Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення 3% річних та суми інфляційних втрат. Позовні вимоги, щодо розміру заборгованості неодноразово уточнював. В обґрунтування позову посилався на те, що рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 16 квітня 2019 року, яке набуло чинності 06 серпня 2019 року, з [PERSON] на його користь стягнуто заборгованість за договорами позики укладеними між ним та [PERSON] протягом 2014 - 2016 років. Так, на підставі вказаного рішення суду з [PERSON] на його користь стягнуто основний борг, та 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання, а саме: заборгованість за договором позики від 25 квітня 2016 року в сумі 16 015, 39 гривень; заборгованість за договором позики від 08 червня 2016 року в сумі 4 845,42 гривень; заборгованість за договором позики від 19 липня 2016 року в сумі 10 580, 06 гривень; заборгованість за договором позики від 31 липня 2014 року в сумі 13 452, 32 гривень. Враховуючи, що на момент звернення до суду з даним позовом рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя,від 16 квітня 2019 року, [PERSON] виконане не в повному обсязі, вважає, що відповідач не звільнена від виконання своїх зобов`язань передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України, а саме по сплаті інфляційних втрат та 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання за рішенням суду. Просив суд стягнути з відповідача на його користь 3 % річних та суми інфляційних втрат: за договором позики від 31 липня 2014 року, за період з 16 листопада 2017 року до 20 жовтня 2020 року в сумі - 2 616 гривень 81 копійок; за договором позики від 25 квітня 2016 року, за період з 12 вересня 2017 року до 20 жовтня 2020 року, в сумі - 3 810 гривень 10 копійок; за договором позики від 19 липня 2016 року, за період з 12 вересня 2017 року до 20 жовтня 2020 року, в сумі - 2 499 гривень 02 копійок. Також просив суд стягнути з відповідача [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840, 80 гривень, та витрати на правничу допомогу у розмірі 2 000 гривень. Ухвалою суду від 17 лютого 2020 року у справі відкрите спрощене позовне провадження. За клопотанням сторін судові засідання по вказаній справі неодноразово відкладалися в зв`язку із запровадженими в країні карантинними обмеженнями, з приводу епідемії короновірусу. Позивач [PERSON] повідомлений про день та час розгляду справи до судового засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справ за його відсутності, та за участю його представника адвоката Карпової Н.В. Представник позивача адвокат Карпова Н.В. у судовому засідання підтримала позовні вимоги [PERSON] , просила їх задовольнити, надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, вказала, що примусове стягнення заборгованості за рішенням суду не звільняє відповідача [PERSON] від виконання зобов`язань за рішенням суду відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України. В подальшому подала заяву про закінчення розгляду справи за її відсутності та відсутності позивача [PERSON] . Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Поляков І.С. у судовому засідання заперечували проти позову, вказували, що рішення суду від 16 квітня 2019 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за раніше укладеними договорами позики, виконується в примусовому порядку Лівобережним відділом виконавчої служби м. Маріуполя, із заробітної плати відповідача [PERSON] борг примусово стягуються на користь [PERSON] , а тому підстав для задоволення позову не має. Надали суду звіти Лівобережного відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя, про здійснення відрахування та виплат відносно [PERSON] , за всіма виконавчими провадженнями, відкритими на підставі вищезазначеного рішення суду. В останнє судове засідання відповідач [PERSON] належним чином повідомлена про день та час розгляду справи не з`явилась, надала заяву про його перенесення, посилаючись на зайнятість по роботі. Проте, суд вважає не поважними причини такої неявки в судове засідання відповідача. Враховуючи, тривалий строк розгляду справи, а також те, що відповідач [PERSON] та її представник адвокат Поляков І.С. були обізнані про хід судового розгляду цивільної справи, на обґрунтування своєї позиції на адресу суду надіслали відзив та письмові документи, у судовому засіданні висловили свою позицію щодо позову, суд, відповідно до положень п.1 ч.3 ст. 223 ЦПК України, розглядає справу за відсутності сторін, на підставі наявних у ній даних та доказів. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи між сторонами виникли правовідносини з договорів позики від 25 квітня 2016 року, від 08 червня 2016 року, від 19 липня 2016 року та договору позики від 31 липня 2014 року. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 16 квітня 2019 року, яке набуло було чинності 06 серпня 2019 року, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто: заборгованість за договором позики від 25 квітня 2016 року станом на 11 вересня 2017 року (день звернення до суду з позовом) в сумі 15 643,80 гривень, та 3% річних від суми боргу, за період з 26 листопада 2016 року по 11 вересня 2017 року (день звернення до суду з позовом) в сумі 371,59 гривень, а всього за договором позики від 25 квітня 2016 року - 16 015, 39 гривень; заборгованість за договором позики від 08 червня 2016 року станом на 11 вересня 2017 року (день звернення до суду) в сумі 4680, 39 гривень, та 3% річних від суми боргу, за період з 09 липня 2016 по 11 вересня 2017 року (день звернення до суду), в сумі 165,03 гривень, а всього за договором позики від 08 червня 2016 року - 4 845,42 гривень; заборгованість за договором позики від 19 липня 2016 року, станом на 11 вересня 2017 року (день звернення до суду) в сумі в 10 429, 20 гривень, та 3% річних від суми боргу, за період з 20 березня 2017 року по 11 вересня 2017 року (день звернення до суду) в сумі 150, 86 гривень, а всього за договором позики від 19 липня 2016 року - 10 580, 06 гривень; заборгованість за договором позики від 31 липня 2014 року в сумі 12 688, 76 гривень та 3% річних за період з 01 травня 2015 року по 15 листопада 2017 року (день звернення до суду з заявою про збільшення позовних вимог) в сумі 763,56 гривень, а всього за договором позики від 31 липня 2014 року - 13 452, 32 гривень. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в сумі 540 гривень. Згідно частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Як встановлено вищезазначеним судовим рішенням між сторонами було укладено чотири договори позики, за якими позивач [PERSON] передав відповідачу [PERSON] грошові кошти. Всі договори укладено в письмові формі та підписано сторонами. На підтвердження укладення договорів позики, позичальник - відповідач [PERSON] надала позикодавцеві - позивачеві [PERSON] розписки, відповідно до яких [PERSON] : 25.04.2016 року отримала від [PERSON] в борг грошову суму в розмірі 600 доларів США, які зобов`язалася повернути 25.11.2016 року; 08.06.2016 року отримала в борг 150 Євро, які зобов`язалась повернути до 08.07.2016 року; 19.07.2016 року отримала в борг 400 доларів США, які зобов`язалась повернути до 19.03.2017 року. Також, вищевказаним рішенням суду, встановлено, що [PERSON] , 31.07.2014 року отримала від [PERSON] в борг грошову суму 10 000,00 гривень, що еквівалентно 800 доларам США, про що зазначено в розписці. Вказані кошти [PERSON] зобов`язалась повернути до 30.04.2015 року. За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Отже, між сторонами склалися договірні зобов`язальні правовідносин, які належать до грошових. Згідно рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 16 квітня 2019 року, сума боргу за договорами позики від 25 квітня 2016 року, від 08 червня 2016 року та за договором позики від 19 липня 2016 року, визначена судом станом на 11 вересня 2017 року, а за договором позики від 31 липня 2014 року, станом на 15 листопада 2017 року. Звертаючись до суду з позовом до відповідача [PERSON] , позивач [PERSON] посилався на те, що відповідач добровільно не виконала взяті на себе зобов`язання по вищевказаним договорам позики, в зв`язку з чим він вимушений був звернутися до Лівобережного ВДВС у м. Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), с заявами про примусове виконання рішення суду від 16 квітня 2019 року. До сьогодення зобов`язання по вищевказаним договорам позики відповідачем [PERSON] в повному обсязі не виконані, у зв`язку з чим він має намір стягнути з останньої суми інфляційних втрат та 3% річних від прострочених сум станом на 20 жовтня 2020 року. На підставі відомостей отриманих із Лівобережного ВДВС у м. Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), судом встановлено, що у Лівобережному ВДВС перебувають виконавчі провадження відкриті по примусовому виконанню рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 16 квітня 2019 року, а саме: ВП 60280571, відкрите на підставі виконавчого листа № 265/6331/17 від 03.10.2019 року, виданого Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 19.07.2016 року станом на 11.09.2017 року (день звернення до суду) в сумі 10429,20 гривень, та 3% річних від суми боргу, за період 20.03.2017 року по 11.09.2017 року (день звернення до суду), в сумі 150,86 гривень, а всього за договором позики від 19.07.2016 року -10580,06 гривень 06 копійки. ВП 60294704, відкрите на підставі виконавчого листа № 265/6331/17 від 03.10.2019 року, виданого Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя про стягення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 31.07.2014 року в сумі 12688,76 грн. та 3% річних, за період з 01.05.2015 року по 15.11.2017 року, в сумі 763,56 грн., а всього за договором позики від 31.07.2014 року -13452,32 грн. ВП 60294706, відкрите на підставі виконавчого листа № 265/6331/17 від 03.10.2019 року, виданого Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 25.04.2016 року станом на 11.09.2017 року в сумі 15643,80 грн., 3% річних від суми боргу, за період з 26.11.2016 року по 11.09.2017 року, в сумі 371,59 грн., а всього за договором позики від 25.04.2016 року -16015,39 грн. ВП 60294707, відкрите на підставі виконавчого листа № 265/6331/17 від 03.10.2019 року, виданого Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 08.06.2016 року станом на 11.09.2017 року в сумі 4680,39 грн. та 3% річних від суми боргу, за період 09.07.2016 по 11.09.2017 року, в сумі 165,03 грн., а всього 4845,42 грн. ВП 60294705, відкрите на підставі виконавчого листа № 265/6331/17 від 03.10.2019 року, виданого Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] судових витрат в сумі 540 грн. 18 травня 2020 року, державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП 60294707, на підставі п. 9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», заборгованість, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження сплачені в повному обсязі. 21 жовтня 2019 року державним виконавцем по вищевказаним виконавчим провадженням винесені постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника [PERSON] (а.с.44-46) 12 грудня 2019 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП 60294705, на підставі п. 9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». Заборгованість, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження сплачені в повному обсязі. Станом на 20 жовтня 2020 року державним виконавцем по зведеному виконавчому провадженню (ЗВП № 60371004) стягнуто та перераховано стягувачу [PERSON] 17 451, 80 гривень. Залишок заборгованості станом на 20 жовтня 2020 року за виконавчими провадженнями складає: по ВП 60294704 за договором позики від 31 липня 2014 року - 12 712, 12 гривень, по ВП 60294706 за договором позики від 25 квітня 2016 року - 15 269, 27 гривень, інші виконавчі провадження повністю погашені, що підтверджується відомостями від 29 жовтня 2020 року за № 17.1 - 23/20103. Ухвалюючи рішення суд керується наступними нормами права: Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права і виконувати свої обов`язки відповідно до договору. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 604-609 ЦК України. Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов`язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції. Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Відповідно до статті 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. При цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено. Зволікання відповідача з виконанням судового рішення, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з неї судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідачів сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні. Враховуючи, що рішенням суду від 16 квітня 2019 року з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] стягнуто борг в національній грошовій одиниці - гривні, яке не виконане боржником, тому вказане грошове зобов`язання підлягає індексації, внаслідок її знецінення. При цьому суд, з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18, вважає, що нарахування інфляційних втрат за наступний період з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця є обґрунтованим, оскільки інфляційні втрати та 3% річних не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання. Також, у правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання поза межами строку дії договору права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, в тому числі щодо сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті. (Правова позиція Великої палати від 16 січня 2019 року.) Розрахунок 3% річних проводиться за наступною формулою: розмір боргу, помножується на 3% ділиться на 365 (днів у році) та помножується на кількість днів прострочення грошового зобов`язання. Уточнюючи позовні вимоги позивач [PERSON] просив стягнути з відповідача [PERSON] 3% річних та суми інфляційні втрати за договорами позики, виконавчі провадження по яким не були закінченні державним виконавцем станом на 20 жовтня 2020 року. А саме за договором позики від 31 липня 2014 року, за період з 16 листопада 2017 року до 20 жовтня 2020 року в сумі - 2 616 гривень 81 копійок; за договором позики від 25 квітня 2016 року, за період з 12 вересня 2017 року до 20 жовтня 2020 року, в сумі - 3 810 гривень 10 копійок; за договором позики від 19 липня 2016 року, за період з 12 вересня 2017 року до 20 жовтня 2020 року, в сумі - 2 499 гривень 02 копійок. Загальна суму яку просив стягнути позивач з відповідача за вказаними договорами позики становить - 8 925, 93 гривні. Судом встановлено, що станом на 20 жовтня 2020 року, заборгованість відповідача перед позивачем за договором позики від 31 липня 2014 року складає 12 712, 12 гривень, та за договором позики від 25 квітня 2016 року - 15 269, 27 гривень, інші виконавчі провадження відповідачем [PERSON] повністю погашені. Визначаючи період за який виникла заборгованість за договором позики від 31 липня 2014 року, суд виходить із дати 16 листопада 2017 року, оскільки станом на вказану дату стягнуто суму боргу з відповідача на користь позивача за рішенням суду від 16 квітня 2019 року та дату 20 жовтня 2020 року, так як саме ця дата визначена позивачем в позові. Період за який виникла заборгованість за договором позики від 25 квітня 2016 року, суд виходить із дати із дати 12 вересня 2017 року, оскільки станом на вказану дату стягнуто суму боргу з відповідача на користь позивача за рішенням суду від 16 квітня 2019 року та дату 20 жовтня 2020 року, так як саме ця дата визначена позивачем в позові. Таким чином 3 % річних за договором позики від 31 липня 2014 року, за період з 16 листопада 2017 року по 20 жовтня 2020 року, складає - 1 117, 13 гривень, виходячи з розрахунку: 12 712,12 гривень (сума боргу) х 3 % : 365 (кількість днів у календарному році) х 1 070 (кількість днів прострочення виконання боргових зобов`язань). 3 % річних за договором позики від 25 квітня 2016 року за період з 12 вересня 2017 року по 20 жовтня 2020 року складає 1 424, 43 гривень, виходячи із розрахунку: 15 269,27 гривень (сума боргу) х 3 % : 365 (кількість днів у календарному році) х 1 135 (кількість днів прострочення виконання боргових зобов`язань). Інфляційні втрати за договором позики від 31 липня 2014 року, за період з 16 листопада 2017 року по 20 жовтня 2020 року, дорівнюють сумі 2 352, 76 гривень, шляхом розрахунку: 12 712,12 x 1.18508017 - 12 712,12 = 2 352,76 грн., де 12712,12 - сума боргу; 1.18508017 - сукупний розмір індексу інфляції за період з 16 листопада 2017 року по 20 жовтня 2020 року. Інфляційні витрати за договором позики від 25 квітня 2016 року, дорівнюють - 3 577,54 гривень, шляхом розрахунку: 15 269, 27 х 1.23429674 -15 269, 27 = 3 577,54 гривень, де - 15 269,27 гривен (сума боргу); 1.22207598 - сукупний розмір індексу інфляції за період з 12 вересня 2017 року по 20 жовтня 2020 року. Вказаний розрахунок 3% річних та інфляційних втрат проведений судом за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій на сайті LIGA 360 за посиланням: https://ips.ligazakon.net/calculator/ff . Таким чином, з метою захисту майнових прав та інтересу позивача, який полягає у отриманні компенсації від боржника у вигляді 3 % річних від простроченої суми боргу та інфляційних втрат з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню за договором позики від 31 липня 2014 року, за період з 16 листопада 2017 року по 20 жовтня 2020 року, сума 3 469,89 гривень (1 117, 13 + 2 352, 76); за договором позики від 25 квітня 2016 року, за період з 12 вересня 2017 року по 20 жовтня 2020 року, сума - 5000, 97 гривень. (1 424, 43 + 3 577, 54 ) Загальний розмір 3 % річних та інфляційних втрат за договорами позики від 31 липня 2014 року та від 25 квітня 2016 року складає 8470, 86 гривень Стягнення вказаної суми боргу з відповідача на користь позивача повністю відповідає загальній засаді принципу диспозитивності цивільного процесу, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. ( ч.1 ст. 13 ЦПК України). Враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу, та розглядаючи позовні вимоги виключно в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів, суд не здійснює нарахування 3% річних та інфляційних втрат за конкретні періоди прострочення кожного грошового зобов`язання, які виникли у відповідача [PERSON] перед позивачем [PERSON] на підставі рішення суду від 16 квітня 2019 року, оскільки загальна сума таких нарахувань виходить за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання та, зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Щодо вимог про стягнення судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з ч 3 цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно ч. 4 цієї статті розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до матеріалів справи між позивачем та адвокатом Карповою Н.В. було укладено договір про надання правової допомоги за № 7 від 23 березня 2020 року, відповідно до якого за послуги, що надаються «Адвокатом», «Клієнт» зобов`язаний оплачувати витрати необхідні для виконання його доручень, а також винагороду (гонорар) за надання правової допомоги у порядки та строки обумовлені сторонами у додатках до цього договору. Гонорар є формою винагороди «Адвокату» за надання правової допомоги «Клієнту». Розмір винагороди (гонорар) «Адвоката» при наданні правової допомоги, а також порядок розрахунків, визначаються Сторонами в додатках до цього договору. (а.с. 61-67). Зі змісту договору та доручення за № 1 від 23 березня 2020 року, вбачається, що сторонами визначено вид послуг, які надаються адвокатом, але не визначено їх вартості. (а.с.33-34) Згідно квитанції про оплату юридичних послуг за № 1 від 23 березня 2020 року виданої адвокатом Карповою Н.В., [PERSON] сплатив адвокату Карповою Н.В. гонорар у сумі 2000, 00 грн. за надання послуг, які складаються: з консультацій вартістю - 500, 00 грн.; складання позову, в тому числі уточненого - вартість 1000, 00 грн.; участь в судовому засіданні - 500,00 грн. (а.с. 81). Суд зазначає, що в межах даної справи за участю представника позивач проведе лише одне судове засідання тривалістю 30 хвилини, інші судові засідання відбувалися без участі сторін за наявними матеріалами справи. З огляду на викладене та враховуючи, зокрема: незначну складність справи, реальний час витрачений адвокатом на участь у судових засіданнях, обсяг наданих адвокатом послуг, ціну позову, вимоги про стягнення витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, підлягають частковому задоволенню, в сумі 1 700, 00 грн. Крім того позивачем понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840, 80 гривень, за вимогу майнового що підтверджується відповідною квитанцією. Відповідно ч.2 п.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати, по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн.

Outcome: partial