Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів, у якому просить визнати недійсними договір факторингу, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ ФК «[PERSON] плюс» 28.11.2012 року та договір факторингу, укладений між ТОВ ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» 28.11.2012 року, на обґрунтування чого посилалася на таке. ЗАТ «Сведбанк Інвест» та [PERSON] 19.08.2008 року уклали кредитний договір №78/15-Ф з подальшим внесенням змін та доповнень. Відповідно до вказаного кредитного договору ЗАТ «Сведбанк Інвест» зобовязується надати [PERSON] кредит у сумі 200\~000,0 доларів США. 28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк», який, в свою чергу, виступає правонаступником за всіма правами та зобовязаннями ЗАТ «Сведбанк Інвест» та Факторинговою компанією «ВЕКТОР ПЛЮС», укладено договір факторингу. 28.11.2012 року між ТОВ ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу. Зазначені договори факторингу позивач вважає недійсними з тих підстав, що вони порушують публічний порядок, договори укладені без отримання сторонами генеральної ліцензії, а також що при укладені договору порушено заборону на відступлення фактором грошової вимоги третій особі. Представник ПАТ «Омега Банк» надав суду заяву, якою просив розглядати справу за його відсутності. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» надав суду заяву, якою заперечував проти задоволення позовних вимог позивача, просив розглядати справу за його відсутністю. Відповідач ТОВ ФК «[PERSON] плюс» в судове засідання не зявився, відповідно до раніше поданих заперечень просив відмовити у задоволені позовних вимог через їхню необґрунтованість. В якості заперечень посилався на те, що спірні договори укладено у відповідності до діючих вимог законодавства. Представник позивача надав суду заяву, якою позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглядати справу за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити за наступних підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених письмових доказів. Згідно зі статутом ПАТ «ОМЕГА БАНК» рішенням Річних Загальних зборів акціонерів від 29 квітня 2013 року ПАТ «Сведбанк» змінив своє найменування на ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ОМЕГА БАНК», яке виступає правонаступником по всіх правах та зобовязаннях ПАТ «Сведбанк». 19.08.2008 року ЗАТ «Сведбанк Інвест», в особі заступника начальника відділення №15 Закритого акціонерного товариства «Сведбанк-Інвест» у м. Одеса [PERSON], та [PERSON] уклали кредитний договір №78/15-Ф з подальшим внесенням змін та доповнень. Відповідно до вказаного кредитного договору ЗАТ «Сведбанк Інвест» зобовязався надати [PERSON] кредит у сумі 200\~000,0 доларів США. Договором про внесення змін та доповнень №3 від 12.08.2010 року до вказаного кредитного договору розмір строкової заборгованості за кредитом, що відображений на позичковому рахунку позичальника, склав 159\~056,90 доларів США. 28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк», який в свою чергу виступає правонаступником по всіх правах та зобовязаннях ЗАТ «Сведбанк Інвест», та Факторинговою компанією «Вектор Плюс» укладено договір факторингу. 28.11.2012 року між ТОВ ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір Факторингу. Відповідно до п.2.1., 2.2 договору ТОВ ФК «Вектор Плюс» відступає свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить ТОВ «ВЕКТОР ПЛЮС» на підставі документації, зокрема, за наведеним кредитним договором, укладеним з [PERSON]. Заявляючи вимогу про недійсність правочину, позивач, зокрема, посилається на ст. 1083 ЦК України, якою визначено, що наступне відступлення фактором грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо договором факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, воно здійснюється відповідно до положень цієї глави. Пунктом 2.6 договору факторингу передбачено, що крім випадків, передбачених у п. 2.6.5 наступне відступлення фактором прав вимоги заборгованості до боржників будь-яким третім особам допускається виключно за умови отримання фактором від банку попереднього письмового дозволу [PERSON] Банку. Пунктом 4 виписки № 1 з протоколу № 19 [PERSON] Ради АТ «Сведбанк» вбачається, що надано дозвіл компанії групи «Укрборг» (до складу якої входить ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» згідно з п.2 наведеної виписки), що придбає права вимоги згідно з цим рішенням, на наступний продаж (відступлення) прав вимоги заборгованості до боржників ТОВ «Кредитні ініціативи». Згідно із п. 2.6.5 письмовий дозвіл від банку не потрібен, якщо особа, яка має намір придбати у фактора право вимоги заборгованостей від боржника є банківською або фінансовою установою (у тому числі факторинговою компанією), яка пов'язана відносинами контролю із банківською установою. Відносинами контролю, згаданими вище, відповідно до цього договору вважається повне пряме або непряме володіння банківською або фінансовою установою не менше, ніж на 50 % особою, що має намір придбати права вимоги заборгованості від боржників. Як вбачається зі змісту наданого представником позивача договору факторингу від 28.11.2012, укладеного між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи», витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ « Кредитні ініціативи» є фінансовими установами, які надають фінансові послуги, що відповідає положенням п. 11 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Статтею 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку, що оспорювані правочини вчинено із дотриманням вимог ст. 1083 ЦК України, так як наступне відступлення прав вимог від ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» відбулося із дотриманням п. 2.6 договору факторингу від 28.11.2012, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс», тобто із отриманням попереднього письмового дозволу (погодження) [PERSON]. Факт отримання такого дозволу підтверджений належним та допустимим доказом. Доказів невідповідності спірного договору вимогам ст. 1083 ЦК України суду не надано. Щодо посилань позивача на укладання договору без отримання ТОВ «Кредитні ініціативи» генеральної ліцензії судом враховано наступне. Спеціальним законом, яким врегульовано діяльність із надання фінансових послуг, є Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 4 цього Закону факторинг є фінансовою послугою. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється: щодо ринку банківських послуг та діяльності з переказу коштів Національним банком України; щодо ринків цінних паперів та похідних цінних паперів (деривативів) Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку; щодо інших ринків фінансових послуг Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Згідно із ч. 5 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з повязаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов'язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред'явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника. ТОВ «Кредитні ініціативи» зареєстроване як фінансова установа розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 18 вересня 2008 року № 1121, за реєстраційним номером 13102248, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи від 15 вересня 2011 року. Правилом статті 34 Закону України Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено види діяльності, на які Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії, а саме: страхової діяльності; діяльності з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення; надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів; діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Відповідно до статті 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом; кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Таким чином, відступлення права вимоги є договірною формою передачі зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові у випадках, встановлених законом. Враховуючи наведене, ТОВ «Кредитні ініціативи», отримавши право грошової вимоги за кредитним договором до боржника, придбав фінансовий актив у юридичної особи. Наведені дає підстави для висновку, що в законодавстві України не містяться норми, внаслідок застосування яких у фактора за договором факторингу шляхом купівлі права грошової вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» існував чи існує обов'язок з отримання генеральної ліцензії для підтвердження свого права на здійснення факторингових операцій. Суд критично оцінює та не вважає слушними посилання позивача на Положення про порядок надання небанківським фінансовим установам генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій, затверджене постановою Правління Національного банку України від 9 серпня 2002 року №297, оскільки, по-перше, зазначеним порядком регламентується виключно порядок видачі генеральної ліцензії, а не визначаються підстави для обовязкового її отримання субєктами, а по-друге, в зазначеному нормативному акті не міститься положень, з яких би слідував обовязок отримання фінансовими установами, що реалізують факторингові операції, генеральної ліцензії, про що зазначає позивач. Інші доводи та посилання, зазначені позивачем у якості обґрунтування позову, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, з огляду на що вони не можуть слугувати підставою для задоволення позовних вимог. Відповідно до п. 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, визначених законом. За правилами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника процесу має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчинюється батьками не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з ч.ч. 1, 3 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. За правилом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Разом з тим, позивач не є стороною оскаржуваних договорів, при цьому, [PERSON] не доведено яким саме чином порушеного його права внаслідок укладання зазначених договорів факторингу. Оцінюючи в сукупності всі докази та встановлені обставини, суд дійшов висновку про неналежне обґрунтування заявлених позовних вимог, оскільки позивачем не було надано доказів недійсності оскаржуваних договорів та їх невідповідність чинному законодавству України, що має наслідком відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За правилами частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Outcome: dismissed