Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем [PERSON] з 11.12.2013 року по 29.05.2014 року. Також позивач просить визнати спільним набутим майном подружжя будинок [ADDRESS] та визнати за ним право власності на Ѕ частину цього будинку. Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що до моменту реєстрації шлюбу з відповідачем, а саме до 30.05.2014 року вони проживали разом у цивільному шлюбі починаючи з квітня 2009 року без реєстрації шлюбу. Проживаючи однією сім`єю (як в цивільному так і у зареєстрованому шлюбі) вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство і на спільні кошти придбали будинок за адресою: [ADDRESS] . Загальна площа будинку на момент придбання 01.10.2009 році становила 78, 6 кв. м., вартість якого оцінена була в 129 740 (сто двадцять дев`ять тисяч сімсот сорок) грн. 00 коп. - згідно витягу із реєстру нерухомого майна. Так, зазначений будинок, після придбання та проведення державної реєстрації на відповідача зазнав значних змін, і на сьогоднішній день має іншу площу, а саме: 198.9 кв. м. Також, станом на сьогоднішній день, даний реконструйований будинок не введений в експлуатацію, він неодноразово наполягав на оформленні будинку за ним та відповідачем через проходження процедури введення в експлуатацію та реєстрацію права власності на них двох, але відповідач безпідставно відмовляє йому у такому та заперечує те. що спірний будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Будівництво спірного будинку закінчено, будинок фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача, тому він вимушений звернутися до суду з даним позовом. 11.05.2019 року винесено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду, відкриття провадження у справі та призначення підготовчого судового засідання. 14.08.2019 року про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. 10.09.2019 року винесено ухвалу про задоволення клопотання позивача про витребування доказів. 11.06.2020 року винесено ухвалу про задоволення заяви представника позивача про призначення по справі комплексної судової земельно-технічної, будівельно-технічної, оціночно-будівельної експертизи та зупинення провадження у справі до отримання висновку експертизи. 02.07.2020 року Київським апеляційним судом винесено ухвалу про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника [PERSON] - [PERSON] на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 11.06.2020 року. 16.09.2020 року Київським апеляційним судом винесено ухвалу про залишення без задоволення апеляційної скарги представника [PERSON] - [PERSON] ухвалу Обухівського районного суду Київської області залишено без змін. 29.09.2021 року винесено ухвалу про поновлення провадження у справі та призначення справи до розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Пояснив, що він познайомився з відповідачкою в 2007 році, він до неї залицявся, вони разом часто їздили на відпочинок, потім відповідачка запропонувала йому створити сім`ю та придбати будинок за містом, вони домовились, що побудують разом будинок, вона продасть свою двокімнатну квартиру в м. Києві, а куплений будинок він добудує. На той час він мав не поганий дохід. В грудні місяці 2009 року вони почали проживати разом однією сім`єю,хоча він на той момент ще був одружений. Придбаний будинок за містом вони домовились оформити на відповідачку, оскільки він перебував у шлюбі. Придбаний будинок перебудовував повністю він, виводив грибок, в середині будинку також все повністю знімалось та перероблювалось. За кошти отримані від продажу квартири відповідачки, вони купили земельну ділянку і зруйнували стару хату, яка стояла на цій ділянці, а для продовження будівництва він позичав кошти у колег. Всі доходи, які він мав він повністю витрачав на будівництво. Загалом на будівництво він позичив 15 000 доларів США. В спірний будинок вони в`їхали разом з відповідачкою та її матір`ю. На придбаній земельній ділянці вони разом саджали дерева, облаштовували двір та робили огорожу. В 2014 році він з відповідачкою офіційно зареєстрували шлюб, два роки лікували її від гепатиту, а на початку 2018 року їх відносини погіршились, спільних дітей вони не мають, тому вони вирішили розлучитись, після чого відповідачка почала його обмовляти та писати різні безпідставні скарги та заяви. На даний час вони проживають разом в одному будинку, проте між собою не спілкуються, та вони вже розлучені. Проживати разом, як одна сім`я вони почали з кінця вересня 2009 року. Будинок вони придбали влітку 2009 року, вони довго обирали будинок в різних районах та купили в селі Трипілля Обухівського району Київської області, оскільки їм сподобалося його місце розташування та краєвид. Він був присутній у нотаріуса під час купівлі будинку. На час коли вони будували будинок, вони винаймали квартиру. В будинку вони почали проживати з 04.12.2009 року. Відповідачка тоді працювала у благодійному фонді на телефоні довіри і отримувала дохід приблизно 200 доларів США в місяць. Він має вищу освіту, водій та займається підприємницькою діяльністю. Він вважав себе чоловіком відповідачки та їх відносини сприймав, як сімейні. Спільне господарство вони почали вести з вересня 2009 року, а саме вкладали спільно кошти, радились на що їх витрачати, вели спільний сімейний бюджет і все робили разом, харчувались, купували продукти харчування, готували разом, а іноді він сам готував. З попередньою дружиною він припинив відносини з 2008 року, оскільки вони спали окремо, він кохав відповідачку та вважав її своєю дружиною. Вважає, що має право власності на 1/2 частину будинку, оскільки він на його будівництво витратив приблизно 65 000 - 70 000 доларів США. Станом на день подачі позову вартість 1/2 частини будинку становила 400 000 гривень, хоча фактично його вартість є більшою. Станом на цей час вважаю вартість будинку приблизно 1 250 000 гривень. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Пояснив, що сторони проживали разом однією сім`єю з квітня 2009 року, вони вели спільне господарство, спірний будинок в с. Трипілля Обухівського району Київської області вони також придбали разом, його вартість на момент придбання була 129 000 гривень. При купівлі площа будинку була меншою, але станом на цей час площа будинку стала більшою 198 кв. м. Вважав спільний будинок спільною сумісною власністю подружжя, у позивача є всі квитанції та чеки, на придбання матеріалів для будівництва. Позивач постійно проживає у спірному будинку. Ринкова Вартість спірного майна становила 800 000 гривень, а на даний час вона збільшилась на 2 000 000 гривень. Просив поділити майно порівну між сторонами. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив в повному обсязі та просив відмовити в їх задоволенні, що позивач будучи бізнесменом, був обізнаний із правилами укладання договорів, шлю між сторонами зареєстровано 30.05.2014 року, спільно вони не проживали. Спірний будинок придбано відповідачкою з її кошти, які вона отримала внаслідок продажу своєї квартири в м. Києві та частину коштів їй дала її мати, яка мала заощадження. Загальна площа будинку та вартість будинку протирічить сумам, які зазначає позивач. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він виконував в спірному будинку будівельні роботи, а саме робив 2-й поверх, дах та проводили газ. Під час як він проводив будівельні роботи, з ним постійно розраховувався позивач і всі перемовини з приводу будівництва також він позивач, відповідачку він бачив всього два рази, вона його знайома, раніше він був знайомий з позивачем, оскільки вони співпрацювали на інших будівництвах, перший раз в с. Трипілля Обухівського району Київської області він приїхав, коли проводили оцінку будинку перед купівлею. Письмовий договір щодо проведення будівельних робіт вони не укладали, договір був усний. На будівництві працювала бригада з 9 чоловік. Він вважав, що позивач є власником будинку. Вони переробляли в будинку все окрім оздоблювальних робіт. Будинок знаходиться в с. Трипілля Обухівського району Київської області, але точної адреси він не пам`ятає. Будівельні роботи в спірному будинку вони проводили приблизно у вересні-листопаді 2009 року. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що з позивачем він познайомився восени 2009 року, коли позивач придбав будинок по сусідству. Той будинок, який був на земельній ділянці знесли майже повністю і будували новий. На будівництва відповідачка інколи з`являлась, а позивач був там постійно. Ніяких сварок він не чув, все було нормально. Позивач та відповідачка проживала спільно, як чоловік та дружина. Після завершення будівництва та ремонту вони переїхали проживати в будинок і там проживали. Відповідач під час будівництва з`являлась один раз восени 2010 року, коли була коробка буднику. На земельній ділянці сторони працювали разом, їжу готували разом. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що в будинку він проводив роботи по знищенню грибка, замовлення на його роботи робив позивач і розраховувався за виконані роботи теж він, відповідачку він знає, вони бачились 2-3 рази на днях народження. Коли проводилось будівництво, відповідачку він на будівництві на бачив. Сторони проживали разом однією сім`єю, вони декілька разів 3-5 їздили на риболовлю. Вони поводились як чоловік та дружина. Також вони приходили до нього в гості. Роботи в будинку він проводив восени 2009 року. Свідок [PERSON] будучи колишньою дружиною позивача в судовому засіданні пояснила, що вона з позивачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 1982 року по 2009 рік. 04.12.2009 року позивач пішов із сім`ї жити до відповідачки іншою сім`єю, тож позивач почав поживати з відповідачкою однією сім`єю з 04.12.2009 року, а відносини в них почались раніше з 2008 року. Спірний будинок вони придбали, коли проживали разом. Позивач частково допомагав їй грошовими коштами, але основну частину коштів він витрачав на відповідачку. З 2009 року вона не бачила позивача. Ніяких судових спорів між нею та позивачем не було, договорів про поділ майна між ними не було. Шлюб між ними розірвано з ініціативи позивача. Свідок [PERSON] будучи товаришем позивача в судовому засіданні пояснив, що він позичав позивачу грошові кошти в 2010 році в розмірі 15 000 доларів США. В 2009 році він пішов із сім`ї, та пішов жити до відповідачки і вони проживали разом однією сім`єю. Грошові кошти позивач позичав в нього на будівництво будинку. Він був на будівництві. Будівництвом спірного будинку займався позивач. На той час він мав змогу позичити грошові кошти в такому розмірі,оскільки він мав нормальний дохід, в нього було своє приватне підприємство, яке мало великий дохід в рік, приблизно 1 000 000 гривень. Вислухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, свідків, перевіривши та дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] протягом певного періоду проживали однією сім`єю, що узгоджується із матеріалами справи. Згідно ст. 3 СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо. Виходячи з наведених норм кожна людина має право на сімейне життя, при цьому укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов`язковою умовою для створення їхньої сім`ї. Сім`я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. І хоча проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя, але між особами, які проживають однією сім`єю без шлюбу виникають певні сімейні права та сімейні обов`язки, які в деяких випадках прирівнюються до прав та обов`язків подружжя. Встановлення факту проживання однією сім`єю, як чоловіка і жінки, без реєстрації шлюбу, має юридичного значення з огляду на час придбання спірного майна. Цивільний шлюб це відносини жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю та при цьому не є одруженими. Згідно ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Згідно ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки і чоловіка, які не перебувають в шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього кодексу. Позивач [PERSON] до 10.12.2013 року перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу. Сторони у цьому спорі - [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 30.05.2014 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. Відповідач в своїх запереченнях зазначає, що до 30.05.2014 року вона не перебувала у шлюбних відносинах з позивачем, не вела з ним спільного господарства, не мала спільного бюджету, не вважала його своїм чоловіком, а характер відносин між ними був виключно діловим, оскільки позивач організовував проведення будівельних робіт з реконструкції будинку. Таким чином судом встановлено, що сторони 11 грудня 2013 року по 29 травня 2014 року проживали спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу, при цьому в цей час вони у шлюбних відносинах із іншими особами не перебували, спільно проживали у що підтверджується паспортами, фотознімками, іншими письмовими доказами, а також показами свідків, а посилання позивача на факт спільного проживання сторін та перебування у цивільному шлюбі в період з початку 2010 року до моменту повного завершення будівництва спірного будинку, участі у його фінансуванні, ведення спільної праці сторонами та спільного господарства є надуманими та не підтверджуються матеріалами справи. Факт перебування сторін у шлюбних стосунках у інший період час суд вважає недоведеним з огляду на наступне. Позивач в позовній заяві конкретизував дату, коли між сторонами тривали фактичні шлюбні стосунки, а саме з 01.04.2009 року, однак із матеріалів справи, пояснень сторін, показань свідків вбачається, що щонайменше з 11.12.2013 року сторони почали проживати спільно однією сім`єю, вели спільне господарство, оскільки до 10.12.2013 року позивач перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та проживали спільно без реєстрації шлюбу до 29.05.2014 року, а 30.05.2014 року зареєстрували шлюбу, ці обставини суд вважає доведеними. При наданні правової оцінки доводам позову суд вважає, що перебування позивача у шлюбі з іншою жінкою під час початку спільного проживання із відповідачкою суперечить положенням ч.1 ст.39 СК України, яка передбачає, що недійсним є шлюб, зареєстрований з особою, яка одночасно перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі. Відтак правові наслідки спільного проживання сторін саме в якості чоловіка та інки без реєстрації шлюбу однією сім`єю у цьому спорі у вказаний вище період чинності шлюбу позивача із іншою жінкою, не наступили. Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, аналізуючи положення чинного на час виникнення правовідносин та на час розгляду справи сімейного законодавства, постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суд приходить до висновку про недоведеність посилань позивача на наявність між сторонами з 01.04.2009 року по 10.12.2013 року фактичних шлюбних стосунків, які б породжували правові наслідки у виді виникнення статусу набутого майна як спільної сумісної власності. Доводи відповідача щодо заперечень сімейного характеру відносин між сторонами суд вважає необґрунтованими, оскільки факт спільного проживання з відповідачем підтверджується матеріалами справи, зокрема фотознімками, іншими доказами підтверджується те, що сторони разом проводили разом неробочий час, характер зафіксованих фотознімками між ними відносин явно спростовує доводи відповідачки про існування між сторонами виключно ділових та робочих стосунків. Таким чином, сукупність доказів підтверджує факт спільного проживання сторін у одному помешканні, факт ведення ними спільного господарства, що свідчить про те, що вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. За таких обставин, доводи позову про дійсний характер правовідносин між сторонами під час спільного проживання як фактичних шлюбних суд вважає переконливими та доведеним лише частково, а заперечення відповідача у цій частині суд вважає недоведеними і непереконливими. За таких обставин, відповідні доводи позивача не в повній мірі є переконливими. Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, аналізуючи положення чинного на час виникнення правовідносин та на час розгляду справи сімейного законодавства, постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суд приходить до висновку про недоведеність посилань позову на те, що з 01.04.2009 року до 10.12.2013 року, сторони проживали спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Таким чином, факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу протягом певного періоду, а саме з 11.12.2013 року по 29.05.2014 року відповідно до ст. 256 ЦПК України суд вважає доведеним. Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] 14.09.2009 року придбала у власність житловий будинок з надвірними побудовами номер [ADDRESS] , який має загальну площу 78,60 кв.м., що підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку. Також відповідач в своїх запереченнях зазначає, що фінансовими джерелами на придбання 01.10.2009 року спірного будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , став продаж 14.09.2009 року відповідачем квартири [ADDRESS] , а також фінансова допомога її батьків, що узгоджується із копією договору купівлі продажу квартири. Однак суд вважає такі доводи непереконливими, оскільки будь-яких доказів на підтвердження факту використання котів від продажу квартири саме на купівлю будинку суду не подано, на противагу цьому аргументи і пояснення позивача нічим не спростовані, є логічними та послідовними, узгоджуються із наявністю у розпорядженні позивача первинних документів щодо придбання будівельних матеріалів, виконання будівельних робіт та їх оплату. При цьому фінансовий стан відповідача у відповідний період часу дозволяв здійснювати подібні витрати з легальних джерел на противагу від доводів відповідачки. Згідно копії технічного паспорту власником житлового будинку [ADDRESS] є відповідач [PERSON] , що підтверджується копією технічного паспорту. Рішенням Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області від 26.02.2010 року відповідачу надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, що підтверджується копією рішення. Власником земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , є відповідач [PERSON] , що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку. З наданих суду копій договорів на землевпорядні роботи, про користування електричної енергією, з надання населенню послуг з газопостачання, вбачається, що власником спірного майна є відповідач [PERSON] . З обставин справи вбачається, що це спірне майно, придбане відповідачем [PERSON] до моменту спільного проживання однією сім`єю з позивачем [PERSON] , оскільки як вбачається з матеріалів справи спірне майно придбано відповідачем 14.09.2009 року, позивач на той час перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який було розірвано лише 10.12.2013 року. Частиною 1 ст. 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. За таких обставин, суд приходить до висновку, що спірне майно, а саме будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] не має правового статусу об`єкта спільної сумісної власності сторін. Оскільки вказане вище майно набуто відповідачем до моменту спільного проживання з позивачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу та до моменту реєстрації шлюбу, воно не є об`єктом спільної сумісної власності сторін, а відтак не може бути поділено між сторонами в судовому порядку на засадах рівності часток кожного із сторін. За таких обставин, достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині суд не вбачає. Однак залишились неспростованими доводи позивача, які підтверджуються матеріалами справи про його фактичну участь у придбання та реконструкції домоволодіння. Відповідачем на підтвердження своєї позиції про заперечення цього факту будь-яких доказів не подавалось. На противагу цьому доводи позивача ґрунтуються на наявних у справі письмових доказах, з яких вбачається, що будинок за адресою: [ADDRESS] , мав загальну площу 78, 6 кв. м на момент придбання 01.10.2009 році, вартість будинку оцінена була в 129 740 (сто двадцять дев`ять тисяч сімсот сорок) грн. 00 коп. згідно витягу із реєстру нерухомого майна. Надалі після придбання та проведення державної реєстрації на ім`я відповідачки зазначений будинок зазнав значних змін, і на час вирішення спору має іншу площу, а саме: 198.9 кв. м, а з фото та відеоматеріалів вбачається, що технічний стан, планування, технічні характеристики істотні відрізняються. Відповідачка не подавала доказів замовлення реконструкції, перепланування, знесення або нового будівництва у межах цього ж домоволодіння за власний рахунок або власними силами. Доводи позивача про здійснення ним витрат щодо будівництва і реконструкції спірного будинку узгоджуються із висновком призначеної судом експертизи та дослідженими судом документами, показами свідків. Зокрема, висновком експерта за результатами проведження оціночно-будівельної, будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 31.08.2021 року № 169/01-2021 підтверджується, що виходячи із проведженого натурного обстеження житлового будинку, господарських будівель та споруд по [ADDRESS] та співставляючи з даними наданих на дослідження матеріалів у період з 01 жовтня 2029 року проводились роботи із реконструкції житлового будинку із надбудовою, ремонтом та влаштуванням нових інженерних мереж, а також проводились роботи із благоустрою прилеглої земельної ділянки. В результаті проведення реконструкції вартість житлового будинку збільшилась на 2 577 600 грн. Також, станом на час вирішення спору, спірний реконструйований будинок не введений в експлуатацію, що узгоджується із твердженнями позивача про те, що він неодноразово наполягав на оформленні будинку за ним та відповідачем через проходження процедури введення в експлуатацію та реєстрацію права власності на них двох, але відповідач безпідставно відмовляє йому у такому та заперечує те, що спірний будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Будівництво спірного будинку закінчено, будинок фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача. Однак в межах судового розгляду не знайшли підтвердження обставини щодо наявності дозволу на будівництво, проектування, дотримання архітектурно-будівельних умов при реконструкції будинку, що не свідчить про те, що об`єкт спору набув у встановленому законом поряджку саме правовий статус об`єкту нерухомого майна. Об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти, не є об`єктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України. Крім цього, навіть після перебудови будинку відсутність визначених законодавством документів на нерухоме майно, суду не надає підстав вважати, що жилий будинок за рахунок праці та коштів сторін як подружжя збільшився у цінності, оскільки відповідно до висновку експертизи точний перелік усіх виконаних робіт, їх обсяг та вартість не вбачається можливим у зв`язку з ненаданням на дослідження звітної та виконавчої документації. Що ж стосується доводів щодо участі позивача у збільшенні цінності будинку за рахунок перебудови, то відповідно до згаданих норм матеріального права, роз`яснень Пленуму Верховного Суду України № 7 від 4 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок»(пп. 4, 5) така участь дає право вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування затрат на будівництво. Подібних позовних вимог у цій справі не заявлялось. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Згідно з вимогами ст.ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що позовні вимоги доведені належними і допустимими доказами лише частково, тому позов підлягає до часткового задоволення. Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Outcome: partial