Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача фізичної особи-підприємця [PERSON] , правонаступником якого є [PERSON] , про розірвання договору та стягнення коштів. Позовні вимоги мотивовані тим, що 02.03.2019 між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки обладнання № 02/03/19. Згідно із п.2.1. договору поставки загальна вартість обладнання за договором встановлюється у сумі 478800,00, покупець сплачує у вигляді завдатку на рахунок постачальника не пізніше 5 банківських днів від дати підписання договору. Так на виконання власного зобов`язання щодо оплати вартості обладнання позивачем здійснено сплату на користь відповідача грошових коштів в розмірі 297300 гривень та 239400 гривень, всього в розмірі 536700 гривень, що підтверджується сформованою відповідачем розпискою про отримання коштів на примірнику договору позивача. 20.08.2019 між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду №1 до договору поставки обладнання №02/03/19 від 02.03.2019. Згідно із п. 1.2. додаткової угоди до договору поставки шляхом доповнення основного договору п.4.2.1. сторони визначили додатковий строк для виконання постачальником власного обов`язку щодо поставки обладнання, який становить до 11.09.2019. Разом з тим, всупереч наявності у відповідача обов`язку щодо поставки обладнання у строк до 11.09.2019, не виконувалось власне зобов`язання перед позивачем за договором поставки та додатковою угодою до нього. Неодноразові усні звернення позивача до відповідача з вимогою здійснити поставку обладнання на загальну суму 536700 гривень залишені останнім без виконання. 20.05.2020 між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду №2 до договору поставки обладнання №02/03/19 від 02.03.2019. Відповідно до п. 1.1. додаткової угоди №2 до договору поставки сторони визначили інший перелік обладнання, який підлягає поставці згідно з умов договору поставки. Пунктом 1.2. додаткової угоди №2 до договору поставки сторони встановили те, що загальна вартість обладнання, визначеного п. 1.1. цього Договору, встановлюється в розмірі 536700 гривень. Також п.1.4. додаткової угоди №2 до договору поставки сторони внесли зміни до п.4.2.1. договору поставки, яким визначили граничний строк передання усього обладнання до 20 червня 2020 року. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогами про розірвання договору поставки обладнання № 02/03/19 від 02.03.2019 та стягнення з відповідача на його користь коштів в розмірі 853 494,88 грн, з яких 536\~700 грн оплата вартості обладнання, 100\~000 грн компенсаційних витрат, 211\~889,16 грн штраф за порушення зобов`язання за договором, 4\~905,72 3% річних. \~ \~ \~ \~У судове засідання представник позивача Савченко Я.В. не з`явився, на адресу суду надійшло клопотання, в якому просив проводити судове засідання за його відсутності та відсутності позивача (том 2, а.с.16-17). Відповідач [PERSON] та її представник у судове засідання не з`явились, однак представник відповідача [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Раніше надавав суду відзив на позов, в якому у задоволенні позовних вимог просив відмовити (том 1, а.с.225-227). Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Так, у судовому засіданні достовірно встановлено, що 02.03.2019 між позивачем та відповідачем укладено договір поставки обладнання №02/03/19 від 02.03.2019 (а.с. 9-11). Згідно з п. 1.1. договору постачальник ФОП [PERSON] зобов`язався за замовленням покупця [PERSON] виготовити та передати (поставити) у власність покупця обладнання, асортимент, кількість, комплектність та ціна якого буде визначатись у специфікаціях, що є невід`ємною частиною договору, а покупець зобов`язався прийняти і оплатити вартість переданого (поставленого) обладнання. Відповідно до п. 2.1. загальна вартість обладнання за договором встановлюється у сумі 478800 грн. Згідно із п. 3.1. вищевказаного договору, 100 % загальної вартості обладнання, визначеної в п. 2.1. договору, (попередня оплата), покупець сплачує у вигляді завдатку на рахунок постачальника не пізніше 5 (п`яти) банківських днів від дати підписання договору. Умови та терміни виготовлення, постачання та приймання обладнання були визначені сторонами в ст. 4 договору поставки обладнання № 02/03/19 від 02.03.2019. Додатками № 1 та № 2 від 02.03.2019 до вищевказаного договору сторони погодили специфікацію та технічне завдання (а.с. 12-13). 20.08.2019 між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № 1 до договору поставки обладнання № 02/03/19 від 02.03.2019, якою сторони доповнили договір п. 1.2., п. 4.2.1., п. 6.4., п. 6.5. і внесли зміни до п. 9.1. (а.с. 14) 20.05.2020 між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду №2 до договору поставки обладнання №02/03/19 від 02.03.2019, якою сторони внесли зміни до основного договору п. 1.1.,п. 1.1.1., п. 1.1.2, п. 1.1.3, п. 2.1., п. 3.1, п. 4.2.1. Зокрема, згідно із п.2.1 договору в редакції додаткової угоди №2 від 20.05.2020 загальна вартість обладнання, визначеного в п.1.1 цього договору, встановлюється у розмірі 536\~700 грн. Ціна, за якою буде поставлятись обладнання, є звичайною. Відповідно до п.1.3 договору в редакції додаткової угоди №2 від 20.05.2020, 100% загальної вартості обладнання, визначеної у п.2.1 договору, що складає 536\~700 грн, сплачено покупцем на користь постачальника у готівковій формі 03.03.2019 двома платежами у розмірі 297\~300 грн та 239\~400 грн, про що на примірнику договору покупця постачальником власноруч сформовано відповідний допис. Вказаний допис є підтвердженням факту отримання постачальником у покупця повної вартості обладнання у розмірі 536\~700 грн. Крім цього, відповідно до п.3 додаткової угоди №2 від 20.05.2020 в момент підписання додаткової угоди постачальник зобов`язується сплатити на користь покупця грошові кошти у розмірі 100\~000 грн в якості компенсації витрат покупця, понесених до підписання даної додаткової угоди та спричинених постачальником. [INFO] у смт Стрижавка Вінницького району Вінницької області у віці 49 років помер відповідач у справі [PERSON] , про що Вінницьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) складено актовий запис про смерть від 28.11.2020 №3757 (том 1, а.с.81) та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (том 1, а.с.112). Батько [PERSON] та малолітній син [PERSON] в особі законного представника матері [PERSON] своїми заявами від 13.03.2021 та 17.05.2021 від прийняття спадщини після смерті відповідача відмовились (том 1, а.с.110, 127). Натомість мати відповідача [PERSON] надала приватному нотаріусу заяву від 13.03.2021 прийняла спадщину після смерті відповідача (том 1, а.с.108). Станом на день розгляду справи свідоцтво про право на спадщину не видано жодній особі. Зі змісту інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень вбачається, що квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на праві спільної сумісної власності разом із співвласниками [PERSON] та [PERSON] . Тобто квартира перебувала у спільній сумісній власності трьох осіб: померлого [PERSON] , його спадкоємиці [PERSON] та особи, яка не є учасником справи [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим органом приватизації радгоспу «Тарасівський» згідно з розпорядженням від 02.02.1996 №136. Частки у праві спільної сумісної власності не виділено. Згідно із звітом №5605/21 від 09 серпня 2021 року про проведення оцінки квартири [ADDRESS] , її ринкова вартість 706\~910 грн (а.с.144-192). Відповідно ж до висновку №10215 від 20 грудня 2021 року про вартість майна, ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить 1\~468\~070 грн. Згідно із ч. 1 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.2 ст.712 ЦК України). За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України). Статтею 663 ЦК України визначено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк,\~відповідно до положень ст. 530 цього кодексу. При цьому, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч.1 ст.692 ЦК України). У даному випадку у первісній редакції договору (п.3.1) сторони погодили безготівковий спосіб оплати за договором поставки у розмірі 478\~800 грн протягом 5 банківських днів від дати підписання договору (том 1, а.с.9). Суд звертає увагу на те, що цей пункт договору не був змінений згідно із додатковою угодою №1 від 20.08.2019 (том 1, а.с.14). У подальшому, спадкодавцем [PERSON] на примірнику первісного договору поставки було вчинено два написи про отримання грошових коштів у розмірі 297\~300 грн та 239\~400 грн (том 1, а.с.11). Загальна сума коштів 536\~700 грн. Про те, від кого, коли, за що [PERSON] ці кошти отримав, не вказано відомостей. 14.04.2020 Вінницьким міським судом Вінницької області у справі №127/32895/19 за позовом [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON] про розірвання договору поставки обладнання та стягнення коштів у задоволенні позову відмовлено. Зокрема, суду не було надано належних та допустимих доказів того, що [PERSON] на виконання умов договору перерахував на рахунок ФОП [PERSON] грошові кошти. Крім цього, суд не прийняв до уваги як доказ проведення позивачем оплати (розписку) вказаний вище допис в договорі, оскільки він не містить необхідних реквізитів для розписки. Суд також відзначив, що у цьому дописі вказана більша сума коштів, аніж зазначено у п.2.1 договору про його ціну. Вказане судове рішення залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 17 вересня 2020 року, а ухвалою Верховного Суду від 23 вересня 2021 року касаційне провадження закрито у зв`язку із тим, що висновки щодо застосування норми права, які викладені у постановах Верховного Суду та на які посилалась особа у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними. Після ухвалення рішення судом першої інстанції у даній справі, а саме 20.05.2020 між сторонами було укладено додаткову угоду №2 до договору поставки обладнання, у якому вони з урахуванням покладених в основу аргументів вищевказаного рішення суду, внесли зміни до п.2.1, 3.1 договору, змінивши ціну договору з 478\~800 грн на 536\~700 грн, а також спосіб оплати з безготівкового на готівковий, а також констатували, що оплата фактично відбулась раніше - 03.03.2019. Суд звертає увагу на те, що п. 3.1 договору у редакції додаткової угоди №2 містить не умову договору поставки, а по суті твердження про попередню оплату товару позивачем готівкою ще 03 березня 2019 року (на наступний день після укладення договору): «100% загальної вартості обладнання, визначеної у п.2.1 договору, що складає 536\~700 грн, сплачено покупцем на користь постачальника у готівковій формі 03.03.2019 двома платежами у розмірі 297\~300 грн та 239\~400 грн, про що на примірнику договору покупця постачальником власноруч сформовано відповідний допис. Вказаний допис є підтвердженням факту отримання постачальником у покупця повної вартості обладнання у розмірі 536\~700 грн». Вказаний пункт договору суд розцінює не як умову договору, а як один із доказів оплати товару за договором, адже договір як документ може містити зміст одного договору, декількох договорів, зміст інших правочинів та інші відомості, які правочинами не є. Разом із тим, суд не може погодитися із тим, що вказаний пункт договору у редакції додаткової угоди №2 у сукупності із дописом на примірнику основного договору є достовірними та достатніми доказами факту оплати за договором поставки №02/03/19 від 02.03.2019. Зокрема, відповідно до ч. 1 ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (ч.ч.4-5 ст. 82 ЦПК України). У справі №127/32895/19 судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено, що станом на 14 квітня 2020 року (день ухвалення рішення суду першої інстанції) позивач [PERSON] передав будь-які кошти відповідачу ФОП [PERSON] на виконання умов договору поставки від 02.03.2019 №02/03/19, зокрема не віднайдено жодного доказу на підтвердження протилежного. Відповідач, у свою чергу, позов не визнав, жодними своїми діями не підтверджував факт отримання коштів, заперечував щодо цього весь час. Натомість, зі змісту додаткової угоди №2 слідує, що суди помилялися, адже фактично ці кошти були передані ще 03 березня 2019 року, про що жодна із сторін суду першої та апеляційної інстанції не повідомила, відповідних доказів не надала. Відтак, відповідний доказ викликає сумніви у його достовірності. Також суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.2,3 ст.632 ЦК України зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. Таким чином, якщо взяти до уваги п. 3.1 договору у редакції додаткової угоди №2, суд мав би констатувати, що в частині оплати договір був виконаний ще до підписання додаткової угоди, а отже п.2.1 договору у редакції додаткової угоди №2 (про зміну ціни договору після його виконання) суперечить закону та є нікчемним згідно з ч.1 ст.203 ЦК України, згідно із яким зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Крім цього, суд звертає увагу на те, що умова договору (п.3.1 у редакції додаткової угоди №2) у частині готівкової оплати вартості товару на суму 536\~700 грн суперечить положенню статті 1087 ЦК України, згідно із яким розрахунки за участю фізичних осіб, не пов`язані зі здійсненням ними підприємницької діяльності, можуть провадитися у готівковій або в безготівковій формі за допомогою розрахункових документів у електронному або паперовому вигляді. Розрахунки між юридичними особами, а також розрахунки за участю фізичних осіб, пов`язані зі здійсненням ними підприємницької діяльності, провадяться в безготівковій формі. Розрахунки між цими особами можуть провадитися також готівкою, якщо інше не встановлено законом. Граничні суми розрахунків готівкою для фізичних та юридичних осіб, а також для фізичних осіб - підприємців відповідно до цієї статті встановлюються Національним банком України. Станом на 03 березня 2019 року (дата укладення договору) відповідні правовідносини були врегульовані постановою Правління Національного банку України від 29.12.2017 № 148 «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» у редакції, що діяла під час виникнення спірних відносин. У пункті 7 вказаного положення чітко передбачено, із фізичні особи мають право здійснювати розрахунки готівкою суб`єктами господарювання протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами - у розмірі до 50 000 (п`ятдесяти тисяч) гривень уключно. Платежі на суму, що перевищує 50 000 гривень, проводяться через банки або небанківські фінансові установи, які в установленому законодавством України порядку отримали ліцензію на переказ коштів у національній валюті без відкриття рахунку, шляхом переказу коштів із поточного рахунку на поточний рахунок або внесення коштів до банку чи небанківської фінансової установи для подальшого їх переказу на поточні рахунки в банку Оскільки сума розрахунку за спірним договором перевищувала 50 000 грн, то з урахуванням приписів п. 7 вказаного порядку розрахунки за цим договором повинні були здійснюватися лише в безготівковій формі та підтверджуватися відповідними банківськими розрахунковими документами. Таких документів не надано суду ні у даній цивільній справі, ні у цивільній справі №127/32895/19. По суті не проведення безготівкового розрахунку всупереч вищевказаним положенням законодавства визнається сторонами та підтверджується зібраними доказами в ході розгляду даної справи та справи №127/32895/19. Напис на примірнику основного договору поставки обладнання №02/03/2019 від 02.03.2019 обґрунтовано визнано судами у справі №127/32895/19 недопустимим доказом, адже його оглянуто у судовому засіданні та виявлено, що допис міститься на окремому аркуші після реквізитів і підписів сторін (а не на зворотному), як відображає копія договору, додана позивачем до позовної заяви, не пронумерований і не прошитий, на кожному аркуші відсутні підписи сторін, ціна договору і сума у дописі різняться. Відповідні факти судом встановлено у відкритому судовому засіданні, відповідні судові рішення набрали законної сили та є обов`язковими на всій території України. Сумніви щодо того, що цей допис є за своєю суттю розпискою не спростовує також викладення п. 3.1 договору у редакції додаткової угоди №2, адже він не змінює той факт, що відповідний допис не містить притаманних розписці реквізитів: яка особа, кому, коли, у якій сумі та згідно з яким правочином (або у зв`язку та перед укладенням якого правочину) передала грошові кошти. Зі змісту речення, викладеного у пункті 1.3 додаткової угоди №2, вбачається лише те, що ним підтверджується факт отримання невідомим учасником договору «Постачальним» (а не постачальником у розумінні договору згідно із його вступною частиною) у покупця повної вартості обладнання. Натомість суд звертає увагу на те, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.2 ст.89 ЦПК України). Відтак, суд приходить до висновку, що вказаний вище допис не може вважатися розпискою про отримання коштів на виконання вказаного вище договору поставки, відповідні обґрунтовані сумніви не спростовує і зміст додаткової угоди №2, адже він суперечить закону та змісту судових рішень, які набрали законної сили. Жодного іншого доказу на підтвердження готівкової форми розрахунку між сторонами суду не надано, хоча відповідна умова у п. 1.3 додаткової угоди №2 щодо здійсненого готівкового розрахунку за договором підпадає під визначення спростовної юридичної презумпції як припущення про існування факту до моменту його заперечення та, відповідно, необхідності надання належних доказів на підтвердження такого факту. Первісний відповідач та його правонаступник у свою чергу весь час заперечували факт отримання відповідних коштів від позивача. Останнім у свою чергу всупереч положенню ч.4 ст.81 ЦПК України доказів факту готівкової оплати за договором у відповідній сумі не надано. Оскільки доказів передачі грошових коштів як оплату за договором поставки №02/03/2019 від 02.03.2019 позивач та його представник суду не надали, суд приходить до висновку про недоведеність здійснення розрахунку з ФОП [PERSON] , адже ненадання таких доказів суду є підставою для визнання відсутності такої події встановленою. Таким чином вимогам позивача про стягнення з відповідача на користь позивача оплати вартості обладнання у сумі 536\~700, 00 є необґрунтованою і не підтвердженою достовірними та достатніми доказами. Враховуючи те, що позивачем не доведено невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом договору поставки обладнання №02/03/19 від 02.03.2019 відповідачем, відсутні підстави і для застосування наслідків порушення зобов`язання та задоволення відповідних похідних позовних вимог, у тому числі про стягнення компенсації, неустойки у вигляді штрафу та 3% річних. Адже відповідно до ч. 1 ст. 188 ЦПК України похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). Вищезазначені позовні вимоги про стягнення компенсації, штрафу та 3% річних у даному випадку є похідними позовними вимогами, адже можуть бути задоволені лише у разі задоволення основних позовних вимог про стягнення оплати вартості обладення. Оскільки судом відмовлено у задоволенні вказаних вимог, відсутні підстави для задоволенні інших похідних вимог позовної заяви. У частині стягнення визначеної у п.3 додаткової угоди №2 компенсації в розмірі 100\~000 грн суд додатково звертає увагу на те, що позивачем не зазначено, яка правова природа цієї компенсації (проценти за користування коштами, неустойка, збитки, упущена вигода тощо). При цьому, розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання (ч. 2-4 ст. 623 ЦК України). Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження заподіяння йому ФОП [PERSON] збитків чи упущеної вигоди внаслідок невиконання вказаного вище договору. Крім цього, суд також звертає увагу на те, що станом на день розгляду справи після смерті ФОП [PERSON] жодна особа не отримала свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом. Хоча відповідно до ч.1 ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Таким чином, навіть за умови встановлення обґрунтованості вимог позивача, суд був би позбавлений можливості стягнути відповідні кошти із [PERSON] , адже матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу, що остання одержала у спадщину певне майно після померлого ФОП [PERSON] , його обсяг та вартість, а також що виключно [PERSON] повинна задовольнити вимоги кредитора як його єдина спадкоємиця. Зважаючи на відсутність відповідних доказів у матеріалах справи, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, з метою недопущення покладення в основу рішення суду припущень, суд вважає, що заявлені позовні вимоги до відповідача не підтверджуються належними та достатніми доказами у справі, а відтак задоволенню не підлягають у зв`язку із недоведеністю. Від представника відповідача до суду не надходило заяв про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу чи про надання додаткових доказів на їх підтвердження після ухвалення рішення суду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed