Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим будинком, розташованим за адресою: вул. Придорожня, буд. 57, с. Новоочеретувате, Великоновосілківського району Донецької області. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником домоволодіння за адресою: вул. Придорожня, буд. 57, с. Новоочеретувате, Великоновосілківського району Донецької області, де мешкає і зареєстрований разом з колишньою дружиною, відповідачем [PERSON]. Будинок належить позивачеві на праві приватної власності з моменту його побудови в 1973 році. 05.11.2015 року, за рішенням суду, між позивачем та відповідачем розірвано шлюб зареєстрований в 2009 році та до розірвання шлюбу у 2014 році відповідач покинула будинок переїхавши жити в м. Новогродівка Донецької області. З моменту переїзду відповідача, за вказаною адресою, в будинку позивача вона більше не зявлялась та не проживала. Позивач неодноразово намагався домовитися з відповідачем про час її добровільного зняття з реєстрації в будинку, але до цього часу відповідач з реєстрації в будинку не знялася та за місцем реєстрації не мешкає, на звязок не виходить, що змусило позивача звернутися з вказаним позовом до суду. Позивач в судове засідання не зявився, але надіслав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та згідно заяви свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач\~\~в судове засідання не з'явилась, будучи оповіщеною про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку. Причини неявки суду не повідомила. Від третьої особи до суду також надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника та згідно заяви третя особа покладає вирішення даної справи на розсуд суду. В звязку з неявкою відповідача, враховуючи не заперечення позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи у відсутність сторін. Розглянувши матеріали справи, судом встановлено: Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач [PERSON] є власником домоволодіння за адресою: вул. Придорожня, буд. 57, с. Новоочеретувате, Великоновосілківського району Донецької області. За змістом довідки Комарської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області від 19.12.2017 року, у житловому будинку за адресою: вул. Придорожня, буд. 57, с. Новоочеретувате, Великоновосілківського району Донецької області, зареєстрована, крім власника будинку [PERSON], колишня його дружина [PERSON], [INFO]. У відповідності до довідки Комарської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області від 06.02.2018 року, підписаного головою сільської ради, свідками, сусідами позивача: [PERSON], [PERSON], [PERSON], про встановлення факту не проживання [PERSON], [INFO], за адресою: вул. Придорожня, буд. 57, с. Новоочеретувате, Великоновосілківського району Донецької області, підтверджується те, що відповідач у будинку позивача не мешкає з серпня 2014 року. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. За ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Судом достовірно встановлено, що відповідач не проживає у житловому будинку за адресою: вул. Придорожня, буд. 57, с. Новоочеретувате, Великоновосілківського району Донецької області, 4 роки, будинком не користується, витрати, пов'язані з оплатою комунальних послуг не сплачує, перешкод у користуванні житловим приміщенням їй ніхто не чинив. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права. А тому власник житла має право вимагати усунення перешкод у користуванні належним йому майном шляхом визнання зареєстрованих в ньому осіб такими, що втратили право на користування. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved