Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з указаним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що наказом №191 від 03.11.1983 року він був призначений на посаду головного лікаря Роменської обласної психлікарні№1. 12.01.1984 року на підставі наказу №7а був призначений головою комісії по проведенню амбулаторної судово-психіатричної експертизи. На підставі наказу №18 від 30.01.1985 року був прийнятий на 0,5 ставки судового експерта за сумісництвом. Розпорядженням Сумської облдержадміністрації від 20.08.1996 року Перша ОСЛ була перейменована на Комунальний заклад Перша обласна спеціалізована лікарня. 01.11.2006 року наказом №332 від 24.10.2006 року він був прийнятий на посаду головного лікаря за контрактом. Рішеннями 48 сесії Сумської обласної ради 6 скликання від 23.09.2015 року припинено дію укладеного з ним контракту. 30 вересня 2015 року на підставі наказу №90 він був звільнений з посади головного лікаря КЗ СОР «Перша обласна спеціалізована лікарня» на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України, у звязку з закінченням дії контракту та з посади лікаря судово-психіатричної експертизи згідно п.1 ст. 36 КЗпП України, за згодою сторін. Згідно довідки Комунального закладу Першої ОСЛ ним не використано 767 календарних днів основної та додаткової відпустки за основним місцем роботи на 86 календарних днів за роботу за сумісництвом. Компенсація відповідно складає 381674, 54 грн. та 65662,15 грн., а всього 447336,69 грн. Ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічних відпусток. Указана компенсація повинна бути виплачена згідно ст. 116 КЗпП України або в день звільнення, а якщо працівник не працював, то не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Але в порушення указаних норм закону відповідач провів з ним частково розрахунок та з порушеннями строку. У звязку з цим прохає стягнути з відповідача на його користь заборгованість по виплаті грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки в розмірі 383733,93 грн., а також на підставі ст. 117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. В судовому засіданні позивач, після уточнення, позов підтримав, посилаючись на викладені у ньому обставини і просив суд стягнути з відповідача на його користь 171233,46 грн. компенсації за невикористані дні щорічних відпусток та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01.10.2015 року по день постановлення судом рішення. Представник позивача в судове засідання не зявився але в попередніх судових засіданнях позов [PERSON] з уточненнями підтримав і просив його задоволити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги [PERSON] з уточненнями не визнав і суду пояснив, що позивач, знаючи, що 23 вересня 2015 року 48 сесія Сумської обласної ради прийняла рішення про припинення дії контракту з ним, повинен був, як керівник комунального закладу забезпечити нарахування та виплату собі компенсації за невикористані дні щорічних відпусток 30 вересня 2015 року, тобто в останній день його роботи. Однак він цього не зробив. Враховуючи те, що 01.10.2015 року на рахунках закладу грошових коштів не було, тому неоспорювана сума за невикористані дні відпусток була перерахована позивачу на його банківську картку 03.11.2015 року, тобто після надходження коштів на рахунок КЗ. У звязку з цим вважає, що вини підприємства у затримці розрахунку позивачем не має. Визнає, що позивачем не використано за основною посадою 371 день відпусток на суму 170398,45 грн. та за сумісництвом 11 днів на суму 835,01 грн., а всього на загальну суму 171233,46 грн. В позові просив відмовити в повному обсязі. Представники відповідача [PERSON], [PERSON] також просили суд в позові відмовити, оскільки [PERSON], як керівник КЗ, зобовязаний був видати наказ про нарахування та виплату його грошової компенсації за невикористану відпустку. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні 16.03.2016 року та 10.05.2016 року також просили в задоволенні позову [PERSON] відмовити. Представник Управління охорони здоровя [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] не визнав і суду пояснив, що [PERSON], як керівник закладу зобовязаний був вжити заходів для проведення з ним розрахунку при звільненні, тобто, знаючи, що контракт з ним не продовжується, завчасно замовити в Управлінні охорони здоровя необхідну суму грошових коштів для виплати компенсації за невикористані дні відпусток. Тому вина КЗ в затримці з ним розрахунку при звільненні, відсутня. Представник Сумської обласної ради [PERSON] в судове засідання не зявилась, надіслала суду письмові пояснення, в яких просила справу розглянути у її відсутності, в задоволенні позову [PERSON] відмовити, посилаючись на те, що він, як керівник Комунального закладу, повинен був у день свого звільнення забезпечити проведення належних йому від закладу при звільненні виплат. Але він цього не зробив, тому заклад не повинен нести відповідальність за порушення строків проведення розрахунків. Заслухавши осіб, які брали участь у справі, дослідивши докази, суд дійшов такого висновку. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Встановлено, що згідно наказу Міністерства охорони здоровя УРСР № 191 від 03.11.1983 року позивач призначений на посаду головного лікаря Роменської психіатричної лікарні №1 Сумської області (а.с.8, 60 т.1). 12.01.1984 року на підставі наказу №7а він був призначений головою комісії по проведенню амбулаторної судової психіатричної експертизи (а.с.9 т.1). Наказом №18 від 30.01.1985 року позивач був прийнятий на 0,5 ставки судового експерта та психіатра за сумісництвом (а.с.9 т.1). Указом Сумської облдержадміністрації №60 від 07.08.1996 року Першу обласну спецлікарню було перейменовано на Комунальний заклад «Перша обласна спеціалізована лікарня м. Ромни» (а.с.9 т.1). 01.11.2006 року Наказом №322 від 24.10.2006 року Сумської обласної ради [PERSON] був призначений на посаду головного лікаря КЗ 1 ОСЛ за контрактом (а.с., а.с. 9, 80-82, 133, 134 т.1). Після цього з позивачем переукладались контракти на новий термін. Останній контракт був укладений між [PERSON] і Сумською обласною радою 21 серпня 2013 року з терміном дії з 1 жовтня 2013 року до 30 вересня 2016 року (а.с.144-151 т.1). Рішенням 48 сесії 6 скликання Сумської обласної ради від 23.09.2015 року припинено дію контракту, укладеного 21 серпня 2013 року між [PERSON] та Сумською обласною радою у звязку з закінченням його дії (а.с., а.с. 12, 35-38, 83-86 т.1). На підставі рішення сесії Сумської обласної ради від 23.09.2015 року позивача звільнено з посади головного лікаря КЗ СОР «Перша обласна спеціалізована лікарня м. Ромни» у звязку з закінченням строку дії контракту за п. 2 ст. 36 КЗпП України , а також і з посади лікаря-психіатра експертної комісії (а.с.9 т.1). У період роботи позивача останньому надавались відпустки, як за основним місцем роботи, так і за сумісництвом різної тривалості, що підтверджується копіями наказів (а.с., а.с. 87-108, 125-128, 152-174 т.1). 01 жовтня 2015 року позивач звернувся до відповідача з заявою про проведення з ним повного розрахунку, що підтверджується копією відповіді в.о. головного лікаря [PERSON] від 06.11.2015 року (а.с.10-11 т.1). З довідки КЗ СОР 1 ОСЛ м. Ромни, виданої позивачу, вбачається, що неоспорювана сума компенсації за невикористані дні щорічних відпусток в сумі 51515 грн. 05 коп. Указана сума була перерахована позивачу на банківську картку 03.11.2015 року (а.с.14-17 т.1). З довідки КЗ СОР 1 ОСЛ м. Ромни від 15.04.2016 року вбачається, що залишок невикористаної позивачем відпустки за основною посадою складає 371 календарний день і за сумісництвом 382 календарних дні на загальну суму 171233, 46 грн. (а.с.2-7 т.2). Указана обставина визнана сторонами в судовому засіданні і доказуванню не підлягає. Проаналізувавши зібрані у справі докази, суд дійшов до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню. Такого висновку суд дійшов з огляду на таке. Згідно ст. 83 Кодексу законів про працю України та ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Як встановлено судом на день звільнення позивача відповідач мав заборгованість перед позивачем за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 171233,46 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, з наступним відрахуванням з указаної суми до державного бюджету відповідних податків і зборів. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплати усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Як розяснено в п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі не проведення розрахунку у звязку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача, або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. З довідки КЗ СОР 1 ОСЛ м. Ромни від 14.07.2016 року вбачається, що середньоденний заробіток позивача за два останніх місяці його роботи перед звільненням становить 815, 70 грн. (а.с.42 т.2). Указана обставина сторонами не оспорюється. Позивач предявив вимогу про проведення з ним розрахунку 1 жовтня 2015 року. Неоспорювана сума компенсації за невикористані дні щорічної відпустки виплачена позивачу 03.11.2015 року Оспорювана сума не виплачена до цього часу. Кількість днів затримки розрахунку за період з 01.10.2015 року по 10.08.2016 року становить 215 робочих дні (21+21+23+19+21+22+21+19+19+21+8). Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за період з 01.10.2015 року по 10 .08.2016 року становить 175370 грн. 50 коп. (215 х 815, 70 грн. = 175370,50 грн.) з послідуючим відрахуванням з цієї суми всіх необхідних платежів та зборів. З відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 3466,08 грн. Суд відхиляє доводи представників відповідача та третіх осіб, що позивач, як керівник установи повинен був забезпечити виплату йому належних від установи коштів при звільненні завчасно і замовити в Управлінні охорони здоровя необхідну суму коштів, а оскільки він цього не зробив, то заклад не міг з ним вчасно розрахуватись по причині відсутності коштів. Така позиція представників відповідача та третіх осіб не узгоджується з вимогами ст. 117 КЗпП України, відповідно до якої сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Крім того, законодавство не містить будь-яких обмежень щодо незастосування зазначеної норми права відносно керівника установи. На підставі викладеного,

Outcome: approved