Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до суду до відповідача ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон», та просить визнати недійсним договір фінансового лізингу №004943 укладений 30.12.2016 року, стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 40000 гривень, які сплачені на підставі вказаного договору. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 30.12.2016 р. року між ним та ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» був укладений договір фінансового лізингу №004943, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати та передати йому на умовах фінансового лізингу в користування міні-трактор «МТЗ-622», а він зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі згідно умов договору. На виконання умов договору, того ж дня він оплатив 40000 гривень на рахунок відповідача. Представником компанії було повідомлено йому, що вартість вказаного трактора становить 98000 гривень, вказана сума була зазначена також у наданому йому додатку до договору, в якому представник компанії власноручно зазначила суму трактора. Після оплати вищевказаної суми представник компанії повідомила, що трактор він може отримати на протязі трьох днів. Проте у визначений термін трактор так і не був йому доставлений. Крім того, уважно ознайомившись з умовами договору та додатками до нього він виявив розбіжності у вартості трактора, тоді зрозумів що лізингодавець ввів його в оману. Вважає, що спірний договір не відповідає діючому законодавству, підписаний під впливом обману, є несправедливим, а також під час його оформлення недодержано вимог про нотаріальне посвідчення договору. Даний договір укладений з грубим порушенням норм Цивільного кодексу України та Закону України «Про захист прав споживачів» з використанням нечесної підприємницької практики. На вимогу розірвати договір та повернути сплачені грошові кошти він отримав відмову від відповідача в частині повернення коштів, у зв'язку із чим просить суд визнати договір недійсним та стягнути кошти. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю покликаючись на викладені в позовній заяві обставини та просить позов задоволити. В судове засідання відповідач не з'явився, однак направив до суду письмове заперечення проти позову в якому зазначив, що при укладенні вказаного договору, сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, що ставляться чинним законодавством, дотримані всі вимоги щодо змісту та форми договору, будь-яких зауважень чи претензій щодо його незрозумілості позивач [PERSON] не заявляв, а тому просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Суд, проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 30.12.2016 між [PERSON] та ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» був укладений договір фінансового лізингу № 004943, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу позивачу в користування трактор «МТЗ-622», а він зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі згідно умов договору. 30.12.2016 року на виконання умов договору позивач здійснив платіж на розрахунковий рахунок відповідача в сумі 40000 грн., що підтверджується копіями квитанцій №0.0.679939966.1, №0.0.679924047.1, №0.0.679932181.1 від 30.12.2016 року (а.с.18) та зобов'язався періодично сплачувати за користування трактором 16666 грн. 67 коп. щомісяця протягом року, та 2107 грн. 78 коп. щомісячно протягом 5 років, а отримати трактор у власність за умови повної сплати вартості трактора та інших витрат. Дізнавшись, що оспорюваний договір не відповідає чинному законодавству, містить несправедливі умови, позивач [PERSON] 05.01.2017 року звернувся до ТзОВ «Лізиногова компанія «Еталон» із заявою про розірвання договору фінансового лізингу та повернення сплачених коштів. Однак, як стверджує відповідач в своєму запереченні на позов, вказаний договір не був розірваний, а ТзОВ «Лізиногова компанія «Еталон» листом за № 2149 від 17.02.2017 року запропонувало позивачеві замінити предмет лізингу на будь-який інший та з метою врегулювання спору, погодилося розглянути питання про повернення 50% сплаченої ним комісії за організацію. Згідно із ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до положень ч. 1, п. 4 ч. 3, ч. 5, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема у введенні в оману споживачів, шляхом пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Згідно із ст. 21 Закону України «Про захист споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ,3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, тобто якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Аналізуючи зміст укладеного між сторонами договору фінансового лізингу, суд приходить до висновку, що значна частина його умов є несправедливими відносно споживача та суперечать загальним принципам, зазначеним в ч. 1 ст. 808 ЦК України, а також положенням Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки фактично всю відповідальність та всі ризики покладено на споживача (лізингоодержувача) та виключення такої для лізингодаця. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ст. 806 ЦК України визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч. 2 ст. 632 ЦК України зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Відповідно до п. 5.1 договору предмет лізингу передається в користування лізингоотримувачу протягом строку, який становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати 50% від вартості предмета лізингу, комісії за організацію - 10 % від вартості предмета лізингу та комісії за передачу предмета лізингу - 3 %. Пунктом 5.4 договору зазначено, що у разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту повної сплати авансового платежу лізингоодержувачем, останній повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі-предмету лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу визначеного у додатку № 1 до цього договору фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає. Як вбачається зі змісту п.п. 5.4, 8.3, 8.8 договору, розмір лізингової плати може індексуватися та змінюватися в залежності від зміни законодавства, розміру податків і прирівняних до них платежів, зміни ситуації на грошовому ринку, які впливають на вартість предмету лізингу. Проте формули перерахунку не передбачено. Крім того, лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів. Таким чином, суд аналізуючи вищезазначені положення договору, приходить до висновку про те, що навіть при сплаті лізингоодержувачем лізингових платежів, що перевищують більше ніж 50 відсотків вартості предмета лізингу лізингодавець має право не повертати дані кошти, що фактично є компенсацією за невиконання. В той же час, за договором у позивача відсутні права на одержання будь-якої компенсації від відповідача у зв'язку із невиконанням договору. Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору. Суд вважає, що вищезазначені положення договору свідчать про несправедливість умов, які вказані у п.п. 4, 5, 7, 11, 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоотримувача, оскільки в п. 12.1, 12.2, 12.3, 12.7, 12.10, 12.11, 12.12 договору передбачена сплата лізингоодержувачем штрафу. З врахуванням наведеного суд приходить до висновку що значна частина умов договору фінансового лізингу є несправедливими відносно споживача та суперечать загальним принципам, зазначеним у ч. 1 ст. 808 ЦК України, а також положенням Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки фактично всю відповідальність та всі ризики покладено на споживача (лізингоодержувача) та виключено таку для лізингодавця. Договором забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін. Отже, для визнання умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдають шкоди споживачеві. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що договір фінансового лізингу № 004943 від 30 грудня 2016 року слід визнати недійсним. Оскільки позивачем на виконання договору фінансового лізингу було сплачено платіж на рахунок ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» в розмірі 40000,00 грн., то суд приходить до висновку, що передані відповідачу кошти повинні бути повернуті позивачу.

Outcome: approved