Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся із зазначеним позовом до відповідача, в якому просить стягнути з [PERSON] на її користь грошові кошти в сумі 6350 доларів США, а також судові витрати у виді судового збору у розмірі 1827 грн.. Позов мотивує тим, що нею було передано в борг відповідачу грошові кошти на суму 6350,00 доларів США. На підтвердження отримання коштів відповідачем було надано особисту письмову розписку від 19.012018 року із зазначенням умов їх повернення. Зазначає, що неодноразово зверталася до [PERSON] з проханням дотримуватись взятого зобов`язання щодо повернення грошових коштів, проте останній їх ігнорував, а тому просить стягнути заборгованість в примусовому порядку, а саме, просить постановити рішення про стягнення з відповідача [PERSON] на її користь суму боргу у розмірі 6350,00 доларів США. В судове засідання сторони не з`явилися. Позивач в канцелярію суду надала заяву, у якій просила справу розглянути без її участі, та в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання у відповідності до ч.ч.6,7 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи та письмового відзиву до суду не надходило. Крім того, опубліковано виклик до суду на веб-сайті суду, та інформація про стан розгляду справи та дату судових засідань розміщено на веб-сайті суду в мережі Інтернет. Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, що стверджується зворотними повідомленнями які повернулися на адресу суду з відміткою Укрпошти. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи положення ст. ст. 274, 280 ЦПК України, розгляд справи проводився в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та в заочному порядку, про заочний розгляд судом 24.11.2020 року поставлено ухвалу. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін за наявними матеріалами справи та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи, про заочний розгляд справи судом 24.11.2020 року постановлено ухвалу, яку занесено до протоколу судових засідань. Дослідивши надані докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості та достатності, виходячи зі внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд доходить наступних висновків. Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрунтованим. Матеріалами справи встановлено, що 19.01.2018 року [PERSON] складено договір позики та розписку відповідно до змісту яких [PERSON] взяв в борг 6350,00 доларів США від [PERSON] , які зобов`язався повернути не пізніше 01.07.2018 року, що стверджується договором позики та розпискою оригінали яких приєднано до матеріалів справи. Аналізуючи зміст наданої [PERSON] розписки від 19.01.2018 року вбачається, що така свідчить про взяття на себе [PERSON] безумовного обов`язку повернути зазначену в розписці суму. Як стверджується позивачем у позовній заяві, [PERSON] у добровільному порядку та в строк зазначений у розписці не повернув взяті в борг кошти. Правовідносини між сторонами виникли на підставі договору позики, є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Вказана вище правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13. Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 - за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, дослідивши зміст розписки вбачається, що передачу грошових коштів від позикодавцем у сумі 6350,00 доларів США було здійснено позичальнику, оскільки зазначено, що «отримав грошові кошти в сумі 6350,00 доларів США», а тому суд доходить висновку про те, що факт отримання відповідачем [PERSON] в борг грошової суми у позивача підтверджено. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. До цього зводяться правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України у справі № 6-1967цс15 від 11.11.2015 року. Зі змісту наданої [PERSON] розписки від 19 січня 2018 року вбачається, що така свідчить про отримання [PERSON] грошей в загальній сумі 6350, доларів США та про взяття на себе [PERSON] обов`язку їх повернути [PERSON] , відсутні заперечення, що така написана відповідачем [PERSON] , та надана позивачеві [PERSON] , вона відповідає формі, встановленій для договору позики, що передбачена в ст. 1047 ЦК України. Отже, означена розписка підтверджує дві обставини: факт отримання відповідачем [PERSON] в якості позики грошей в загальній сумі 6350,00 доларів США та волевиявлення позикодавця і боржника, зокрема, позикодавця щодо надання позики, а також зобов`язання відповідача, з яким погодився позивач строку повернення боргу, а саме сторонами обумовлено, що повернення боргу буде здійснено не пізніше 01.07.2018 року. Відповідно до вимог ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Аналізуючи норми ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України у взаємозв`язку з обставинами справи суд вважає, що між сторонами був укладений договір позики. Обставин на підтвердження повернення боргу чи не одержання в борг коштів судом встановлено не було. Суд вважає обґрунтованими доводи позивача, що спір у справі виник внаслідок неналежного виконання відповідачем [PERSON] зобов`язання за договором позики від 19.01.2018 року. За змістом ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається (ст.525 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України). Враховуючи те, що строк виконання зобов`язання настав, беручи до уваги те, що доказів повернення боргу в сумі 6350,00 доларів США станом на день розгляду справи відповідачем не надано, не надано будь-яких інших доказів у підтвердження відсутності його обов`язку зі сплати заявленої в позові заборгованості, у зв`язку з чим суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача суму боргу в розмірі 6350,00 доларів США. Матеріали справи не містять жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що відповідачем не представлено суду жодних доказів щодо безпідставності вимог позивача, суд доходить висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 19.01.2018 року в сумі 6350,00 доларів США є обґрунтованими і підлягають до задоволення з підстав та мотивів викладених вище. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 18237,33 грн. сплачений за подачу позовної заяви, з врахуванням, що позовні вимоги задоволено повністю. На підставі викладеного,

Outcome: approved