Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Технополіс-1» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. В обґрунтуванні позову позивач зазначив, що він працював на підприємстві відповідача з 18 травня 2010 року на посаді вантажника. 13 травня 2015 року директором Дніпродзержинської філії ТОВ «Технополіс-1» виданий наказ № 1 «про скорочення чисельності працівників», у звязку з чим 20 липня 2015 року позивача було звільнено з роботи у звязку з скороченням штату працівників, по ст.40 ч.1 КЗпП України. Даний наказ вважає незаконним. Вважає, що він мав перевагу бути залишеним на роботі. У звязку із зазначеним та з урахування уточнень до позовних вимог, просить суд поновити його на роботі; виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу, а саме з часу звільнення по час фактичного поновлення на роботі по 28 жовтня 2015 року; витрати, повязані із звернення до суду, стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 4 240 000 грн., який перерахувати на його рахунок, відкритий в ПАТ «УкрСиббанк». В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги, посилався на обставини викладені в позові, просив суд поновити його на роботі на посаді вантажника; виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу, а саме з часу звільнення по час фактичного поновлення на роботі по 28 жовтня 2015 року; витрати, повязані із звернення до суду, стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 4 240 000 грн., який перерахувати на його рахунок, відкритий в ПАТ «УкрСиббанк». У своїх поясненнях посилався на обставини викладені в позові. Представник відповідача [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Технополіс-1» [PERSON] в судовому засіданні вимоги позивача не визнала посилалась на обставини викладені в запереченні. В судовому засіданні зазначила, що звільнення [PERSON] відбулося із повним дотриманням законодавчо-встановленої процедури. Визначення численності працівників і штатного розпису товариства є правом власникам або уповноваженого органу, а тому вказане право не може оспорюватись, в тому числі у судовому порядку, працівниками підприємства. Таким чином, уповноваженим органом було правомірно прийнято рішення про скорочення численності працівників, яким було внесено зміни до штатного розпису, шляхом скорочення посади вантажників на 1 особу. 20 травня 2015 року працівник [PERSON] був персонально попереджений про наступне звільнення, тобто, не порушуючи чинне трудове законодавство працівника за два місяці під розписку був попереджений про наступне звільнення, що повністю відповідає вимогам закону та жодним чином не порушує законні права працівника. На виконання вимог щодо переважного права залишення на роботі директором Дніпродзержинської філії ТОВ «Технополіс-1» був виданий наказ від 13.05.2015 року, яким було створено робочу комісію з питань визначення переважного права залишення на роботі у звязку із скороченням штату із складанням висновку та рекомендацій генеральному директору залишити в штаті того чи іншого працівника. 13 травня 2015 року було відібрано пояснення бухгалтера [PERSON], спеціаліста з безпеки [PERSON], а також надано було пояснення директора філії [PERSON], внаслідок чого було складено протокол та було рекомендовано звільнити по скороченню [PERSON] 13 травня 2015 року було виданий наказ № 1, яким прийнято рішення про скорочення працівника [PERSON], у звязку із більш низькою кваліфікацією і продуктивності праці. Відповідач запропонував позивачеві перейти на іншу роботу, а саме посаду продавця непродовольчих товарів, а отже товариство повністю витримало процедуру скорочення штатної одиниці вантажника, запропонувало працівнику іншу посаду, від якої позивач відмовився, тому товариством було повністю дотримано права працівникам при звільненні, а отже позовні вимоги є необґрунтованими. Окрім цього, позивач не навів достатніх та обґрунтованих доказів, яким чином йому було спричинено фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей або позбавлення його можливості їх реалізації чи інших страждань, отже задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди є безпідставними та незаконними. Вважає, що дані в позовній заяві не відповідають дійсності, а тому позовна заява не підлягає задоволенню. Таким чином, вважає, що відповідачем при звільнені позивача було дотримано процедури про його звільнення, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Вислухавши позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепланування підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Під час судового розгляду встановлене наступне. Так, позивач з 18 травня 2010 року був прийнятий Дніпродзержинською філією ТОВ «Технополіс-1» на посаду вантажника на підставі наказу від 18.05.2010 року № 386-к, що не заперечується представником відповідача та підтверджується копією трудової книги, копією наказу. Директором Дніпродзержинської філії ТОВ «Технополіс-1» був виданий наказ від 13.05.2015 року, яким було створено робочу комісію з питань визначення переважного права залишення на роботі у звязку із скороченням штату із складанням висновку та рекомендацій генеральному директору залишити в штаті того чи іншого працівника. 13 травня 2015 року було виданий наказ № 1, яким прийнято рішення про скорочення працівника [PERSON], у звязку із більш низькою кваліфікацією і продуктивності праці. Генеральним директором Дніпродзержинської філії ТОВ «Технополіс-1» [PERSON] 13 травня 2015 року був виданий Наказ «Про скорочення чисельності працівників, у звязку зі скороченням витрат на утримання підприємств та необхідністю проведення змін в організації виробництва та праці та в дію з 20.07.2015 року ввести новий штатний розпис Дніпродзержинської філії ТОВ «Технополіс-1» вивести із штатного розпису шляхом скорочення чисельності працівників, а саме посаду вантажник 1 особу. Внаслідок чого, 20 липня 2015 року позивача [PERSON] було звільнено з підприємства відповідача, у звязку зі скороченням штату працівників, відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України, що не заперечується сторонами та вбачається з наказу № 68-К «про припинення трудового договору» від 20 липня 2015 року, виданого директором Дніпродзержинської філії ТОВ «Технополіс-1». Як вбачається з матеріалів цивільної справи та наданих суду документів, відповідачем при звільненні позивача не було враховане переважно право на залишення на роботі, а саме маючи більший стаж роботи ніж другий вантажник, який був залишений на роботі. У своїй постанові № 9 від 06 листопада 1992 року п.19 «Про практику розгляду судами трудових спорів», Верховний Суд України розяснив, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Представником відповідача не надані суду докази того, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення чисельності або штату працівників, скорочення витрат на утримання підприємства, необхідності проведення змін в організації виробництва та праці, а також те, що [PERSON] не користувався переважним правом на залишення на роботі. Так, як встановлено в судовому засіданні позивач [PERSON] мав тривалий безперервний стаж роботи на підприємстві відповідача, а тому останній мав переважне право на залишення на роботі по відношенню до іншого працівника - вантажника. Згідно до вимог ч.1, ч.2 ст.42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації. Доводи відповідача у своїх запереченнях про значно нижчу продуктивність праці позивача і кваліфікацію порівняно з іншим вантажником [PERSON] не можуть бути прийняти судом до уваги, оскільки вони ґрунтуються лише на особистих суб'єктивних припущеннях відповідача, в підтвердження яких ним не наведено достатніх достовірних доказів (порівняних висновків атестаційних комісій, медичних документів з відповідними висновками, нарядів та актів виконаних робіт за певний час, відомостей про надання преміальних доплат та інших заохочень за високі показники в роботі, даних про відмову позивача від виконання певних робіт, порушення відповідачем питань щодо невиконання або неналежного виконання ним професійних обов'язків та зауважень щодо їх неналежного виконання з боку керівництва - накази, доповідні, акти, службові записки, скарги замовника тощо), а саме по собі неможливість позивачу надати іншу роботу за відсутністю цієї посади у штатному розкладі не може бути підставою для відмови в задоволенні його позовних вимог про поновлення на роботі. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.92р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначена послідовність дій роботодавця при звільненні працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України та повинна бути наступною: 1) роботодавець повинен прийняти рішення щодо скорочення чисельності або штату працівників; 2) оформити рішення про скорочення наказом про внесення змін до штатного розпису; 3) з'ясувати чи є серед працівників посади яких скорочуються, особи, щодо яких встановлено обмеження на звільнення; 4) врахувати переважне право на залишення на роботі. Таким чином, Наказ № 68-К від 20 липня 2015 року, виданий директором Дніпродзержинської філії [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Технополіс-1» [PERSON] про припинення трудового договору з [PERSON] за п.1 ст. 40 КЗпП України, у звязку зі скороченням штату працівників, є незаконним. Враховуючи викладене, вимоги позивача про поновлення його на роботі в Дніпродзержинській філії [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Технополіс-1» підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законних підстав або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більш як одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, у разі вимушеного прогулу середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Так, з наданого представником відповідача середньоденна заробітна плата позивача становить 131,58 грн. Так, за період з 21 липня 2015 рік по 28 жовтня 2015 рік, робочих діб 71, а тому середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить 9 342 грн. 18 коп. = (131,58 грн.середньоденна з.п. х 71 діб вимушеного прогулу). Суд вважає, що позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди обґрунтовані та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, оскільки порушені відповідачем законних прав позивача призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи зазнане суд вважає, що моральні страждання позивача будуть відповідати 2 000 грн. В частині вимог позивача щодо стягнення суми накладних витрат в розмірі 82,60 грн. не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено, що ці кошти, повязані з розглядом його позовних вимог про поновлення на роботі. Підстав для винесення окремої ухвали щодо вчинення відповідачем кримінального правопорушення суд також не вбачає. Враховуючи, що при звернені позивача до суду його було звільнено від сплати судового збору та враховуючи вимоги ст. 88 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача судовий збір за вимоги матеріального та нематеріального характеру (поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди). Згідно до вимог ст. 367 ЦПК України рішення по справі в частині стягнення заробітної плати в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. Враховуючи викладене та

Outcome: partial