Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до Тернопільського національного педагогічного університету ім. В.Гнатюка про стягнення грошової допомоги в розмірі шести місячних посадових окладів, зміни дати звільнення з роботи, стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні в розмірі середнього заробітку за весь час затримки по день прийняття рішення судом, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди. Згідно уточнених позовних вимог, позивач просить суд: стягнути з ТНПУ ім. В.Гнатюка на її користь грошову допомогу у розмірі шести місячних посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат; змінити дату її звільнення з роботи ТНПУ ім. В.Гнатюка з 26.08.2015 року на день отримання трудової книжки 19.10.2015 року; стягнути ТНПУ ім. В.Гнатюка на її користь компенсацію за затримку розрахунку при звільненні в розмірі середнього заробітку за весь час затримки по день прийняття рішення судом; стягнути з ТНПУ ім. В.Гнатюка на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу; стягнути з ТНПУ ім. В.Гнатюка на її користь моральну шкоду в розмірі 1500 грн.; стягнути з ТНПУ ім. В.Гнатюка судові витрати в сумі 1948 грн. 80 коп. на її користь. В обґрунтування своїх вимог позивач вказує на те, що перед виходом у щорічну відпустку вона звернулась до ректора університету з питанням оформлення бухгалтерських документів, які необхідні для оформлення пенсії, повідомивши про те, що після відпустки збирається вийти на пенсію. Крім того вона просила нарахувати суми грошової допомоги, які університет повинен буде сплатити після виходу на пенсію згідно законодавства. Наказом ТНПУ ім. В.Гнатюка від 25.08.2015 року № 51-к «По особовому складу» її з 26.08.2015 року було звільнено з посади за власним бажанням, однак на день звільнення повного розрахунку з позивачем не було, а саме не було виплачено грошової допомоги та не було видано належно оформленої трудової книжки. Лише 19.10.2015 року після численних телефонних дзвінків їй було їй було видано трудову книжку вважає, що університетом було порушено її законні права, що призвело до затримки звернення до органів Пенсійного фонду України з клопотанням про перерахунок пенсії. Вказує, що внаслідок порушення її трудових прав їй завдано моральної шкоди, що полягає у втраті нормальних життєвих зв'язків та потребують від неї додаткових зусиль для організації життя, яку вона оцінює у розмірі 1500 грн. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав та мотивів викладених у позовній заяві. Представник відповідача Сохіна І.С. у судовому засіданні проти позову заперечила, вказавши на те, що вимоги позивача є необґрунтованими і неправомірними, подавши суду письмові заперечення. Вказавши на те, що виплата грошової допомоги науково-педагогічному працівнику має здійснюватись лише у тому році, коли оформлялась пенсія, а отже в даний час така виплата є неправомірною. Відповідно до відомостей перерахунку № 0000000186 від 26.06.2015 року та № 0000000188 від 26.06.2015 року [PERSON] було нараховано та переведено на картку ПриватБанку 9460,11 грн. відпускних виплат аж до дня звільнення, тому заборгованості із сум виплат, що підлягають при звільненні, немає та підстав для виплати компенсації за час затримки розрахунку відсутні. Трудова книжка була видана позивачу лише 19.10.2015 року у зв'язку з тим, що з 26.08.2015 року позивач перебувала не в м. Тернополі, а тому не з'явилась для одержання трудової книжки, працівники відділу кадрів вживали усіх заходів щодо повідомлення позивача про необхідність отримати трудову книжку, неодноразово телефонували їй на мобільний та стаціонарний телефони, але позивач на телефонні дзвінки не відповідала, тому вважають, що затримка у видачу трудової книжки відбулась не з вини університету, тому підстави для зміни дати звільнення відсутні. Оскільки вважає недоведеним порушення трудових прав позивача, тому просить відмовити у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди та судових витрат. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав: Судом встановлено, що позивач працювала у Тернопільському національному педагогічному університеті ім. В.Гнатюкана посаді професора завідувача кафедри російської мови і літератури. Наказом ректора від 01.12.2003 року № 73-к [PERSON] було звільнено 04.12.2003 року із посади професора-завідувача кафедри російської мови та літератури за власним бажанням за ст. 38 КзПП України. З 08.12.2003 року [PERSON] прийнято на посаду професора завідувача кафедри російської мови і літератури за строковим трудовим договором з 09.12.2003 року по 30.06.2007 року з окладом 547 грн., збільшеним в 1,33 рази та надбавкою за вислугу років у розмірі 30 відсотків окладу. Продовжено з 31.12.2003 року виплату [PERSON] 35% щомісячної надбавки до зарплати «за передачу інтелектуального капіталу». Згідно заяви позивача від 11.08.2015 року, [PERSON] просить звільнити її з 27.08.2015 року із посади (0,5 ставки) завідувача кафедри, професора у відповідності до ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Як вбачається із копії наказу відповідача за № 51-к від 25.08.2015 року, [PERSON] з 26.08.2015 року звільнена з посади професора кафедри загального мовознавства і слов'янських мов (0,5 ставки) за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України. Довідкою управління Пенсійного фонду України від 04.03.2015 року № 3907/11 підтверджено, що [PERSON] як одержувач пенсії перебуває на обліку в УПФ України в місті Тернополі з 05.12.2003 року та отримує з 05.12.2003 року пенсію за віком відповідно до Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність». Відповідно до ст.ст.10, 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» (в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) пенсія науковому (науково-педагогічному) працівнику призначається при досягненні пенсійного віку: чоловікам - за наявності стажу роботи не менше 25 років, у тому числі стажу наукової роботи не менше 20 років; жінкам - за наявності стажу роботи не менше 20 років, у тому числі стажу наукової роботи не менше 15 років. При виході на пенсію з посади наукового (науково-педагогічного) працівника науковому (науково-педагогічному) працівнику видається грошова допомога у розмірі шести місячних посадових ставок (окладів) з урахуванням надбавок і доплат за наявності стажу наукової роботи не менше: для чоловіків - 12,5 років; для жінок - 10 років. (Дію частини десятої статті 24 зупинено на 2003 рік в частині виплати грошової допомоги при виході на пенсію (щодо науково-педагогічних працівників, які працюють у вищих навчальних закладах III-IV рівнів акредитації, закладах післядипломної освіти) згідно із Законом N 380-IV ( 380-15 ) від 26.12.2002 ). Пенсія науковим (наково-педагогічним) працівникам відповідно до цього Закону призначається з дня звернення за призначенням пенсії та за умов звільнення з посади наукового (наково-педагогічного) працівника, за винятком осіб, які працюють за строковим трудовим договором (контрактом), що укладений після досягнення пенсійного віку. Враховуючи вищевказаної вимоги закону, умовою для вплати вказаної допомоги є вихід на пенсію з посади наукового працівника. Сторонами в судовому засіданні не заперечувалось, що позивачу після набуття пенсійного віку було призначено пенсію за віком. Оскільки позивач після досягнення пенсійного віку продовжувала працювати за строковим трудовим договором, отримувала пенсію за віком та була звільнена із займаної посади у серпні 2015 року за власним бажанням, суд вважає, що право на отримання грошової допомоги відповідно до положень ст. 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» під час звільнення з посади 26.08.2015 року у неї не виникло. Як зазначено у відпускному листі № 249 Тернопільського національного педагогічного університету ім. В.Гнатюка з 01.07.2015 року по 26.08.2015 року [PERSON] перебувала у щорічній відпустці, тривалістю 56 календарних днів. Відповідно до відпускного листа № 249 Тернопільського національного педагогічного університету ім. В.Гнатюка, в день звільнення 26 серпня 2015 року [PERSON] не працювала. Отже, судом встановлено, що позивач перебуваючи у щорічній відпустці, подала заяву про звільнення за власним бажанням та була звільнена з посади професора завідувача кафедри загального мовознавства і слов'янських мов у період перебування у відпустці. Згідно до положень ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до відомостей перерахунку: № 0000000186 в банк ТФ ПАТ КБ «Приватбанк» за червень 2015 року, [PERSON] нараховано 6649 грн. 51 коп.; № 0000000188 в банк ТФ ПАТ КБ «Приватбанк» за червень 2015 року, [PERSON] нараховано 2810 грн. 60 коп.; № 0000000167 в банк ТФ ПАТ КБ «Приватбанк» за червень 2015 року, [PERSON] нараховано 800 грн. 00 коп. Також, свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердив, що позивачу було виплачено на день звільнення усі відпускні та спору щодо сум, належних до виплати при звільненні позивача немає. Крім того, представником позивача не заперечувався факт отримання позивачем [PERSON] вищезазначених сум. Таким чином, представником позивача в судовому засіданні не наведено доводів та судом не встановлено доказів наявності заборгованості відповідача по заробітній платі чи інших виплатах перед позивачем та затримки у розрахунку з позивачем, тому суд не вбачає підстав для задоволення вимог про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні позивача. Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо зміни дати звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивач вказує, що їй у день звільнення не було видано трудову книжку з вини відповідача. У відповідності до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Так, із книги реєстрації руху трудових книжок і вкладень до них Тернопільського національного педагогічного університету ім. В.Гнатюка вбачається, що 19.10.2015 року [PERSON] отримала трудову книжку. Також, допитаний у якості свідка представник позивача [PERSON] суду пояснив, що позивач 27.08.2015 року особисто приходила до університету для з'ясування питання щодо її звільнення та з метою отримання трудової книжки, однак у той день її трудову книжку не було видано на руки, позивач повідомила йому, що з нею ніхто не хотів спілкуватись, усі її проігнорували. Свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] подала заяву про звільнення під час перебування у відпустці через канцелярію університету. Оскільки позивач подала заяву про звільнення за власним бажанням, попередивши за два тижні та не просила відкликати її з відпустки, тому звільнення відбулось у останній день відпустки. Після дня звільнення 27.08.2015 року позивач особисто не звернулась до відділу кадрів для отримання трудової книжки. У зв'язку цим він багаторазово робив спроби зв'язатись з [PERSON] по телефону, однак безуспішно, і не вдалось з'ясувати місце її перебування, а тому зробив висновок, що [PERSON] перебуває за межами м.Тернополя і направляти їй повідомлення вважав недоцільним. Вказав, що повідомлення з проханням з'явитися в відділ кадрів Тернопільського національного педагогічного університету ім. В.Гнатюкадля отримання трудової книжки, у зв'язку з звільненням з 26 серпня 2015 року позивачу поштою не було надіслано. Позивачу було видано трудову книжку лише 19.10.2015 року, коли вона особисто з'явилась до відділу кадрів. Згідно акту від 03.09.2015 року, складеного начальником відділу кадрів [PERSON], інженерами першої категорії та завідувачем кафедри загального мовознавства і слов'янських мов, вказано, що в період з 26 по 28 серпня та з 01 по 02 вересня 2015 року, щоденно по декілька разів робились спроби зв'язатись з [PERSON] по телефону з метою запросити її у відділ кадрів для ознайомлення з наказом про звільнення з роботи та видачі їй трудової книжки, однак жодного разу на телефонні дзвінки ніхто не відповідав. Відповідно до положень пунктів 4.1, 4.2 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58 (Надалі Інструкція), - власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Судом встановлено, що позивач [PERSON] у день звільнення 26.08.2015 року не працювала, оскільки перебувала у щорічній відпустці, про що було відомо відповідачу. Проте, відповідачем не було виконано вимоги положень вищезазначених норм законодавства та не було направлено у день звільнення позивачу [PERSON] поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Заперечення представника відповідача та пояснення свідка [PERSON] про те, що були здійснені неодноразові спроби повідомити позивача по телефону про необхідність отримання трудової книжки суд не бере до уваги, оскільки вказані факти не можуть бути належними доказами дотримання відповідачем визначеного Законом порядку повідомлення працівника про необхідність отримання трудової книжки. Згідно з вимогами ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок їх ведення визначений Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджений наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення 29 липня 1993 року № 58 (з наступними змінами). В силу вимог ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган, зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести із ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що відповідачем не виконано обов'язку, передбаченого ч.1 ст.47 КЗпП України щодо видачі позивачу у день звільнення належно оформленої трудової книжки. Разом з тим, суд вважає, що позовні вимоги про зобов'язання змінити дату звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного у зв'язку із затримкою видачі трудової книжки підлягають до задоволення, виходячи із наступного. Відповідно до вимог ч.4 ст. 235 КЗпП України в разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Таким чином, для застосування цієї норми права необхідно наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки. Такі ж положення закріплені в п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджених спільним наказом N 58 від 29 липня 1993 року Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України (далі - Інструкція). Судом встановлено, що відповідачем не було вжито заходів, передбачених п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, щодо повідомлення працівника про необхідність отримання ним трудової книжки. Таким чином, суд приходить до переконання, що вина відповідача у затримці видачі трудової книжки доведена в судовому засіданні . З урахування наведеного вище, суд вважає, що позовні вимоги про зобов'язання змінити дату звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку із затримкою видачі трудової книжки слід задовольнити. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Обчислення середнього заробітку проводиться відповідно до Порядку обчислення середнього заробітку, затвердженого постановою КМ України від 08.02.1995 року № 100, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Відповідно до абзацу третього пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 з усіма змінами та доповненнями (далі - Порядок обчислення середньої заробітної плати), середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Так, судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що [PERSON] не була ознайомлена із наказом про її звільнення від 26.08.2015 року № 51-к та отримала трудову книжку 19.10.2016 року. Таким чином, позивачу не було видано трудової книжки за період з 27.08.2014 року по 19.10.2015 року. Враховуючи встановлення судом факту затримки видачі трудової книжки з вини відповідача, слід стягнути середній заробіток з відповідача в користь позивача за час вимушеного прогулу. Відповідно до довідки про доходи від 04.02.2016 року № 138-40/50, виданої [PERSON], її середньомісячна заробітна плата за червень-липень 2015 року становить 3765 грн. 79 коп. Загальна кількість днів прострочення видачі трудової книжки з 27.08.2015 року по 19.10.2015 року становить 38 робочих днів. Середньоденна заробітна плата позивача становить: 3765,79/20 (кількість фактично відпрацьованих днів) = 188,29 грн. А тому, середній заробіток за період з 27.08.2014 року по 19.10.2015 року становить 188,29 х 38 = 7155 грн. 02 коп. Таким чином, з відповідача в користь позивача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 7155 грн. 02 коп. з відрахуванням сум податків та інших обов'язкових платежів. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав і інтересів призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Проте, представником позивача в судовому засіданні не викладено доводів та не надано жодних належних та допустимих доказів, що порушення законних прав і інтересів позивача [PERSON], що полягали у затримці видачі трудової книжки, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя, тому вважає, що у задоволенні вимог в цій частині слід відмовити з недоведеністю. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, слід стягнути з відповідача в користь позивача судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто в сумі 487 грн. 20 коп. та в дохід держави судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп.

Outcome: partial