Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він із 20.08.1983 р. перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Однак спільне життя не склалося, сімейні стосунки фактично припинені, подружжя проживає окремо. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив розірвати шлюб. Відповідач до суду не з'явилася, про час і місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, причин неявки не повідомила. За таких обставин, суд на підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України ухвалив розглядати справу за його відсутності. Заслухавши думку позивача, дослідивши наявні докази та матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 20 серпня 1983 р. між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб за актовим записом № 680, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER], видане 20.08.1983 р. Відділом ЗАГС Ленінградського району м. Києва. Неповнолітні діти у сторін від шлюбу відсутні. Причиною розпаду сім'ї сторін стали різні погляди на сімейне життя та обов'язки з ведення спільного господарства, постійні сварки, відсутність взаєморозуміння і поваги в сім'ї. Спроби примирення позитивних наслідків не досягли, сторони проживають окремо, шлюбні відносини фактично припинені. Суперечки про розподіл спільного майна немає. Подальше спільне життя та збереження шлюбу недоцільне та суперечить інтересам обох із подружжя. Відповідно до ст. 1 Сімейного Кодексу України побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки. Відповідно до ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу жінки та чоловіка не допускається. Відповідно до ч.3, 4 ст. 56 Сімейного Кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 110 Сімейного Кодексу України , позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Аналізуючи та оцінюючи всі вищевикладені обставини у їх сукупності, суд дійшов висновку, що шлюб підлягає розірванню, так як сторони мають різні інтереси та погляди, шлюбні відносини існують лише формально, сімейно-шлюбні стосунки сторін розпались і поновлені бути не можуть, тому шлюб повинен бути розірваний. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи. Як вбачається з посвідчення серії [NUMBER], [PERSON] є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (категорія 2), а тому є звільненим від сплати судового збору. Ч. 6 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже, з відповідача необхідно стягнути в дохід держави судовий збір у сумі 704,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved