її відсутності, позовні вимоги повністю підтримує, наполягає на розірванні шлюбу. Одночасно зазначила, що після розірвання шлюбу бажає залишити за собою дошлюбне прізвище [PERSON]. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, подав суду заяву, в якій вказав, що позовні вимоги визнає, не заперечує проти розірвання шлюбу, просить справу розглянути у його відсутності. Відповідно до ст. 197 ч. 2 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, суд дав оцінку зібраним доказам, вважає, що позов слід задовольнити, оскільки є підстави для ухвалення рішення про задоволення позову, так як вимоги позивача є законними та достатньо вмотивованими і ґрунтуються на наявних у справі доказах. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює судове рішення про задоволення позову. Підстав для неприйняття визнання позову відповідачем судом не встановлено. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб, який був зареєстрований 31.01.1987 року у Доброгостівській сільській раді Дрогобицького району Львівської області про що зроблено відповідний актовий запис № 4, що стверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про укладення шлюбу. Беззаперечно встановлено той факт, що сімя позивача та відповідача фактично розпалась, існує тільки формально, так як вони не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних відносин, разом не проживають, позивач твердо переконана, що міцної сімї у них не буде та примирення між ними неможливе. Згідно із ст. 24 СК України, шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч. 3 та 4 ст.56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. У відповідності із положеннями ст. 112 ч. 2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Аналізуючи наведені докази, встановивши дійсні мотиви розлучення та зясувавши фактичні взаємини подружжя, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим і недоцільним, суперечило б інтересам сторін, а тому позов підлягає до задоволення. Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача в користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 243,60 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved