Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-30 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] в особі законного представника [PERSON] про зміну розподілу часток у спадковому майні. Просив суд ухвалити рішення, яким розподілити спадкове майно після смерті матері [PERSON] , виділивши позивачу 100% частки у спадковому майні, а відповідачу - 0% частки у спадковому майні. В обгрунтування позовних вимог [PERSON] покликається на те, що [INFO] померла його мати [PERSON] , а позивач є її спадкоємцем за законом. Крім нього спадкоємцями першої черги за законом є його сестра [PERSON] , яка з 1998 року постійно проживає за кордоном разом зі своєю сім`єю, і яка рішенням Буського районного суду Львівської області від 20.05.2019 року усунута від права на спадкування за законом після смерті матері. Також іншим спадкоємцем першої черги за законом є син його померлого брата [PERSON] - [PERSON] , [INFO]. Померлий брат [PERSON] за життя не цікавився долею померлої матері, самоусунувся від обов`язку дорослих дітей допомагати своїм хворим батькам похилого віку, що підтверджується рішеннями Залізничного районного суду м. Львова від 03.08.2010 та від 05.07.2013 про стягнення аліментів із [PERSON] на користь померлої матері [PERSON] . Натомість, позивач стверджує, що із 1998 року лише він один турбувався долею матері, був її представником в судах, турбувався про її стан здоров`я, забезпечував продуктами харчування, готував їжу. Також зазначає, що після смерті пілота [PERSON] залишилось два спадкоємці: син [PERSON] та мати [PERSON] , якій за законом належала Ѕ частки від усієї спадщини, з компенсації - 30100 доларів США. Законний представник відповідача [PERSON] отримала від ПАТ «Авіакомпанії «Україна-Аероальянс» у якості компенсації у зв`язку зі смертю [PERSON] усього 60200 доларів США. При цьому вона брала на себе зобов`язання самостійно врегулювати ці вимоги (претензії) з іншими спадкоємцями, однак поступила непорядно по відношенню до померлої матері та жодної копійки із належної за законом компенсації не виплатила, жодного разу за життя до померлої матері не прийшла та не врегулювала це питання, умисно переховується за кордоном разом із дитиною. Позивач вважає, що спадкування відповідачем тієї частки у спадщині, яка б належала за законом його батьку, якби він був би живий на час відкриття спадщини, не може бути застосовано, оскільки померлий [PERSON] як син ухилявся від виконання обов`язку щодо утримання померлої матері-спадкодавця, що підтверджується розрахунком боргу по сплаті аліментів у розмірі 6500 грн., завіреним начальником Залізничного ВДВС ЛМУЮ Іванів А.О. Відтак, позивач вважає, що спадкове майно після смерті [PERSON] має бути розподілене позивачу сто відсотків частки у спадковому майні, а відповідачу нуль відсотків частки у спадковому майні. Ухвалою судді Буського районного суду Львівської області від 05.03.2021 року, після задоволення відводу судді Журибіда Б.М. від 02.03.2021, в даній цивільній справі відкрито загальне позовне провадження із призначенням підготовчого судового засідання та викликом сторін. Ухвалою підготовчого судового засідання від 06.04.2021 року було закрито підготовче судове засідання та призначено вищевказану справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні із викликом сторін. Позивач [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав із вищенаведених мотивів і просив суд їх задовольнити повністю, оскільки крім нього ніхто не цікавився життям спадкодавця. Також позивач покликався на те, що виключно він здійснював витрати на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця, про що представив суду докази (медичні документи про лікування спадкодавці та чеки на придбання ліків), а відповідач і його батько таких витрат не здійснювали, не цікавились життям спадкодавці, батько відповідача ухилявся від виконання своїх обов`язків щодо утримання спадкодавця. Також при ухваленні рішення в справі просить звернути увагу на постанову Верховного Суду від 27.05.2021 року в справі №552/196/20. Відтак просив позов задовольнити. Представник відповідача - адвокат Синявська І.В. проти задоволення позовних вимог заперечила, покликаючись на те, що заявлений позов зводиться до усунення її довірителя від права на спадкування після смерті [PERSON] , оскільки його підставою позивач зазначає ухилення сина спадкодавиці від її утримання. Проте законодавством України не передбачено можливості зміни часток у спадковому майні спадкоємцями, які прийняли спадщину, з фактичним позбавленням відповідача права на спадщину. Крім того, зазначила, що позивач вже звертався до Буського районного суду Львівської області з позовом про усунення від спадкування неповнолітнього [PERSON] після смерті [PERSON] із аналогічними підставами, а визначення за відповідачем нуль відсотків частки у спадковому майні фактично є усуненням його від права на спадщину. Так у задоволенні позову про усунення від права на спадкування позивачу було відмовлено рішенням Буського районного суду Львівської області від 02.08.2019 року, яке залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 25.02.2020 року. Відтак просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю, виходячи із наступних мотивів. Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами п`ятою - сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про її смерть, копія якого долучена до справи (а.с. 2). Спадкування після смерті [PERSON] здійснюється за законом, а її спадкоємцями є: позивач (син померлої), відповідач (внук померлої) та дочка померлої [PERSON] . Рішенням Буського районного суду Львівської області від 20 травня 2019 року, яке набуло законної сили у встановленому законом порядку, [PERSON] усунуто від права на спадкування за законом після смерті матері [PERSON] [INFO] позивач [PERSON] , а 02 листопада 2018 року відповідач [PERSON] в особі законного представника [PERSON] прийняли у шестимісячний строк спадщину за законом після смерті померлої [PERSON] , звернувшися до Другої Львівської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття ними спадщини, що підтверджується заявою позивача №744 від 17.10.2018 року та заявою відповідача №802 від 02.11.2018, копії яких знаходяться у матеріалах справи (а.с. 5). Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, рішенням Буського районного суду Львівської області від 02 серпня 2019 року, залишеного без змін постановою Львівського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року, позивачу [PERSON] відмовлено у задоволенні позовних вимог до [PERSON] , законного представника [PERSON] про усунення від права на спадкування за законом, оскільки позивачем не представлено в розпорядження суду належних та переконливих доказів того, що за життя син [PERSON] - [PERSON] ухилявся від виконання своїх обов`язків щодо утримання спадкодавця. Тому відсутні законні підстави для усунення від права на спадкування внука [PERSON] - [PERSON] . При цьому, вищевказаними судовими рішеннями, які набрали законної сили, надано правову оцінку доводам позивача [PERSON] , які він повторно заявив у цьому позові про зміну розподілу часток у спадковому майні, де констатовано відсутність законних підстав для усунення від права на спадкування відповідача [PERSON] . Крім того, постановою Львівського апеляційного суду від 25.02.2020 року встановлено, що самі по собі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03.08.2010 року та від 05.07.2013 року про стягнення аліментів із [PERSON] на користь померлої матері [PERSON] не свідчать про ухилення сина спадкодавиці від її утримання, оскільки такими рішеннями лише встановлено розмір необхідної грошової допомоги на утримання спадкодавиці та спадкодавця, подаючи такі позови, фактично реалізувала своє право на отримання грошового утримання, зокрема, і від одного із її синів, розмір якого до ухвалених рішень не був погоджений між ними та слід вважати був спірним. Також, у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що з часу набрання рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05.07.2013 року законної сили до дня смерті [PERSON] у нього існувала заборгованість зі сплати аліментів на користь матері та відповідно відсутні дані про те, що ним не виконувався обов`язок утримання матері до дня його смерті у 2014 році. Що стосується малолітнього відповідача, внука спадкодавці [PERSON] , то на нього законом не покладено обов`язку утримання спадкодавця, після смерті його батька у 2014 році. Навіть якщо припустити наявність такого обов`язку у його законного представника, то потенційно неналежне виконання законним представником своїх обов`язків не може впливати на можливість отримання малолітнім спадкоємцем спадщини. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно вимог ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною першою статті 1266 ЦК України передбачено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом (ч. 3 ст. 1224 ЦК України). Відповідно до статті 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємці за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Отже, системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про те, що частки у спадщині кожного зі спадкоємців є рівними та можуть бути змінені виключно за угодою між ними. Проте такої угоди між сторонами не має. Натомість позивач просить в судовому порядку змінити розподіл часток у спадщині, визначивши йому 100% частки, а відповідачу - 0%, що на думку суду, не узгоджується із вищенаведеними нормами права та є фактично вимогою усунути відповідача від права на спадкування з підстав, які вже були предметом судового розгляду та в задоволенні яких позивачу було відмовлено рішенням суду, яке набрало законної сили. Подібна правова позиція була викладена у постанові Верховного Суду №287/188/17-ц від 19 грудня 2018 року, яка в силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України є обов`язковою для суду, де Суд зазначив, що аналіз положень закону свідчить про те, що частки у спадщині кожного зі спадкоємців за законом є рівними, крім того моменту, коли спадкоємці за письмовою угодою (договором), посвідченою нотаріусом, не змінили розмір часток у спадщині когось із них. Аналогічно, як зауважив Верховний Суд у своїй постанові від 25 березня 2019 року в справі №379/439/17 про те, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для збільшення частки позивача у спадковому майні, оскільки посилання заявника на те, що вона має право на збільшення такої частки, не заслуговують на увагу з огляду на те, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. У випадку здійснення витрат на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця особа не позбавлена права звернутися до суду з позовом до інших спадкоємців про їх відшкодування. Чинне законодавство не передбачає можливості зміни розміру часток у спадщині з вищенаведених підстав. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 19 червня 2020 року в справі 495/9610/15-ц, оскільки спадкоємці не уклали письмової угоди між собою, посвідченої нотаріусом щодо зміни успадкованої частки кожного з них нерухомого майна, суд апеляційної інстанції вмотивовано відхилив доводи щодо зміни розміру частки у спадщині. Також суд вважає, що не релевантними до вирішення питання в даній справі є покликання позивача на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 27.05.2021 року в справі №552/196/20, оскільки така стосується права на спадкування за законом осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), тоді як предметом цього спору є зміна розподілу часток між спадкоємцями у спадщині. Ураховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про зміну розподілу часток у спадковому майні. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). За таких обставин, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог про зміну розподілу часток у спадковому майні слід відмовити повністю за їх необгрунтованістю. Відповідно до вимог пункту 2 частини другої, частин шостої та сьомої статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на рахунок держави, ураховуючи залишення позову без задоволення та звільнення позивача від сплати судових витрат. Ураховуючи наведене та

Outcome: dismissed