Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з 31.05.2013 року вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Сімейне життя подружжя не склалося по причині того, що вони люди різних поглядів на життя та у зв'язку з відсутністю порозуміння між подружжям. Подружні відносини припинилися з квітня 2015 року, з того часу спільне господарство не ведеться, сторони не підтримують сімейно-шлюбні стосунки. Позивач вважає, що що сім'я розпалась остаточно і її збереження суперечить інтересам подружжя та інтересам дитини. Відповідач [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про стягнення аліментів, мотивуючи свої вимоги наступним. Позивач за основним позовом в квітні 2015 року залишив її з неповнолітнім сином самих та з того часу вихованням сина не займається, коштів на його утримання майже не надає. Дитина перебуває на диспансерному обліку у кардіолога з приводу вродженої вади серця, має додатковий діагноз «Збільшення серця ІІІ-го ступеня», внаслідок чого дитині встановлена інвалідність з дитинства до досягнення 18 років та є потреба постійного лікування, домашнього режиму та постійного догляду. Це зумовлює додаткові витрати на утримання дитини, які відповідач, не взмозі забезпечувати на даний час, оскільки перебуває в декретній відпустці та не працює. Відповідачу за основним позовом відомо, що позивач неофіційно працює закрійником взуття та отримує заробітну плату в середньому 7 000-8 000 грн. на місяць. А тому, просить стягнути з позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини у твердій грошовій сумі, в розмірі 2 500 грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, та аліменти на утримання відповідача в розмірі 900 грн. щомісячно, посилаючись на те, що вона проживає з дитиною - інвалідом, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги про розірвання шлюбу підтримав та просив їх задовольнити, вимоги зустрічного позову визнав частково, пояснивши наступне. Він не працює та не має стабільного доходу, оскільки тривалий час, а саме, з 28.01.2015 року по 07.04.2016 року перебував на військовій службі у Збройних Силах України. Від утримання своєї дитини не відмовляється та не заперечує щодо визначення розміру аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] у твердій грошовій сумі, в розмірі 1 200 грн. Проти стягнення аліментів на утримання дружини заперечував в повному обсязі, оскільки зазначив, що не має такої матеріальної можливості, а також просив звернути увагу суду на те, що на даний час їх спільному сину виповнилося 3 роки та він відвідує дитячий садок, а тому відповідач, будучи працездатною особою, має можливість працювати. Крім того, відповідач отримує державну соціальну допомогу на дитину - інваліда з дитинства до досягнення 18 років, відповідно до рішення Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, в розмірі 1 335 грн. 30 коп. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги про розірвання шлюбу визнала. Вимоги зустрічної позовної заяви просила задовольнити в повному обсязі, пояснивши, що позивач ухиляється від утримання дитини, її виховання, не піклується про здоров'я дитини, її фізичний та духовний розвиток, а, окрім повсякденних витрат, їй необхідно постійно купляти ліки для дитини, оплачувати дитячий садок. Також зазначила, що дійсно отримує пенсію на дитину по інвалідності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 31.05.2013 року, про що в Амур-Нижньодніпровському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції складено актовий запис №258 (а.с. 3). Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.26). Як встановлено в судовому засіданні, і даний факт визнано сторонами, шлюбні відносини сторони не підтримують і спільне господарство не ведуть, наміру поновлювати шлюбні відносини не мають. Суд вважає, що вищевикладене дає підстави для висновку про неможливість подальшого спільного проживання подружжя і збереження шлюбу, оскільки збереження їхньої сім?ї суперечило б інтересам сторін. Згідно з ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України (СК України), суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч.4 ст.174 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК України), у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Абзацом 6 п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК постановлено, що у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] до відповідча [PERSON] про розірвання шлюбу є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Що стосується вимог зустрічного позову про стягнення аліментів, суд приходить до переконання про необхідність їх часткового задоволення за наступних підстав. Неповнолітній син сторін [PERSON] проживає разом з матір?ю - відповідачем по справі. Відповідно до посвідчення серії [NUMBER], неповнолітній син сторін [PERSON], [INFO], є дитиною-інвалідом до 18 років, законним представником якого є відповідач [PERSON], яка отримує на його утримання державну соціальну допомогу в сумі 1 335 грн. 30 коп. (а.с. 23). З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що дитина має вроджену ваду серця, має додатковий діагноз «Збільшення серця ІІІ-го ступеня» та потребує лікування (а.с. 22, 27-30). Відповідно до вимог ч.1 ст. 3 Конвеції ООН про права дитини (Конвенції), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Абзацом 1 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006 року постановлено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 СК України) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 88 СК України, якщо один з подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною-інвалідом, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи положення вищезазначеної процесуальної норми, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов?язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Враховуючи стан здоров?я дитини, матеріальний стан позивача, а саме те, що він є працездатною особою, працює неофіційно, має нерегулярний мінливий дохід, інших дітей та зобов?язань по сплаті аліментів не має, а також те, що відповідач отримує державну соціальну допомогу на дитину - інваліда з дитинства до досягнення 18 років, суд приходить до переконання про можливість часткового задоволення вимог зустрічного позову в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] у твердій грошовій сумі, в розмірі 2 000 грн. Суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимог зустрічного позову в частині стягнення аліментів на утримання відповідача у твердій грошовій сумі, в розмірі 900 грн., оскільки відповідачем не доведено, що дитина не може обходитися без постійного стороннього догляду, як цього вимагають приписи ст. 88 СК України. Крім того, сторонами по справі в судовому засіданні було підтверджено факт відвідування дитиною дошкільного навчального закладу. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно матеріалів справи, відповідач [PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів 15 липня 2016 року. Суд вирішує питання про розподіл судових витрат, відповідно до ст. 88 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 88 ЦПК України, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави, в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі ст.ст. 88, 110-112, 180-184, 191 СК України,

Outcome: partial