Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, обґрунтувавши його тим, що 13 грудня 2014 року між ним та відповідачем укладено договір позики грошових коштів, згідно з яким відповідач отримав від нього ([PERSON]А.) кошти в сумі 1 000000,00 грн. терміном до 25 жовтня 2015 року, про що відповідачем було складено письмову розписку. Позивач також зазначив, що у встановлений договором строк [PERSON] борг не повернув, на його неодноразові усні прохання з вимогою погашення боргу, позитивного результату не принесли, при цьому сума боргу відповідачем визнається, однак не повертається , що в свою чергу не звільняє його (відповідача) від обовязку, встановленого ст. 1049 ЦК України, щодо повернення позики. З посиланням на ст.ст.526, 530, 1047 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь кошти за договором позики від 13 грудня 2014 року в розмірі 1 000000,00 грн. Крім того, просив стягнути з відповідача і понесені ним судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 6 090 грн. 00 коп. Позивач в судове засідання не зявився, повідомлений належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи, надав заяву за вх. № 795 від 14.01.2016 року про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, пославшись на обставини, викладені в позові, просив позов задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином про час та місце судового розгляду справи, надав заяву за вх. № 6093 від 02.03.2016 року, про відкладення розгляду справи, в звязку з перебуванням його на стаціонарному лікуванні в лікарняному закладі, при цьому, судом відзначається, що подана відповідачем заява про відкладення розгляду справи, не містить будь-яких обєктивних даних, які б підтверджували поважність причин неявки в судове засідання, на підставі чого судом до уваги не приймається. Крім того, судом відзначається, що справа була призначена до судового розгляду на 21.01.2016 року, та, при цьому, відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду справи, в судове засідання не зявився, надав клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з його перебуванням у відрядженні, та до зазначеного клопотання також не надав будь-яких підтверджуючих документів. Відповідно до ч.2 ст.11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч.3 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки. З огляду на зазначене, та виходячи з положень ч.1 ст.157 ЦПК України щодо розгляду справи судом протягом розумного строку, суд вважає, що відповідач не добросовісно виконує свої процесуальні обовязки, а так само не виявив бажання приймати участь в судовому засіданні та подавати суду докази. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд визнав за можливе розглянути справу у відсутності відповідача за наявними у справі доказами та в порядку ч. 1 ст. 225 ЦПК України ухвалив розглядати справу заочно, про що в адресованій на адресу суду заяві позивач не заперечував. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, зясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що вимоги позивача обгрунтовані, грунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 13 грудня 2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, за яким відповідач [PERSON] взяв в борг у позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 1 000000 грн. 00 коп. в строк до 25 жовтня 2015 року. На підтвердження укладення договору позики від 13 грудня 2014 року, позичальник [PERSON] надав розписку, відповідно до якої він підтвердив факт, що отримав від позикодавця [PERSON] грошові кошти в розмірі 1 000000 грн. 00 коп. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 ст.1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. З огляду на викладене вище, судом відзначається, що написана 13 грудня 2014 року [PERSON] розписка про те, що він взяв в борг у [PERSON] кошти в сумі 1 000000 грн. 00 коп. є підтвердженням як укладення між ними договору позики, прийняттям сторонами умов та зобовязань за договором позики, так і засвідченням отримання [PERSON] від [PERSON] зазначеної грошової суми. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядок, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. В свою чергу, відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до звичаїв ділового обороту у випадку належного виконання грошового зобов'язання розписка повертається боржникові з відповідною відміткою про виконання. З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги, що строк повернення відповідачем [PERSON] боргу за договором позики від 13 грудня 2014 року на суму 1 000000 грн. 00 коп., визначений в договорі та який становить 25.10.2015 року, минув, предявлений позивачем оригінал розписки від 13.12.2014 року, свідчить про те, що відповідач борг не повернув, чим порушив право позивача як позикодавця за договором позики на її повернення, при цьому, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, виходячи з положень ст.ст.1046-1049 ЦК України, які регулюють спірні правовідносини, та розглядаючи зазначену цивільну справу на підставі ст.ст.10, 11 ЦПК України в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON], як позичальник, не виконав зобовязання перед позивачем [PERSON], як позикодавцем, щодо повернення суми позики в розмірі 1 000000 грн. 00 коп., на підставі чого позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача боргу за договором позики є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Судові витрати, понесені позивачем при пред'явленні позову до суду, які складаються з судового збору в розмірі 6 090 грн. 00 коп., підлягають стягненню з відповідача в порядку ч.1 ст.88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст.192, 526, 1046, 1047, 1049 ЦК України,

Outcome: approved