Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до відповідачів [PERSON] та Української міської ради Обухівського району Київської області про визнання договору оренди недійсним, посилаючись на те, що вона є власником земельних ділянок площею 0,1200 га кадастровий номер [NUMBER] для ведення індивідуального садівництва та земельної ділянки площею 0,1200 га, кадастровий номер [NUMBER] для ведення індивідуального садівництва, які перебувають в адміністративних межах Української міської ради і частина з яких накладається на спірну земельну ділянку, відносно якої між відповідачами укладено оспорюваний договір оренди. 27.10.2017 року винесено ухвалу про відкриття провадження у справі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав повністю, посилаючись на порушення оспорюваним правочином прав позивача як власника земельної ділянки, про що позивач дізналась у 2017 році, договір оренди укладено неуповноваженим органом із порушенням норм Закону «Про оренду землі», перешкоди у реалізації права власності позивача полягають у невизнанні такого права відповідачами. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив повністю, посилаючись на те, оспорюваний правочин укладений раніше, ніж у позивача виникло право на землю, у орендатора земля не вилучалась, при укладенні договору законодавство не порушувалось, питання неправомірності виділення позивачеві земельної ділянки розслідується у кримінальному провадженні, відповідачі не створювали перешкод позивачеві і не порушували права позивача. Представник відповідача Української міської ради Обухівського району Київської області в судове засідання не з'явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, заяв, клопотань суду не подав. Третя особа державний нотаріус Української державної нотаріальної контори Антонченко\~ О.В. в судове засідання не з'явилась, подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, при вирішенні справи поклалась на розсуд суду. Вислухавши представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 01 серпня 2003 року між Українською міською радою Обухівського району Київської області та [PERSON] укладено договір оренди, посвідчений державним нотаріусом Української державної нотаріальної контори Антонченко О.В., відповідно до п.1.1 орендодавець на підставі рішень 10-ї сесії та 13 сесії Української міської ради 24 скликання від 06.02.2003 року та від 08.05.2003 року надає в оренду, а орендар приймає в довгострокове тимчасове користування на умовах оренди земельну ділянку на території Української міської ради розміром 0,2409 га для рекреаційних та культурно-оздоровчих цілей. Земельна ділянка розміром 0,172 га розташована в районі садового товариства «Райсес» між основною приватизованою земельною ділянкою та захисною дамбою «Конча-Заспа-Плюти»; земельна ділянка розміром 0,0689 га розташована між основною приватизованою земельною ділянкою в садівницькому товаристві «Дружба» та захисною дамбою «Конча-Заспа-Плюти». Згідно п. 1.2. Договору земельна ділянка надається на умовах оренди строком на 49 років з моменту державної реєстрації. 21.03.2008 року внесено зміни до договору оренди земельної ділянки від 01.08.2003 року, яким п.2.1 договору встановлено орендну плату за користування наданою земельною ділянкою в розмірі 10% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки в рік з урахування щорічного коефіцієнту інфляції. У подальшому позивач 08 серпня 2016 року [PERSON] придбала на підставі договорів купівлі-продажу земельну ділянку площею 0,1200 га для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер [NUMBER] та земельну ділянку площею 0,1200 га для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер [NUMBER], які знаходяться в межах Української міської ради Обухівського району Київської області, що підтверджується договорами, інформаційними довідками. Таким чином, [PERSON] є власником земельних ділянок площею 0,1200 га, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення - для ведення індивідуального садівництва та земельної ділянки площею 0,1200 га, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення - для ведення індивідуального садівництва, відповідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Відповідно інформаційних довідок з Державного реєстру речових права на нерухоме майно ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 27.12.2016 року на земельні ділянки площею 0,1200 га, кадастровий номер [NUMBER], для ведення індивідуального садівництва та земельної ділянки площею 0,1200 га, кадастровий номер [NUMBER] для ведення індивідуального садівництва, власниками яких є [PERSON], накладено арешт в межах досудового розслідування кримінального провадження. Право власності [PERSON] на спірні земельні ділянки оспорюється [PERSON] в межах іншої цивільної справи, по якій судове рішення по суті позовних вимог станом на час вирішенні цієї справи не винесено, що підтверджується копією позову та визнається сторонами. Листом Головного управління Держгеокадастру у Київській області за результатами розгляду повідомлено, що за інформацією Відділу в Обухівському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області земельні ділянки площею 0,172 га та 0,0689 га, які розташовані між садовим товариством «Дружба» та захисною дамбою «Конча-Заспа-Плюти», відповідно до Карти формування території Української міської ради Обухівського району Київської області, розташована за межами населених пунктів села Плюти та міста Українки Української міської ради Обухівського району Київської області. Факт частково накладення меж належної позивачеві на праві власності земельної ділянки та орендованої відповідачем [PERSON] земельної ділянки підтверджується викопіюванням з планово-картографічних матеріалів, кадастровими планами, листами, координатами поворотних точок, а також визнається сторонами. При наданні правової оцінки позовним вимогам суд приймає до уваги наступне. Правовідносини щодо укладення договору дарування від 02.08.1994 року виникли під час чинності Цивільного кодексу Української РСР, прийнятого 18.07.1963 року, тому слід застосовувати законодавство, яке було чинним на час виникнення спірних правовідносин відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року. Згідно ст. 48 ЦК Української РСР 1963 року угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Оспорюваний правочин укладено у письмовій формі, що відповідає чинним на час його укладення вимогам, містить всі обов'язкові умови, підписаний сторонами договору, посвідчений нотаріально, що визнається сторонами та узгоджується із матеріалами справи. Згідно ст. 48 ЦК Української РСР 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Оспорюваний договір оренди був укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений, уповноваженим органом (Українською міською радою) здійснено його державну реєстрацію за чинними на той час нормами права, ніким, в тому числі позивачем у межах цього позову, не оспорювалась державна реєстрація договору оренди та права відповідача [PERSON] не землю, а саме його право користування спірною земельною ділянкою. Також ніким, в тому числі позивачем, не оспорювався інший правочин від 21.03.2008 року щодо змін до договору оренди, а також його державна реєстрація в Українській міській раді від 21.03.2008 року. Згідно ст. 100 ЦК Української РСР 1963 року в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження. У порядку, передбаченому чинним на час укладення оспорюваного договору законодавством, зокрема ЦК України, ЗК України, позивач [PERSON] не набувала право, яке просить захистити в межах цього позову - право власності на спірну земельну ділянку. При цьому за чинними на той час нормами права не було взагалі передбачено існування особистої власності громадян відносно земельних ділянок. За таких обставин, при вирішенні спору суд виходить із того, що станом на час виникнення у позивача [PERSON] права на землю, а саме права власності внаслідок купівлі земельної ділянки у 2016 році, у відповідача [PERSON] вже 13 років існувало зареєстроване державою право на землю відносно частину тієї ж земельної ділянки, а саме право користування на підставі договору оренди з 2003 року. Із врахуванням викладеного фактичних обставин, які стали підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним судом під час розгляду справи не встановлено, а відповідні посилання позивача залишились недоведеними, оскільки станом на час укладення оспорюваного правочину право власності позивача не виникало, отже не могло бути порушеним. Крім того, позивач не є стороною оспорюваного правочину, що додатково вказує на те, що її права чи законні інтереси оспорюваним правочином не порушувались. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст. 13 Закону України «Про оренду землі»). Згідно ч.4 ст.124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Згідно ч.1 ст.14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Відповідно до ст.20 Закону України «Про оренду землі» укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом. Згідно п. «а» ч.1 ст.141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є добровільна відмова від права користування земельною ділянкою. Згідно ч.ч.3,4 ст.142 ЗК України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації. Відповідно до ч.2 ст.95 ЗК України порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Згідно ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Частина 5 статті 116 ЗК України 2001 року (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом В матеріалах справи відсутні докази наявності таких обставин, які б свідчили про те, що при виникненні у позивача права власності, так само як у попередніх власників, вирішувалось питання про вилучення у встановленому законом порядку спірної земельної ділянки із користування відповідача [PERSON] Станом на час набуття позивачем права на землю, права власності, яке вона просить захистити в межах цього позову, тобто станом на 2016 рік, діяли приписи вже нового ЦК України 2004 року. Згідно ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно ст.78 ЗК України встановлено, що право власності на землю-це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками; право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них; земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Громадяни України, відповідно до ч.1 ст.81 ЗК України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділенні в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК (435-15) суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язку (ч. 1 ст. 626 ЦК України). За змістом ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Нормою ст. 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України. У п.п. 2, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 визначено судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК. Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Судом не встановлено обставин, які в силу зазначених вище приписів законодавства породжували б правові наслідки у виді виникнення підстав для задоволення позовних вимог у цій справі. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до приписів ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 76 - 81 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, слід прийти до висновку, що під час судового розгляду судом встановлено, що договір оренди був укладений між Українською міською радою Обухівського району Київської області та [PERSON] в 2003 році, а відповідно договір купівлі-продажу земельної ділянки у подальшому - у 2016 році, тобто право позивача виникло пізніше, отже не могло бути порушеним і не було порушено саме внаслідок укладення оспорюваного договору оренди від 01.08.2003 року. Факт вчинення відповідачами перешкод у користуванні належною позивачеві земельною ділянкою в межах цієї справи не доводився позивачем, відповідачем заперечується, про необхідність судового захисту подібного права позивач у цій справі не заявляв. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За таких обставин, позивач у цій справі не є належним, оскільки під час судового розгляду не виявлено його особистих прав та законних інтересів, які були б порушені саме відповідачами внаслідок укладення оспорюваного правочину та які б підлягали судовому захисту. Згідно ч.2 ст.3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Частиною 1 статті 27 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Задоволення позову неналежного позивача та за відсутності для цього достатніх правових підстав може мати наслідком порушення прав відповідача [PERSON] як орендаря (користувача) відносно орендованої земельної ділянки, а також звуження прав та законних інтересів територіальної громади Української міської ради Обухівського району Київської області. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, відносно визначених позивачем відповідачів, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, при цьому заперечення відповідача ґрунтуються на законі на письмових доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed