Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаною позовною заявою, в обґрунтування своїх вимог зазначив, що є власником об'єкту незавершеного будівництва з відсотком готовності 70% загальною площею 180,8 кв.м., що знаходиться за адресою: с.Тетерівка, вул.Озерна, 6, Житомирського району, Житомирської області, який він придбав на прилюдних торгах та який належав відповідачу. Крім того відповідачу [PERSON] належала земельна ділянка за цією ж адресою площею 0,2000 га., для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд, на якій розташований даний обєкт незавершеного будівництва. В звязку з чим позивач не може вільно розпоряджатися та користуватися власним обєктом незавершеного будівництва, що стало підставою для звернення позивача до суду. Позивач позов підтримав повністю та просив його задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві. Відповідач не заперечував проти задоволення позову. В зв'язку з неявкою в судове засідання сторін розгляд справи проводиться відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України. Відповідно до п.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на зазначене суд не вбачає перешкод у судовому розгляді справи. Суд оцінивши зібрані по справі докази в сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані ( пропущення строку позовної давності, тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). За змістом частини 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] на праві приватної власності належали обєкт незавершеного будівництва з відсотком готовності 70% площею 180,8 кв.м., що знаходиться за адресою: с.Тетерівка, вул.Озерна, №6, Житомирського району, Житомирської області та земельна ділянка площею 0,2000 га., кадастровий номер 1822087200:02:002:0168, що розташована в с.Тетерівка, вул.Озерна, 6, Житомирського району, Житомирської області, які вибули з його володіння не поза його волею, оскільки останній мав намір погасити борг і уклав договір купівлі-продажу майна. Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 04 квітня 2017 року позов [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», третьої особи [PERSON] про визнання недійсним договору задоволено, визнано договір іпотеки від 23 липня 2007 року посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №1008, укладений між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» і [PERSON] недійсним; усунуто перешкоди в розпорядженні власністю - обєкту незавершеного будівництва та земельної ділянки площею 0,2000 га., що розташовані за адресою Житомирська область. Житомирський район с.Тетерівка, вул.Озерна, 6, які перебувають в іпотеці відкритого акціонерного товариства комерційний банк «Надра», шляхом припинення іпотеки обєкту незавершеного будівництва та земельної ділянки площею 0,2000 га. що розташовані за адресою Житомирська область, Житомирський район с.Тетерівка, вул.Озерна, 6; вилучено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про іпотеку реєстраційний № 5349544 від 23 липня 2007 року внесений на підставі договору іпотеки від 23 липня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1008, укладений між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» і [PERSON], запис про заборону на нерухоме майно реєстраційний №5349670 від 23 липня 2007 року та № 5349726 від 23 липня 2007 року, внесені на підставі договору іпотеки від 23 липня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №1008, укладений між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» і [PERSON] та вирішено питання судових витрат. Рішення набрало чинності 03 травня 2017 року (а.с.7-9). Відповідно до частин 3 і 4 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. 01 червня 2012 року в результаті проведених публічних торгів [PERSON] придбав обєкт незавершеного будівництва з відсотком готовності 70% площею 180,8 кв.м., що знаходиться за адресою: с.Тетерівка, вул.Озерна, №6, Житомирського району, Житомирської області (а.с.5). Відповідно до частин першої, другої статті 78 Земельного кодексу України (2001 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Поняття земельної ділянки як об'єкта права власності визначено у частині першій статті 79 Земельного кодексу України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Нормами статті 81 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини. Судом встановлено, що спірна земельна ділянка як об'єкт права власності визначена державним актом на право власності на землю, виданим на імя [PERSON]. Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (частина друга статті 120 Земельного кодексу України). Разом з тим, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, слід враховувати наступне. Частина перша статті 120 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Аналіз змісту норм статті 120 Земельного кодексу України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 Земельного кодексу України у поєднанні з нормою статті 125 Земельного кодексу України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Отже спірна земельна ділянка з моменту отримання і реєстрації державного акту є об'єктом права власності. Відповідно до ч.1 ст.87 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками, яке виникає на підставі на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю) (ч.1 ст.81 Земельного кодексу України). Аналогічні висновки викладені в постанові від 11 лютого 2015 року у справі №6-2цс15 Верховного Суду України та постанові від 22 вересня 2015 року у справі №922/2257/14 Вищого господарського суду України. Відповідно до ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно частини 1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини 1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved