Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-10 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернулась до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області через свого представника із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради, про визначення місця проживання дитини, відповідно до ст. 4,5,58,62,175,177 ЦПК України просить суд: визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 704,80 грн. Позивач свої вимоги мотивує тим, що вона з відповідачем є батьками двох дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . В 2012 році вона виїхала з України проживати до Сполучених Штатів Америки. Виїжджаючи до США позивач мала бажання забрати доньок з собою, але відповідач відмовився надати їй виїзд за кордон. У зв`язку з тим, що доньки в той час не могли самостійно обрати місце проживання разом з матір`ю, їх виїзд до США без згоди батька був неможливим. Після виїзду в 2012 році до США, відповідач вселився в належну їй на праві власності квартиру по [ADDRESS] , без згоди власника, доньки проживали з ним. Станом на сьогодні [PERSON] є повнолітньою та має право самостійно визначати своє місце проживання, а отже вони не можуть впливати на її вибір. Наразі вона не згодна з тим, щоб її друга донька [PERSON] проживала з відповідачем, та наполягає на визначенні місця її проживання разом з матір`ю в США. Вважає, що вона може повною мірою забезпечити інтереси доньки, здоровий розвиток та становлення її, як особистості. Вказує, що вона має постійну роботу з стабільним заробітком, має достатньо часу та засобів для догляду та виховання доньки. В той же час, відповідач не має достатньо постійного доходу для належного матеріального забезпечення умов проживання [PERSON] , постійно маніпулює доньками задля отримання коштів від неї та проживання в належній їй квартирі, оскільки свого житла не має. Тому, наполягає, що оскільки відповідач є не працевлаштований, належного на праві власності житла не має, постійно залишає доньку на ніч в квартирі саму, у зв`язку із чим вона телефонує матері та благає забрати її до себе, а отже перебування доньки з відповідачем негативно впливає на її виховання. З вказаних вище підстав, вона і звернулась до суду з даним позовом. 04 квітня 2018 року по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження з призначенням підготовчого розгляду справи. 30 травня 2018 року відповідачем на ухвалу суду надана апеляційна скарга. 30 травня 2018 року від відповідача надійшов відзив на позовні вимоги позивача, відповідно до якого просить в задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі, вказуючи, що позивач як на підставу своїх вимог посилається на те, що відповідач не має достатнього доходу для належного забезпечення умов доньки [PERSON] , постійно маніпулює нею задля отримання коштів та проживання в належній позивачу квартирі, нібито постійно залишає доньку на ніч саму в квартирі, однак жодних належних та допустимих доказів вказаного не надає. Разом з тим, відповідач підвереджує довідкою своє працевлаштування та повне приймання участі у вихованні доньки. Вказує, що через можливі дитячі та психологічні травми позивача в дитинстві, через події в родині, не є доцільним визначенням проживання дитини [PERSON] з матір`ю, оскільки батько позивача помер [INFO] від гострого отруєння оксидом вуглецю, мати - 30.05.1979 року від механічної асфіксії внаслідок повішання, брат - 11.05.1996 року від закритої внутрішньо черепної травми. Такі події залишили безсумнівний слід в психологічному стані позивача та можуть мати вкрай негативні наслідки для дитини, вважає відповідач. Таким чином, доцільно та правильно відмовити в задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. 21 червня 2018 року Ухвалою Апеляційного суду, апеляційна скарга відповідача була йому повернута. 10 жовтня 2018 року від відповідача надана до суду апеляційна скарга на ухвалу від 04 квітня 2018 року. 27 листопада 2018 року Ухвалою Апеляційного суду апеляційна скарга залишена без руху. 15 квітня 2019 року Ухвалою Одеського апеляційного суду апеляційна скарга була повернута скаржнику. 25 вересня 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду про витребування доказів клопотання представника позивача було задоволено та витребувані докази по справі. 18 жовтня 2019 року надана апеляційна скарга на ухвалу Білгород - Дністровського міськрайонного суду від 04 квітня 2018 року. 02 грудня 2019 року Ухвалою Одеського апеляційного суду, апеляційна скарга повернута скаржнику. 30 січня 2020 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по сутті. Позивач в судове засідання не з`явилась, від її представника надійшла заява з проханням позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, розглянувши справу у його відсутність. Згоден на заочний розгляд справи . Відповідач в судове засідання не з`явився, надавши письмовий відзив від 30.05.2018 року. Представником відповідача до суду надавались неодноразово заяви про відкладання розгляду справи у зв`язку з карантинними обмеженнями, які задовольнялися судом, оскільки були встановлені, відповідно до розпорядження суду тимчасові заходи щодо розповсюдження короно вірусної інфекція, розпорядження діяло з 24 листопада 2020 року до кінці грудня 2020 року. 11 січня 2021 року представником відповідача знов надана заява про відкладання розгляду справи з підстав продовження карантинних обмежень. Розглянувши заяву представника відповідача, суд прийшов до наступного висновку. Згідно до ч.1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами. Недобросовісним користування процесуальними правами вважається, зокрема, заявлення численних необґрунтованих відводів суддям, нез`явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій, подання зустрічних позовів без дотримання вимог ЦПК, одночасного оскарження судових рішень в різних видах проваджень, подання апеляційних та касаційних скарг на судові акти, які не можуть бути оскаржені тощо. Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Відповідно до ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи. Положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Як видно з матеріалів справи, починаючи з 04 квітня 2018 року сторона відповідача була належним чином повідомлена про всі судові засідання в рамках розгляду даної справи, відповідачем наданий відзив на позовні вимоги, однак жодного разу в судові засідання не з`являвся ані відповідач, ані представник. Посилання представника відповідача на продовження карантинних заходів є необґрунтованим, оскільки розпорядження голови суду про тимчасові обмеження діяло до грудня 2020 року, Кабмін дозволив регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом. Відповідно до Постанови КГС від 16 липня 2020 року, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача, враховує, що Постановою КМ України від 11 березня 2020 року у справі № 211 з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби з 12 березня 2020 року по 31 липня 2020 року на всій території встановлений карантин. Постановою КМ № 343 відповідно до п. 8 п. 2 Постанови дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів та психологів. Постановою Кабінету Міністрів № 392 запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених п. 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією. Представник третьої особи в судове засідання неодноразово надавала заяву про розгляд справи за її відсутність у зв`язку з продовженням карантинних заходів, підтримує висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Білгород - Дністровської міської ради. На підставі викладеного, суд розглядає справу за відсутність представника позивача, відповідно наданої заяви, відповідача, відповідно наданого відзиву на позовні вимоги, представника відповідача - адвоката, належним чином повідомленого про день та час судового розгляду справи, представника третьої особи, відповідно наданої заяви, за наявними матеріалами справи, оскільки справа розглядається з 04 квітня 2018 року, вирішення спору у відповідному судовому засіданні можливо провести за відсутність сторін. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що дійсно згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , батьками малолітньої [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] /л.с.12/. 27.08.2010 року [PERSON] вийшла заміж за громадянина Сполучених Штатів Америки - [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] /л.с.8/. Згодом після розірвання шлюбу з [PERSON] /на підставі рішення від 26.09.2013 року, зареєстрованого першим секретарем округу Пенсильванія - Поттер/ зареєструвала шлюб 23.06.2016 з [PERSON] /засвідчено в офісі глави секретаріату мерії міста Манкеттен, штат Нью-Йорка/. /л.с.137/. Позивач вказує, що після виїзду до Сполучених штатів Америки у 2012 році, мала намір забрати доньок з собою, проте дозвіл на виїзд їх батько не надав, що унеможливило вказане. Наразі старша донька позивача та відповідача - [PERSON] , [INFO] є повнолітньою та виявила бажання переїхати до матері. Разом з тим, [PERSON] надала до суду нотаріально засвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Делі Н.Г. заяву свідка від 14.11.2018 року, у якій вказувала на події її проживання з батьком, та проживання малолітньої [PERSON] , з приводу якої і вирішується спір. Так, зазначила, що дійсно причиною відмови її батька у наданні дозволу на виїзд доньок за кордон були лише корисні мотиви, а саме факт того, що у випадку від`їзду доньок до матері в США, вказане позбавить останнього можливості проживати у квартирі [ADDRESS] , яка на праві приватної власності належить матері. Ствердження свідка щодо належності на праві власності позивачу вищенаведеного нерухомого майна, зокрема підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 13.09.1993 року та свідоцтва про право на спадщину від 22.11.1996 року. /л.с.6,7/. Також, у заяві свідка [PERSON] вказала, що її молодша сестра має велике бажання переїхати проживати до матері в США. Підтвердила і факт того, що батько не в змозі повноцінно забезпечити їх життя. Досягнувши повноліття, стверджує, що вимушена була витрачати зароблені нею кошти на комунальні послуги та забезпечувати себе та її сестру необхідним, оскільки їх батько жодної участі у цьому не приймає. Більш того, [PERSON] вказала, що батько постійно просить грошові кошти у неї та її матері, викрав у неї з сестрою їх речі, котрі їм переслала мати / ноутбук, 2 телефони та золоті прикраси/, які відніс в ломбард, а отримані кошти програв в Інтернет клубі «Фаворит». З цього приводу вона звернулась до правоохоронних органів /л.с.135,136/. Вказує, що в результаті перевірки її заяви та в ході спілкування з правоохоронними органами, вказані речі ним було повернуто. За ствердженням свідка, її батько не працює, кошти на життя дитині не надає, та взагалі не цікавиться її життям. Не маючи змогу забезпечити проживання її сестри в м. Білгород-Дністровський відправив малолітню до м. Одеси. /л.с.134/. У якості обґрунтування та підтвердження наведених вище доводів, позивачем приєднана відповідь на запит адвоката № 90 від 05.11.2018 року, згідно якої [PERSON] вибула із Білгород-Дністровської загальноосвітньої шкоди І-ІІІ ступенів № 5 Одеської області 14.06.2018 року до Одеської загальноосвітньої школи № 25 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області у зв`язку з переїздом батька [PERSON] /л.с.148/ Згідно листа № 653 від 13.12.2018 року, [PERSON] , [INFO] дійсно навчається в 4-А класі мешкає за адресою: [ADDRESS] /л.с.147/. Намагаючись спростувати наведені вище обставини, відповідачем приєднані до його відзиву наступні документи: довідка № 3 від 30.05.2018 року, згідно якої він дійсно працює в ФОП [PERSON] на посаді охоронець з 25.05.2018 року по теперішній час і його щомісячна заробітна плата становить 4000 грн /л.с.44/; копію диплому, видану на його ім`я до зміни прізвища та імені, за спеціальністю: «Педагогіка і методика початкового навчання», з якого він наполягає на факті наявності у нього певних знань та навичок у вихованні доньки та можливості подальшого працевлаштування за спеціальністю/ л.с.46/. Також відповідачем була надана позитивна характеристика на [PERSON] , щоправда з ЗОШ І-ІІІ ст № 5, з якої вбачається що дитина дійсно проживала з батьком і сестрою [PERSON] . Вказувалось і про те, що батько влаштував дитину до школи, відвідував батьківські збори, здійснював оплату за платні послуги та гарячі обіди для Влади, підтримував контакт з вчителем /л.с.7/. Також, в якості обґрунтування свого батьківства приєднав копію Висновку експерта № 955 /л.с.49-53/. Відповідно до Статті 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч.4). Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Задля повного всебічного та об`єктивного розгляду справи, Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було винесено ухвалу від 25.09.2019 року про витребування доказів, згідно якої витребувано зі служби у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради, що знаходиться за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Михайлівська, 56, висновок щодо місця проживання [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Зобов`язано службу у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради, що знаходиться за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Михайлівська, 56, надати на адресу суду висновок щодо місця проживання [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . /л.с.163-165/. Так, згідно висновку, що надійшов до суду 05.11.2019 року, виходячи з інтересів та віку дитини, орган опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] . Підставою для цього послугувало проведення перевірки та з`ясування обставин розв`язання спору. Так, у висновку зокрема зазначається, що [PERSON] / [PERSON] / постійно підтримує зв`язок з донькою [PERSON] , цікавиться її життям, станом здоров`я, навчання та розвитку. За інформацією адміністрації ЗОШ № 25 м. Одеса від 17.10.2019 року [PERSON] є ученицею 5-А класу. Мати дитини активно цікавиться усіма аспектами життя доньки, підтримує зв`язок з класним керівником. Батько дівчинки зв`язок з класним керівником не підтримує, належну увагу вихованню доньки не приділяє. [PERSON] запрошення уповноважених осіб служби у справах дітей залишив без уваги. Місце перебування його в даний час невідоме. В той же час, взято до уваги і обставини, викладені старшою донькою сторін у її заяві. Також, комісією з питань захисту прав дитини при виконавчому комітету Білгород -Дністровської міської ради враховано і інші обставини, на які зокрема позивач посилалась у своєму позові та надавала докази, а саме про її офіційне працевлаштування та працевлаштування її чоловіка в Музеї мистецтва Метрополіте, з постійним доходом. /л.с.139-142/. Окрім того, враховано і акт огляду житлових умов позивача від 15.06.2018 року, згідно якого [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS]. Під час огляду житла було встановлено, що його загальна площа складає приблизно 65 кв.м. У квартирі сучасний ремонт. Підлога коридору встелена плиткою, на стінах декоративне покриття. У спальнях на стінах шпалери, а підлога встелена ламінатом. Квартира має роздільні кімнати, з необхідними меблями та технікою. У квартирі є дитяча кімната, з ліжечком, дитячими меблями та іграшками. У дитячій також є шафа, у якій знаходяться нові дитячі речі. До того, відповідно до акту обстеження умов проживання від 17.10.2019 року, складеного уповноваженими особами виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, встановлено, що [PERSON] є власником трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . В квартирі створено всі необхідні умови для проживання та розвитку малолітньої дитини. [PERSON] періодично приїздить до України та мешкає у власній квартирі за адресою: [ADDRESS] . Згідно характеристики з місця проживання позивача від 15.06.2018, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS]. Проживає за даною адресою з 2015 року. За весь час проживання зарекомендувала себе виключно з гарного боку. Дотримується правил користування майном, не завдає клопотів співмешканцям, за власним бажанням активно допомагає у покращенні будинку та прибудинкової території. Немає заборгованостей за рахунками за комунальні послуги. За цією адресою проживає разом зі своїм чоловіком [PERSON] . /л.с.145/. Разом з тим, найважливіше, спеціалістами служби у справах дітей заслухано думку і самої малолітньої [PERSON] , [INFO] , щодо якої вирішується питання щодо визначення її місця проживання. Так, під час бесіди з спеціалістами [PERSON] виявила велике бажання проживати разом з матір`ю. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України», Європейський суд з прав людини наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Згідно до ст.ст. 1, 4, 11, 18 Закону України «Про охорону дитинства», забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Система заходів щодо охорони дитинства в Україні включає - забезпечення належних умов для охорони здоров`я, навчання, виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально-психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. У відповідності до ч.1,2 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що в даній конкретній цивільній справі з урахуванням того факту, що батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків, з урахуванням думки самої дитини, адже станом на момент винесення рішення вона досягла 10-річного віку. Тому питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. У відповідності до ч.2 ст. 161 СК України, орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. З наданих до матеріалів справи доказів, поданих сторонами в обґрунтування їх вимог та заперечень, вбачається, що обидві сторони є працевлаштованими, та мають постійних дохід. Разом з тим, під час складання Висновку органу опіки та піклування встановлено підтримання постійного зв`язку малолітньої [PERSON] разом з матір`ю, та встановлення факту відсутності приділення належної уваги вихованню доньки зі сторони батька, місце перебування якого на даний час невідоме. Положеннями частини 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. При цьому, відповідно до приписів ст. 157 СК України той з батьків, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Інший з батьків не має права перешкоджати такому вихованню та спілкуванню, якщо воно не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 16 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Дитина та її батьки для возз`єднання сім`ї мають право на вільний в`їзд в Україну та виїзд з України у порядку, встановленому законом. Батьки, інші члени сім`ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов`язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. Позивач у своєму позові вказувала, що не чинитиме жодних перешкод у спілкуванні відповідача з донькою і готова зі свого боку усіма силами сприяти тому, щоб донька не втрачала зв`язку з батьком, та у зв`язку із існуючими непорозуміннями між позивачем та відповідачем, не була позбавлена батьківського піклування. За таких обставин, прийнявши до уваги висновок органу опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради, вік дитини, з урахуванням достатньої участі у житті та вихованні доньки саме матір`ю, виходячи з якнайкращих інтересів дитини, прийнявши думку самої дитини, заслуханої під час бесіди спеціалістами служби у справах дітей, яка виявила бажання проживати разом із матір`ю, суд приходить до висновку, що дійсно правильним буде визначити місце проживання малолітньої [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] , а отже її позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позивач сплатила згідно квитанції № СВ00466012 від 29.03.2018 року судовий збір у розмірі 704 грн, то у зв`язку з доведеністю та обґрунтованістю її позовних вимог, вказані витрати підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved