Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі. В обґрунтування позову зазначає, що 31 липня 2012 року між ним та фізичною особою - підприємцем [PERSON] було укладено безстроковий трудовий договір, зареєстрований Талалаївським районним центром зайнятості за № 25641200039 і він приступив до виконання обов'язків механіка по випуску автотранспорту. До цього часу даний трудовий договір не розірваний. Відповідно до умов договору його заробітна плата становила 1102,0 грн., але не менше законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати. Проте починаючи з 01.03.2013 року і по даний час відповідач не виплачує позивачу заробітну плату і в добровільному порядку не бажає виплатити йому заборгованість. Станом на 28.05.2014 року відповідач заборгував позивачу виплату заробітної плати за період з 01.03.2013 року по 01.03.2014 року на загальну суму 13977,00 грн. Крім того, по причині того, що відповідач не провів з позивачем розрахунок, це заподіяло йому моральні страждання і переживання, так як він сам і його сім'я були позбавлені нормального життєвого спілкування, тому позивач просить суд стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 2000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] свій позов підтримав і просив задовольнити, так як він працював у відповідача механіком по випуску автобусів згідно трудового договору, який до цього часу не розірваний, але відповідач не виплачував йому встановлену договором заробітну плату, що спричинило йому моральні страждання і переживання, він неодноразово звертався до відповідача з вимогою про виплату йому зароблених коштів, але отримував відмову, тому просить суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з 01 березня 2013 року по 01 березня 2014 року. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала і суду пояснила, що відповідач довгий час не з'являється на роботі, коли він виходив на роботу, то заробітна плата йому виплачувалась вчасно, можливо іноді частинами, але в повному обсязі. Але десь із січня 2014 року позивач не з'являється на роботі, свою роботу, встановлену договором, не виконував, тому підстав для виплати йому заробітної плати немає, також немає підстав дял відшкодування моральної шкоди. Суд, заслухавши сторони, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 31 липня 2012 року між фізичною особою - підприємцем, яка використовує найману працю, пов'язану з наданням послуг, а саме - пасажирських перевезень - [PERSON] та [PERSON] було укладено безстроковий трудовий договір № 25641200039, згідно якого [PERSON] зобов'язаний виконувати роботу механіка по випуску, а [PERSON] зобов'язується оплачувати його працю у розмірі 1102, 00 грн., але не менше законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати. (а.с.4). Даний трудовий договір підписаний сторонами та зареєстрований 31.07.2012 року у Талалаївському районному центрі зайнятості за № 25641200039 (а.с. 4 зв.). У судовому засіданні у відповідності до ч.1 ст. 61 ЦПК України сторонами було визнано той факт, що на момент розгляду справив суді даний договір не розірваний. Відповідач [PERSON] не надав суду довідки про заборгованість по заробітній платі позивача [PERSON] Згідно відомості з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів [PERSON] за період з 01.01.2013 року по 30.06.2014 року (а.с.34), позивач [PERSON] крім заробітної плати за основним місцем роботи - НГВУ «Чернігівнафтогаз» - за даний період отримав такі доходи: - у першому кварталі 2013 року позивачу нарахована та виплачена заробітна плата в сумі 3441, 00 грн. у СПД з ідентифікаційним номером [NUMBER], яким згідно матеріалів справи являється [PERSON], - у другому кварталі 2013 року позивачу нарахована та виплачена заробітна плата в сумі 3441, 00 грн. у СПД з ідентифікаційним номером [NUMBER] ([PERSON]); - у третьому кварталі 2013 року позивачу нарахована та виплачена заробітна плата в сумі 3441, 00 грн. у СПД з ідентифікаційним номером [NUMBER] ([PERSON]); - у четвертому кварталі 2013 року позивачу нарахована та виплачена заробітна плата в сумі 3520, 00 грн. у СПД з ідентифікаційним номером [NUMBER] ([PERSON]). Відомості про отримання позивачем [PERSON] заробітної плати у СПД [PERSON] у першому кварталі 2014 року відсутні. Відповідно до ч.1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 115 КЗпП передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів намісять через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За змістом статті 238 КЗпП України при розгляд і трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, при цьому доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно з вимогами ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних або юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі. Вирішуючи заявлений позов суд враховує ту обставину, що відомості з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України щодо отриманих [PERSON] доходів у вигляді заробітної плати у СПД [PERSON] в період роботи у відповідача в межах заявлених позовних вимог, містять інформацію щодо предмету доказування і є належним доказом, що підтверджує факт отримання позивачем [PERSON] заробітної плати у відповідача у 2013 році, тому його вимоги про стягнення заробітної плати за період з 01.03.2013 року по 31.12.2013 року не підлягають до задоволення та є безпідставними, тому за даний період позов до задоволення не підлягає. Хоча відомості з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України не є первісними документами з виплати заробітної плати, втім вони містять інформацію щодо предмета доказування щодо періоду виплати позивачу заробітної плати відповідачем, а саме з 01.03.2013 року по 31.12.2013 року в межах заявлених позовних вимог, та не спростовані сторонами в судовому засіданні. Між тим, факт отримання позивачем заробітної плати за період з 01.01.2014 року по 01.03.2014 року відповідачем не доведено, не надано доказів на підтвердження цього посилання через відсутність передбачених законодавством фінансових документів, які безпосередньо підтверджують виплату йому заробітної плати за даний період, тому позов підлягає до часткового задоволення і стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі за період з 01.01.2014 року по 01.03.2014 року. З урахуванням умов укладеного сторонами трудового договору та того, що мінімальна заробітна плата згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» в період з 01.02.2014 року по 01.03.2014 року складала 1218,00 грн., тому з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сума 2436 гривень (з розрахунку 1218 грн. х 2 місяці). Вирішуючи позовну вимогу [PERSON] про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю її вини. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, якщо шкода завдана внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно роз'яснень, що містяться в п. 3, п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року №5) під моральною шкодою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ. Моральна шкода може полягати зокрема: у приниженні честі, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я. При визначенні моральної шкоди суд з'ясовує чим підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями вони заподіяні, чи знаходяться дії відповідача в причинному зв'язку з наслідками, що настали. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Несвоєчасною виплатою заробітної плати, порушені законні права позивача, установлені ст. 115 КЗпП України, заподіяні моральні страждання і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя у зв'язку з відсутністю можливості розпорядитися належними від роботодавця коштами для забезпечення відповідного рівня життя. Для поновлення своїх порушених прав він змушений був звертатися до суду. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд бере до уваги тривалість порушення законних прав позивача, характер і тривалість його моральних страждань і приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову в цій частині та визначає розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 500 грн. Відповідно до ст.367 ЦПК України слід допустити негайне виконання в частині присудженої заробітної плати за один місяць. Питання судових витрат слід вирішити відповідно до ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial