Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS] . У вказаному житловому приміщенні зареєстровані позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] . Проте, відповідач з вересня 2010 року не проживає у вказаному житловому приміщенні, не приймає участі в утриманні житла, сплаті комунальних послуг. Оскільки через реєстрацію відповідача у його квартирі вона не може реалізувати свої права, тобто це створює їй незручності, просить позов задовольнити. В судове засідання позивач не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала з викладених підстав та просила його задовольнити. Не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] не з`явився з невідомої суду причини, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений у порядку, визначеному ч. 11 ст. 128 ЦПК України, шляхом опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України та шляхом направлення судового виклику за останнім відомими зареєстрованим місцем проживання. Заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надавав, про причини неявки не інформував, відзив на позовну заяву та будь-які клопотання до суду не подавав. За таких обставин судом відповідно до ст. ст. 280, 281 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши докази в їх сукупності, прийшов до такого висновку. За статтями 3 та 4 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи та закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Так, відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частина 1 ст. 13 ЦПК України вказує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації житла м. Полтави 18.03.1993, зареєстрованого в КП «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» в реєстровій книзі №114 номер запису 15906 №18965 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] належить квартира [ADDRESS] на праві приватної спільної часткової власності (а.с.12). Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.09.2003, серія ВАО №491871, виданого Першою Полтавською державною нотаріальною конторою 1/5 частини квартири після померлої [PERSON] переоформлено на [PERSON] (а.с.13-14). Згідно Договору про визначення часток у квартирі, що є спільною сумісною власністю від 13.01.2007 між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] розподілені частки у квартирі - кожному по 1/5 частки (а.с.15-16). 27.01.2007 на підставі Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гурою Л.Б., [PERSON] та [PERSON] передали кожен по 1/5 частині квартири [PERSON] (18-19, 20). У відповідності до Договору дарування від 12.01.2021, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Медвєдєвою В.І., [PERSON] передала у власність [PERSON] 4/5 часток квартири (а.с. 21-22). [PERSON] є одноосібним власником квартири [ADDRESS] (а.с.21-22, 23). У квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] з 14.12.2010 року та [PERSON] з 24.11.1995 року (а.с.25). Відповідач [PERSON] фактично не проживає у спірній квартирі з вересня 2010 року, що підтверджується довідкою, засвідченою посадовою особою КП «ЖЕО №2» від 08.12.2020 (а.с.24). Досліджені судом докази підтверджують, що відповідач не проживає в квартирі [ADDRESS] . Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги, суд враховує роз`яснення, викладені у п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України в розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, за якими члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю між ним і власником житла або законом. Також, відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Так, глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Суд вважає, що позивачем надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження факту, що відповідач не проживає у спірній квартирі. З вище викладених правових норм вбачається, що для ухвалення рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, має бути належним чином доведено факт непроживання особи у приміщенні без поважних причин понад один рік. В той же час, в даному випадку, такі обставини належним чином доведені. За таких обставин, вимога про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користуванням житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] підлягає задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути понесені судові витрати в розмірі 908,00 грн. На підставі ст. ст. 15, 16, 319, 405 ЖК України,

Outcome: approved