Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. Свій позов обґрунтовує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі рішення виконкому Луцької міської ради від 27.08.2004 року № 326. Крім неї, в даній квартирі зареєстрований [PERSON] Вказує, що відповідач з 2002 року не проживає в квартирі, що підтверджується довідкою, виданою Луцьким відділом поліції ГУ НП у Волинській області від 23.05.2018 року. Відповідач не сплачує комунальних платежів, особистих його речей в квартирі немає. Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, у зв'язку з відсутністю в ньому протягом року та зняти його з реєстрації місця проживання. Позивач у письмовій заяві позовні вимоги підтримує, просить розгляд справи здійснювати без її участі. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованої кореспонденції. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі рішення виконкому Луцької міської ради від 27.08.2004 року № 326 позивачу належить квартира [ADDRESS]. Дана обставина підтверджується свідоцтвом про право власності серії [NUMBER] (а.с.4). З копії будинкової книги (а.с. 8-10) вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] З доводів позивача, відповідач з 2002 року не проживає в квартирі. Дана обставина підтверджується довідкою Луцького ВП ГУНП України у Волинській області № 17155/58/04-18 від 23.05.2018 року (а.с. 11). Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 71 Житлового кодексу Української РСР визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Як визначено статтею 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Оскільки [PERSON] більше, ніж протягом шести місяців, не проживає у квартирі [ADDRESS] заперечень проти визнання його таким, що втратив право користування цієї квартирою не подав, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині слід задовольнити. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. А тому суд вважає, що вимога позивача про зняття з реєстрації відповідача до задоволення не підлягає, оскільки втрата права на житло і є підставою для внесення даних про зняття особи з реєстраційного обліку. На підставі наведеного та

Outcome: partial