Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що з 1985 року працював на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» та наказом №328-к від 30 квітня 2020 року його було звільнено внаслідок невідповідності виконуваній роботі за станом здоров`я. На час звільнення належна позивачу сума до виплати склала 24139,07 гривень, проте зазначена сума у день звільнення виплачена не була. Станом на день подання даної позовної заяви невиплачена [PERSON] заробітна плата складає 11835,83 гривень. Разом з цим, позивачу було нараховано допомогу у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю в сумі 12365,79 гривень та допомогу дільниці у розмірі 6750,00 гривень, які також відповідачем не сплачено. Всього заборгованість із всіх сум належних [PERSON] до виплати складає 30951,62 гривень. Отже, відповідач зобов`язаний виплатити позивачу заборгованість із заробітної плати та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Так, згідно довідки №1187 від 09 липня 2020 року розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 448,92 гривень. Кількість робочих днів затримки за період з 04 травня 2020 року по 05 жовтня 2020 року, включно, становить 107 робочих днів. Отже, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день подачі позову складає 48034,44 гривень (448,92 гривень х 107 робочих днів = 48034,44 гривень). У зв`язку з незаконними діями відповідача щодо своєчасного розрахунку з [PERSON] при звільненні, поставили останнього у скрутне фінансове становище, яке унеможливило достойне забезпечення коштами його родину. Невиплата позивачеві сум належних до виплати привели до психологічних страждань та необхідності вишукувати інші джерела доходу для придбання продуктів харчування, одягу, тощо. Моральна шкода спричинена [PERSON] незаконними діями відповідача, оцінена позивачем у 10000,00 гривень. Посилаючись на вищевикладене позивач просив суд стягнути з Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» на його користь заборгованість із заробітної плати в сумі 11835,83 гривень, допомогу у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю в сумі 12365,79 гривень, допомогу від дільниці в сумі 6750,00 гривень; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 04 травня 2020 року по день ухвалення судом рішення, без утримання податків та обов`язкових зборів; 10000,00 гривень в порядку відшкодування моральної шкоди; витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 гривень. Ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 07 жовтня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін, призначено судове засідання з розгляду справи, яке відкладалось та було призначено на 30 листопада 2020 року (а.с. 12). Пізніше від позивача на адресу суду надійшло письмове клопотання про відмову в частині позовних вимог та їх уточнення, згідно з яким [PERSON] зазначає, що відповідачем 06 листопада 2020 року було сплачено в повному обсязі заборгованість із заробітної плати, а тому, оскільки на теперішній час заборгованість із заробітної плати відсутня, позивач відмовився від позовних вимог в частині заборгованості із заробітної плати та просить суд стягнути з Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 04 травня 2020 року по день ухвалення рішення, без утримання податків та обов`язкових зборів; 10000,00 гривень в порядку відшкодування моральної шкоди; витрати зі сплати судового збору (а.с. 59). Згідно п.\~1\~ч.\~2\~ст.\~49\~ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю\~ухвалою закриває\~провадження у\~справі,\~якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом. Відповідно до ч. 2 ст. 255 ЦПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету. Згідно ч. 3 ст. 255 ЦПК України ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена. Так, позивач відповідно до положень ст. ст. 49, 206 ЦПК України відмовився від частини вимог позову, підстави для неприйняття такої відмови в судовому засіданні не встановлено, відмова від позову не суперечить вимогам чинного законодавства та не порушує права сторін, тому суд вважає за необхідне прийняти відмову [PERSON] від вимог позову в частині стягнення з Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» на його користь заборгованість із заробітної плати та на підставі ст. 255 ЦПК України закрити провадження у справі в цій частині. Від відповідача на адресу суду 17 листопада 2020 року, з порушенням строку, визначеного ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 07 жовтня 2020 року. Однак, враховуючи, що зазначену ухвалу суду ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» отримали лише 29 жовтня 2020 року, а у відповідності до ч. 7 ст. 178 ЦПК України відзив подається в строк, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, зважаючи, що відзив було передано оператору поштового зв`язку для направлення до Вугледарського міського суду Донецької області 12 листопада 2020 року, приймаючи до уваги введення карантину на території держави, суд вважає необхідним та доцільним прийняти відзив відповідача до судового розгляду в межах даної цивільної справи. Згідно відзиву на позов відповідач зазначає, що [PERSON] дійсно працював на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» та був звільнений з підприємства 30 квітня 2020 року наказом №328-к. При звільненні позивачу було нараховано заробітну плату (без урахування лікарняних за рахунок ФССУ) за квітень 2020 року у розмірі 29986,42 гривень. Сума заробітної плати, яка підлягала виплаті за вирахуванням усіх необхідних утримань із заробітної плати, становила 24139,07 гривень. Заробітна плата [PERSON] була виплачена у повному обсязі за платіжними дорученнями: №75 від 22.05.2020 року у сумі 29,83 гривень; №83 від 12.06.2020 року у сумі 74,33 гривень; №151 від 23.06.2020 року у сумі 5033,25 гривень; №91 від 26.06.2020 року у сумі 7165,83 гривень; №1084 від 06.11.2020 року у сумі 11835,83 гривень. Одночасно із виплатою заробітної плати [PERSON] платіжним дорученням №1084 від 06.11.2020 року було перераховано й допомогу дільниці у розмірі 6750,00 гривень. Більш того, відповідальність за несвоєчасну виплату лікарняних позивачу несе відповідний орган Фонду соціального страхування України, а тому позовна вимога до ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» про стягнення суми лікарняного є безпідставною, та такою, що підялає залишенню без розгляду. Крім того, сума зазначених страхових коштів у розмірі 12365,79 гривень була виплачена [PERSON] 25.06.2020 року платіжним дорученням №3379 від 03.06.2020 року. Отже, повний розрахунок з позивачем було здійснено 06 листопада 2020 року, а розмір середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 04 травня 2020 року по 06 листопада 2020 року (день фактичної виплати заробітної плати) становить: 130 днів затримки * 448,92 гривень середньоденну заробітну плату = 58359,60 гривень. Окрім того, підприємством дійсно не було вчасно виплачено належних звільненому працівникові сум у день звільнення, але вина підприємства у такій бездіяльності відсутня, оскільки наказом ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» №527 від 07 квітня 2020 року було введено простій на підприємстві, а отже воно увесь цей час не здійснювало видобування вугілля для подальшої його реалізації та виплати заробітної плати працівникам. Простій на підприємстві введений через припинення постачання електроенергії ПрАТ «ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля», тобто був зумовлений діями третіх осіб на які відповідач не в змозі вплинути. Численні борги на підприємстві утворились через несплату ДП «Держвуглепостач» заборгованості за поставлене ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» вугілля, яка на сьогоднішній день залишається непогашеною. Окрім того, в межах виконавчого провадження було накладено арешт на грошові кошти ДП «Шахта ім. М.С. Сургая», що містились на відкритих рахунках у банківських установах, що призвело до остаточного блокування фінансово-господарської діяльності відповідача. Відповідач зазначає, що [PERSON] не надано жодного доказу того, що останній зазнав моральної шкоди, а також доказів наявності причинно-наслідкового зв`язку між винними діями (бездіяльністю) відповідача та моральними стражданнями, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди у розмірі 10000,00 гривень, та якими доказами це підтверджується. Посилаючись на вищевикладене відповідач просив залишити без розгляду позові вимоги в частині невиплати допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю в сумі 12365,79 гривень, а в задоволенні інших позовних вимог відмовити в повному обсязі. Окрім того, відповідачем у відзиві заявлено клопотання про здійснення розгляду справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та за участю представника ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» (а.с. 16-18). Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Згідно ч. 6 ст. 279 ЦПК України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Так, ціна даного позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а характер спірних правовідносин між сторонами та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки суд має встановити: чи було здійснено відповідачем розрахунок з позивачем в день його звільнення; чи здійснено такий розрахунок з позивачем на час розгляду справи судом; розмір середньоденного заробітку позивача; кількість днів прострочення у здійсненні розрахунку з позивачем. При цьому, сторонами не оспорюється, що [PERSON] був звільнений з ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» підприємства 30 квітня 2020 року та в день звільнення з останнім не було проведено повного розрахунку всіх належних йому сум, а середньоденна заробітна плата останньої становить 448,92 гривень, оскільки кожна зі сторін посилається на зазначені обставини як в досліджених письмових доказах, так і в наданих суду позові та відзиві на позов. З огляду на викладене, зважаючи на одночасне існування двох умов, передбачених ч. 6 ст. 279 ЦПК України, суд вважає необхідним та доцільним суд відмовити в задоволенні клопотання ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Від відповідача не надходило клопотань про розгляд справи у поряду загального позовного провадження. Суд, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, дослідивши які вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 02 грудня 1985 року по 30 березня 2000 року та з 01 березня 2001 року по 30 квітня 2020 року працював на Державному підприємстві «Шахта ім. М.С. Сургая» та був звільнений 30 квітня 2020 року наказом № 328-к від 30 квітня 2020 року за власним бажанням, що підтверджується трудовою книжкою серії [NUMBER] (а.с. 7-8). Відповідно до довідок Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» від 10 листопада 2020 року та №1187 від 22 вересня 2020 року [PERSON] дійсно працював на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» та був звільнений 30 квітня 2020 року, згідно наказу №328-к від 30 квітня 2020 року за власним бажанням. За квітень 2020 року нарахована заробітна плата (без урахування лікарняних за рахунок ФССУ) в розмірі 29986,42 гривень, належна сума до сплати складає 24139,07 гривень. Виплата здійснена: - платіжним дорученням №75 від 22.05.2020 року в розмірі 29,83 гривень (а.с. 24, 25-27); - платіжним дорученням №83 від 12.06.2020 року в розмірі 74,33 гривень (а.с.28, 29-31); - платіжним дорученням №151 від 23.06.2020 року в розмірі 5033,25 гривень (а.с. 32, 33-35); - платіжним дорученням №91 від 26.06.2020 року в розмірі 7165,83 гривень (а.с. 36, 37-39); - платіжним дорученням №1084 від 06.11.2020 року в розмірі 11835,83 гривень (а.с. 40, 41-43, 55). Станом на 09.11.2020 року заборгованість по заробітній платі за квітень 2020 року відсутня. Середньоденний розмір заробітної плати позивача становить 448,92 гривень (а.с. 9, 23). Згідно довідки від 12 листопада 2020 року, виданої ДП «Шахта ім.. М.С. Сургая», за квітень 2020 року нараховані лікарняні за рахунок Фонду соціального страхування у розмірі 15596,24 гривень, належна сума до сплати складає 12365,79 гривень. Виплата лікарняних здійснена платіжним дорученням №3379 від 03.06.2020 року в розмірі 12365,79 гривень. Разом з виплатою заробітної плати за квітень 2020 року перерахована грошова допомога від працівників підприємства в розмірі 6750,00 гривень платіжним дорученням №1084 від 06.11.2020 року в розмірі 6750,00 гривень (а.с. 44, 45, 46-48, 54, 55). Відповідно до довідки Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» від 12 листопада 2020 року за підсумками роботи за 9 місяців 2020 року збитки підприємства склали 173328 тис. грн. Кредиторська заборгованість по ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» станом на 30 вересня 2020 року складає 1470413 тис. грн. (а.с. 19). Наказом ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» №527 від 07 квітня 2020 року у зв`язку з припиненням постачання ПрАТ «ДТЕК ПЕМ Енерговугілля» на підприємство, через значну заборгованість, та неможливість здійснення процесів виїмки вугілля, проведення гірничих виробок та видачі гірської маси на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» у квітні 2020 року, встановлено початок простою з третьої зміни 07 квітня 2020 року (а.с. 20, 21). Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 29 квітня 2020 року накладено арешт на грошові кошти боржника ДП «Шахта ім. М.С. Сургая», що містяться на відкритих рахунках у банківських установах (а.с. 22). Так, в судовому засіданні встановлено, не оспорюється сторонами та у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, що [PERSON] дійсно працював на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» та був звільнений з підприємства 30 квітня 2020 року за власним бажанням. В день звільнення з останнім не було проведено повного розрахунку всіх належних йому сум, остаточний розрахунок з позивачем було здійснено підприємством 06 листопада 2020 року. Середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 448,92 гривень, оскільки кожна зі сторін посилається на зазначені обставини як в досліджених письмових доказах, так і в наданому суду позові, відзив на позов та клопотанні про відмову в частині позовних вимог та їх уточнення. Згідно статті 47 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 рудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При визначенні середньої заробітної плати слід керуватися вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями) (далі - Порядок). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. З п. 2 вказаного Порядку вбачається, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Судом встановлено, що середньоденний заробіток [PERSON] на день звільнення становив 448,92 гривень, що підтверджується довідками Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» від 10 листопада 2020 року та №1187 від 22 вересня 2020 року, не оспорюється сторонами та не підлягає доказуванню. Згідно з п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Таким чином, під час проведення розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки розрахунку при звільненні з використанням даних про середній заробіток позивача. Так, розмір компенсації середнього заробітку за період, коли з вини відповідача з позивачем не було здійснено розрахунок при звільненні, а саме, за період з 01 травня 2020 року по день здійснення повного розрахунку з позивачем, а саме по 06 листопада 2020 року, включно, становить 58359,60 гривень (130 робочих днів х 448,92 гривень = 58359,60 гривень). Окрім того, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні вимог позову щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення суду, оскільки Державним підприємством «Шахта ім. М.С. Сургая» було здійснено повний розрахунок з [PERSON] за усіма належними до сплати останньому при звільненні грошовими коштами 06 листопада 2020 року, а тому стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має здійснюватися саме до зазначеної дати. Більш того, враховуючи, що при здійсненні розрахунку середньоденної заробітної плати [PERSON] та як наслідок при розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні останнього враховувались грошові виплати заробітної плати позивача до утримання з них податків та обов`язкових зборів, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні вимог позову в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні без утримання податків та обов`язкових зборів. При цьому, суд вважає необхідним відзначити, що відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9\~ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої палати Верховного суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц. Враховуючи вищенаведене, а також встановлені судом фактичні обставини справи, зокрема розмір нарахованих позивачу грошових коштів на час звільнення останнього складав 29986,42 гривень, суд приходить до висновку про очевидну неспівмірність сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, а тому вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивача виплат у сумі 30000,00 гривень. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 10000,00 гривень, суд виходить з наступного. Згідно статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Право на відшкодування моральної шкоди з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б останнього вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України. В судовому\~засіданні встановлено,\~що неправомірними\~діями відповідача,\~а саме\~порушенням термінів\~здійснення розрахунку\~при звільненні,\~порушено,\~гарантоване ст.\~43\~Конституції України,\~право [PERSON] на своєчасне одержання винагороди за працю, що призвело до моральних страждань позивача, який більше 32 років працював на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая», а наслідком не виплати при звільненні всіх сум, що належали позивачу від підприємства, стало погіршення матеріального становища [PERSON] , що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та пошуку джерел доходу для забезпечення власного утримання та утримання родини. При цьому, суд звертає увагу, що позивач в обґрунтуванні свого позову зазначає, що моральна шкода обумовлена втратою нормальних життєвих зв`язків, погіршенням життєвих умов, однак [PERSON] не конкретизує в чому саме виразились погіршення його життєвих умов, способу життя та порушення життєвих зв`язків. Тому, суд, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, розглядаючи справу не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що з відповідача ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» на користь [PERSON] в порядку відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню 5000,00 гривень, що буде цілком еквівалентним завданим моральним стражданням. Вирішуючи питання щодо розподілу між сторонами судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з наданої до суду квитанції №0.01858777732.1 від 05 жовтня 2020 року [PERSON] було сплачено судовий збір за подання до суду даного позову у сумі 840,80 гривень. Як вбачається з позовної заяви [PERSON] визначено ціну позову у розмірі 88986,06 гривень, до якої включено позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості із заробітної плати у сумі 30951,62 гривень щодо яких позивач у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» є звільненим від сплати судового збору за звернення до суду з даною вимогою. Отже, ціна даного позову щодо якої позивачем було сплачено судовий збір становить 58034,44 гривень. Виходячи з вищевикладеного, приймаючи до уваги, що суд дійшов висновку про доцільність часткового задоволення вимог позову [PERSON] , суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме, 507,07 гривень (35000,00 грн.*840,80 грн. / 58034,44 грн. = 507,07 грн.). Оскільки, відповідно до вимог статті 279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, тому, відповідно до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі викладеного,

Outcome: partial