Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Київського районного суду м. Харкова з позовними вимоги про стягнення з [PERSON] аліментів на дитину [PERSON], [INFO] в сумі 700 грн. щомісячно за період грудня 2012 року по дату ухвалення рішення суду; зобов'язання [PERSON] сплачувати аліменти на дитину [PERSON], [INFO] в сумі 700 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття; надати особі, яка не досягла 16-річного віку - [PERSON], [INFO], дозвіл на виїзд з України без згоди та супроводу батька - [PERSON] строком на 5 (п'ять) років з моменту винесення судового рішення. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 2009 року по 2012 року вона перебувала в шлюбі з відповідачем, який було розірвано рішенням Гірницького районного суду м. Макіївки Донецької області. В період шлюбу в них народився син [PERSON], [INFO]. Зазначає, що після розірвання шлюбу відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання дитини, після початку проведення антитерористичної операції вона виїхала з дитиною на проживання до міста Харкова. Після цього відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не підтримує стосунків, не спілкується з дитиною, не приймає участі в житті сина. Дитина проживає разом з нею, вона самостійно несе всі витрати, пов'язані з утриманню сина, на її звернення відповідач відмовляється в добровільному порядку надавати матеріальну допомогу та виплачувати аліменти. Також зазначає, що їй необхідно разом з дитиною виїжджати за межі України, зокрема - до Донецької області, з метою відвідування родичів, та розвитку дитини, проте для перетину державного кордону України та/або лінії зіткнення дитиною необхідний дозвіл того з батьків, який не присутній при перетині, проте відповідач не надає вказаний дозвіл, у зв'язку з чим позивач вимушена звернутися до суду з вищезазначеним позовом в інтересах дитини за захистом її прав та законних інтересів. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась, була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду справи, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, наполягала на задоволенні позовних вимог на підставах, викладених в позовній заяві, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, був належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду справи, клопотань про відкладення судового розгляду до суду не надходило, у зв'язку з чим суд вважає за можливим розглянути справи за його відсутністю, з ухваленням заочного рішення на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів. В судове засідання представник Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради не з'явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, клопотань про відкладення судового розгляду до суду не надав, представник третьої особи надав до суду заяву про розгляд справи за їх відсутністю, просили ухвалити рішення в інтересах дитини. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.01.2009 року по 21.11.2012 року, який розірвано рішенням Гірницького районного суду м. Макіївки Донецької області від 21.11.2012 року (арк. справи 7). В період шлюбу в них народився ин - [PERSON], [INFO] (арк. справи 8). Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При цьому відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом з врахуванням обставин, викладених у ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 Сімейного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 185 Сімейного кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Відповідно до ч.1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, як беруть участь у справі. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами відсутня домовленість відносно утримання неповнолітньої дитини [PERSON], за таких обставин враховуючи, що дитина проживає разом з позивачем, суд, враховуючи положення статей 180 - 182 Сімейного кодексу України приходить до висновку про часткове задоволення позовних в розмірі 500 грн. щомісячно, оскільки вказана сума є прийнятною та допустимою з урахуванням фактичних обставин справи та матеріального стану сторін. При цьому суд роз'яснює сторонам їх право в разі зміни їх матеріального стану звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів, а позивач має право звернутися з позов про стягнення додаткових витрат для покриття витрат, пов'язаних з хворобою та необхідністю в лікуванні через стан здоров'я. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача аліментів за період з грудня 2012 року по дату ухвалення судового рішення суд, з огляду на положення статті 191 Сімейного кодексу України приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Разом з тим в матеріалах справи відсутні належні та достовірні письмові докази в обґрунтування позивачем своїх доводів про те, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не змогла їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. Відповідно до ст. 18 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27.02.91 року №789-ХІІ, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. За змістом ст. 141, 153, ч. 3 ст. 157 Сімейного Кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст.155 Сімейного кодексу України здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до вимог ч.3 ст. 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України тільки за згодою батьків або в їх супроводі. За змістом ст. 2, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Положення щодо виїзду за кордон громадян України, які не досягли 16-річного віку містяться в Правилах перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року, зокрема, п.п. 3 п.2-2 яких передбачено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально завірених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. За таких обставин, враховуючи фактичні обставини справи, що були встановлені під час судового розгляду, приймаючи до уваги положення чинного законодавства України, що регулюють питання надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди одного з батьків дозволяє прийти до висновку про часткове задоволення позовних вимог лише в період літніх шкільних канікул до місця попереднього проживання в Донецьку область з метою відвідування близьких та рідних осіб, в тому числі батька дитини, який згідно доводів позивача також проживає на території Донецької області. Разом з тим, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в іншій частині, оскільки запропонований позивачем період часу для надання дозволу на її виїзд разом з дитиною за кордон не мотивований належними доказами, не враховує час відвідування дитиною навчальних закладів освіти, не конкретизований період та неаргументований перелік країн для можливого виїзду, а також не обґрунтовано мету виїзду дитини за кордон без дозволу батька дитини, у зв'язку з чим в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю, що не позбавляє позивача права в подальшому після усунення наведених недоліків та існування обставин звернутися до суду з відповідною позовною заявою. Як вбачається зі змісту позовної заяви позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи. На підставі викладеного,

Outcome: partial