Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом та просить встановити у якості факту, що має юридичне значення, ту обставину, що [PERSON] , який народився [INFO] у с. Хрещате, Козелецького району, Чернігівської області та проживає у квартирі [ADDRESS] , з 30 січня 2006 року по 31 травня 2019 року проживав у якості члена сім`ї наймача житлового приміщення без реєстрації шлюбу разом із [PERSON] , яка народилася [INFO] у с. Неданчичі, Ріпкинського району, Чернігівської області, проживала з 1978 року у квартирі [ADDRESS] та померла [INFO] у м. Чернігові. Свої вимоги обґрунтовує тим, що мешканка м. Чернігова [PERSON] у 70-х-80-х роках минулого століття виступала наймачем квартири [ADDRESS] . Разом із нею у якості члена сім`ї проживала її племінниця [PERSON] . Після смерті [PERSON] у жовтні 1988 року, рішенням Деснянського районного народного суду м. Чернігова від 17 січня 1989 року у цивільній справі № 2-240/89 за [PERSON] фактично було визнано самостійне право на вказане житло, яке виникло у останньої як у члена сім`ї померлої [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Деснянської районної ради народних депутатів від 13 березня 1989 року № 77 «Про відкриття особових рахунків по ЖЕУ району» [PERSON] було відкрито особовий рахунок на однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Зі збігом певного часу після розірвання [PERSON] шлюбу із [PERSON] , що було зареєстровано 16 грудня 1983 року, між заявником та [PERSON] , яка не перебувала у шлюбі, виникли фактичні шлюбні відносини. При цьому, впродовж тривалого часу [PERSON] залишався зареєстрованим у квартирі [ADDRESS] , фактично проживаючи однією сім`єю разом із [PERSON] спочатку за вказаною адресою, с потім - за зареєстрованою адресою місця проживання останньої. Після одноособової приватизації та подальшого відчуження належного йому житла по [ADDRESS] , [PERSON] був зареєстрованим за своїм нинішнім місцем проживання з 30 січня 2006 року на підставі особистої письмової заяви [PERSON] . Жодна інша особа не набувала права користування квартирою [ADDRESS] разом з [PERSON] та/або з [PERSON] , а та само не проживала за вказаною адресою на постійній основі. Жодної іншої угоди щодо порядку користування жилим приміщенням, у розумінні частини 2 статті 65 ЖК УРСР, між [PERSON] та [PERSON] не укладалося. Впродовж багатьох років ці особи жили разом однією родиною, мали спільний бюджет, утворюваний за рахунок заробітних плат, а потім пенсій, удвох вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки щодо утримання спільного для них житла, піклувалися один про одного, надавали взаємну допомогу. При цьому, питання укладення офіційного шлюбу [PERSON] та [PERSON] не розглядалося, оскільки у цьому не вбачалося більш-менш достатньої необхідності. [INFO] [PERSON] померла. З метою реалізації передбаченого частиною 1 статті 106 ЖК УРСР права як особа, яка постійно проживала із [PERSON] та залишилася проживати у квартирі [ADDRESS] після смерті [PERSON] , [PERSON] звернувся до Комунального підприємства «Деснянське» Чернігівської міської ради. У відповідь на дану заяву, йому було повідомлено, що, на думку даного КП, [PERSON] не є членом сім`ї [PERSON] у розумінні статті 64 ЖК УРСР, був зареєстрований за місцем власного проживання як піднаймач, а отже, для визнання його наймачем за раніше укладеним [PERSON] договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача після смерті вказаної особи [PERSON] спочатку необхідно звернутися до суду для визнання його членом сім`ї [PERSON] . Подібна ситуація об`єктивно викликає необхідність судового захисту житлових прав заявника. Позивач стверджує, що ним ніколи не укладалося жодного договору піднайму щодо квартири [ADDRESS] . Власноруч написана [PERSON] заява про реєстрацію [PERSON] за адресою реєстрації наймача квартири [ADDRESS] від 31 січня 2006 року не містить жодної вказівки на бажання [PERSON] здійснити вселення [PERSON] до власного помешкання саме у якості піднаймача. Жодним судовим рішенням, що було б постановлене за життя [PERSON] за позовом останньої, або за позовом наймодавця, або за позовом будь-яких третіх осіб, [PERSON] ніколи не визнавався таким, що був незаконно вселеним, не набув або втратив праві користування квартирою [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач, допитаний в якості свідка, підтвердив обставини викладені у позовній заяві. Представник позивача в судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги, представник відповідача проти задоволення позову заперечувала. Заслухавши пояснення, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та дослідивши матеріали справи, суд доходить наступного висновку. Статтею 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. У відповідності до частини 1 статті 382 ЦК України, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Згідно статті 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Радою Міністрів Української РСР. Умови договору найму жилого приміщення, що обмежують права наймача та членів його сім`ї порівняно з умовами, передбаченими законодавством Союзу РСР, цим Кодексом, Типовим договором найму жилого приміщення та іншими актами законодавства Української РСР, є недійсними. Частиною 1 статті 63 ЖК УРСР передбачено, що предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Стаття 65 ЖК УРСР встановлює, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають- рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. В той же час, частиною 2 статті 3 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. В судовому засіданні встановлено, що заявник та [PERSON] з 30 січня 2006 року по 31 травня 2019 у квартирі [ADDRESS] жили разом однією родиною, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки щодо утримання спільного для них житла, піклувалися один про одного, надавали взаємну допомогу. Зазначені вище обставини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Частиною 2 статті 64 ЖК УРСР передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Враховуючи викладене вище, позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

Outcome: approved