Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Мотивуючи позовні вимоги, вказує на те, що 29 травня 2013 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого він надав [PERSON] , а останній отримав суму позики у розмірі - 40 000 доларів США, які зобов`язався повернути в строк до 15.05.2014 року, що підтверджується написаною відповідачем власноручно борговою розпискою. Як зазначає позивач в подальшому після того як закінчився термін повернення коштів відповідач повернув лише частину боргу, а саме в сумі 5000 доларів США. Однак, з того часу [PERSON] уникає виконання свого обов`язку повернути кошти. Також у зв`язку з тим що відповідач не повернув борг в повному обсязі з 15.05.2014 року по день подачі позову до суду, позивач має право на стягнення трьох процентів річних від простроченої суми, що передбачено ст. 625 ЦК України, які відповідно до розрахунку, наданого позивачем, становить 4200 дол. США. Оскільки відповідач [PERSON] на день звернення з позовом до суду не виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі по поверненню грошових коштів, позивач просить суд ухвалити рішення яким стягнути з [PERSON] суму боргу в розмірі 39 200 доларів США, що по курсу НБУ становить 1 018 416,00 грн., з яких: 35000 доларів США - сума основного боргу, що по курсу НБУ складає 909 300,00 грн., 4200,00 доларів США - 3% річних за період з 15 травня 2014 по день звернення з позовом до суду, що по курсу НБУ на день написання позову складає 109 116,00 грн. та судові витрати. Справа перебувала у провадженні судді Шепетко І.О. 17.07.2018 року представником позивача через канцелярію суду подано заяву про проведення підготовчого судового засідання без його участі. 01.10.2018 року позивачем через канцелярію суду подано заяву про проведення судового засідання без його участі. 10.02.2021 року представником відповідача через канцелярію суду подано заяву про відмову в задоволенні позову з підстав пропущення строку позовної давності. 25.02.2021 року представником відповідача подано в ході судового розгляду заяву про відмову у позові з підстав пропущення строку позовної давності. 19.04.2021 року представником відповідача через канцелярію суду подано заяву про проведення розгляду справи без його участі. В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії: 30.05.2018 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду суддею Шепетко І.О. відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду у судовому засіданні . 30.05.2018 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду суддею Шепетко І.О. заяву позивач [PERSON] про забезпечення позову повернуто заявнику. 23.06.2018 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду суддею Шепетко І.О. у задоволенні заяви позивача [PERSON] про забезпечення позову відмовлено. 17.07.2018 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду суддею Шепетко І.О. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У відповідності до розпорядження в.о. Керівника апарату Ужгородського міськрайонного суду від 19.02.2019 року за № 184, здійснено перерозподіл даної справи у зв`язку зі закінченням п`ятирічного строк повноважень судді Ужгородського міськрайонного суду [PERSON] 05 березня 2019 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду суддею К.К. Бенца прийнято справу до свого провадження. В судове засідання позивач та його представник не зявилися, будучи належним чином повідомлені про дату,час і місце розгляду справи. Позивач подав до суду заяву відповідно до якої заявлені позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити та розглянути справу у його відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Вказав на те, що відсутні докази передачі грошових коштів. Окрім того вказав на те, що кредитні кошти передавались в іноземній валюті, а відтак індекс інфляції не може бути застосований до іноземної валюти. Також вказав на те, що 15.05.2017 року сплив строк позовної давності, просив суд відмовити в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності. В наступне судове засідання після оголошеної перерви в судовому засіданні представник не зявився, надав заяву про розгляд справи у відсутності. Заслухавши вступне слово представника відповідача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, наякі вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власноїініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорення (ч.1ст.15ЦКУкраїни). Відповідно до ч.1ст.16ЦК України кожна особа має право звернутися до суду а захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст.16ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право нас удовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає,щоб стверджене порушення було обґрунтованим. Судом встановлено, що 29 травня 2013 року відповідачем [PERSON] , складено боргову розписку згідно змісту якої [PERSON] отримав позику в сумі 40 000 ,00 доларів США від [PERSON] , які зобов`язався повернути до 15.05.2014 року в повному обсязі, що стверджується власноруч підписаною борговою розпискою, копія та оригінал якої приєднана до матеріалів справи .(а.с.4,42). Однак, взяті на себе зобов`язання, щодо повернення грошових коштів відповідач [PERSON] станом на 15.05.2014 року не виконав. Як зазначає позивач в позовній заяві в подальшому після того як закінчився термін повернення коштів відповідач повернув лише частину боргу, а саме в сумі 5000 доларів США. Аналізуючи зміст наданої [PERSON] розписки від 29.05.2013 р. вбачається, що така свідчить про взяття на себе [PERSON] безумовного обов`язку повернути зазначену в розписці суму в строк до 15.05.2014 року. Як стверджується позивачем у позовній заяві, [PERSON] у добровільному порядку та в строк зазначений у розписці не повернув взяті в борг кошти, в подальшому після того як закінчився термін повернення коштів відповідач повернув лише частину боргу, а саме в сумі 5000 доларів США. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. Відповідно до ст.1046ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Згідно із частиною другою статті 1047ЦКУкраїни на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207ЦКУкраїни правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049ЦКУкраїни встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Вказана вище правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13. Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 - за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року по справі 464/3790/16-ц. Таким чином, дослідивши зміст розписки вбачається, що передача грошових коштів у сумі 40 000 доларів США була здійснена, оскільки зазначено, що «отримав позику в сумі 40 000,00 доларів США », а відтак суд приходить до висновку про те, що факт отримання відповідачем [PERSON] в борг грошової суми у позивача підтверджено, що спростовує доводи представника відповідача про недоведеність факту передачі та отримання грошових коштів. Отже, розписка як документ, виданий позичальником позикодавцю , що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. До цього зводяться правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України у справі № 6-1967цс15 від 11.11.2015 року. Така позиція міститься в інших постановах ВС від 10.12.2018 року ( справа № 319/1669/16); від 12.09.2019 року ( справа № 604/1038/16). Зі змісту наданої [PERSON] розписки від 29.05.2013 р. вбачається, що така свідчить про отримання від [PERSON] грошей в сумі 40 000 доларів США, та про взяття на себе обов`язку їх повернути [PERSON] . Розписка, що написана відповідачем [PERSON] та надана позивачеві [PERSON] відповідає формі, встановленій для договору позики, що передбачена в ст. 1047 ЦК України. Отже, означена розписка підтверджує дві обставини: факт отримання відповідачем [PERSON] в якості позики грошей в сумі 40 000 доларів США, та волевиявлення позикодавця і боржника, зокрема, позикодавця щодо надання позики, а також зобов`язання відповідача, з яким погодився позивач, що повернення боргу буде здійснено до 15.05.2014 року. Відповідно до вимог ч.1 ст.1049ЦКУкраїни позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Як вбачається із змісту наданої [PERSON] розписки від 29.05.2013 року, така містить встановлення строку повернення позики. Таким чином, факт отримання відповідачем у позивача в борг 40 000 доларів США з кінцевим терміном повернення до 15.05.2014 року підтверджується розпискою від 29.05.2013 року. Аналізуючи норми ст. ст. 1046, 1047, 1049ЦКУкраїни у взаємозв`язку з обставинами справи суд вважає, що між сторонами був укладений договір позики. Обставин на підтвердження повернення боргу чи не одержання в борг коштів судом встановлено не було. За доводами позивача, спір у справі виник внаслідок не належного виконання відповідачем [PERSON] зобов`язання за договором позики від 29.05.2013 року. За змістом ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається (ст.525ЦКУкраїни). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України). Враховуючи те, що строк виконання зобов`язання настав, приймаючи до уваги те, що доказів повернення залишку боргу в сумі 35 000 доларів США, станом на день розгляду справи відповідачем не надано, не надано будь яких інших доказів у підтвердження відсутності його обов`язку зі сплати заявленої в позові заборгованості, у зв`язку з чим суд доходить висновку про обгрунтованість заявлених вимог. Суд відзначає, що будь-яких доказів щодо повернення відповідачем позивачу залишку боргу в сумі 35 000 доларів США, сторонами спору до суду не подано. Окрім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3 % річних за період з 16.05.2014 року по день звернення з позовом до суду в сумі 4200,00 доларів США, що по курсу НБУ на день написання позову складає 109 116,00 грн. Так, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, cуд, перевіривши розрахунок 3% річних, визнає його арифметично вірним та обґрунтованим. Оцінюючи заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд прийшов до висновку, що за приписами ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. На вимоги про визнання стягнення суми боргу поширюється загальна позовна давність, яка згідно ст.257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом із цим, згідно роз`яснень, даних в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», якщо строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. При цьому, в судовому засіданні виявлено підстави для застосування строків позовної давності за заявою представника відповідача. До ухвалення рішення суду представником відповідача заявлено про застосування строку позовної давності. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріаль-ному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Перебіг позовної давності обчислюється відповідно до частини першої статті 261 ЦК України- від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом встановлено, що позивач обізнаний про умови надання коштів у позику відповідачу з моменту його укладення - з 29 травня 2013 року, позивач обізнаний про те, що відповідач зобов`язався повернути позику в строк до 15.05.2014 року, а з позовом до суду позивач звернувся 13.04.2018 року . Отже, позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з вимогами, оскільки саме з настання дати повернення позики - 15.05.2014 року починається перебіг позовної давності. Доказів на підтвердження обставин для переривання строку позовної давності стороною позивача суду не надано. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення суми боргу за договором позики проте, враховуючи, що позивач пропустив строк позовної давності, у позові необхідно відмовити за спливом строку позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, враховуючи, що [PERSON] звернувся до суду з цим позовом з пропуском позовної давності, про застосування якого відповідачем подано письмову заяву, що згідно з ч.4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, у зв`язку із спливом позовної давності та зазначає, що причини поважності пропуску визначеного законом строку звернення до суду з позовом належними та допустимими доказами позивачем не доведені. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача. Оскільки в позові відмовлено, підстав для присудження на користь позивача з відповідача судових витрат суд не вбачає.

Outcome: dismissed