Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення, посилаючись на те, що в 1997 році він почав співмешкати із донькою відповідачки [PERSON] та від спільного незареєстрованого (цивільного) шлюбу мають двох дітей. Починаючи з 28 травня 2004 року він був зареєстрований та став постійно проживати у домоволодінні відповідачки, яке розташовано по вул. Ворошилова (Рокитненська), № 24 в с. Ванчиківці Новоселицького району. З цього часу він разом із дружиною та дітьми стали проживати з відповідачкою однією сімєю, були повязані спільним побутом та мали один сімейний бюджет. В 2008 році житловий будинок був зруйнований внаслідок повені та державою для сімї відповідачки членом якої був і він, був побудований інший будинок, власником якого з 2012 року стала відповідачка. Після повені 2008 року, так і після набуття відповідачкою права власності в 2012 році, він не зміг заново вселитися у дане домоволодіння оскільки, відповідачка здійснює фізичний супротив цьому. Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 05 січня 2017 року підтверджено його право проживання у вказаному домоволодінні та відмовлено у задоволенні позову відповідачки до нього про визнання його втратившим право користування житловим приміщенням у даному домоволодінні. Оскільки, на даний час не має постійного місця проживання та вимушений проживати у своїх друзів, просив усунути перешкоди в користуванні житлом шляхом вселення у будинок як члена сімї відповідачки. Відповідачка звернулася до суду із зустрічним позовом до позивача про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона є власницею домоволодіння, яке розташовано по вул. Ворошилова (Рокитненська), № 24 в с. Ванчиківці Новоселицького району. Відповідач є колишнім співмешканцем її доньки [PERSON], яка поїхала до Італії, де співмешкає з іншим чоловіком [PERSON] Азмедом, від шлюбу з яким народилася 02 липня 2017 року дитина [PERSON] [PERSON]. Після набрання законної сили рішення апеляційного суду Чернівецької області від 05 січня 2017 року, відповідач більше шести місяців ніяких дій щодо проживання у домоволодінні не вчинив, до неї із вимогою стосовно доступу до житла не звертався, а тому просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Зустрічний позов не визнав. Представник відповідачки в судовому засіданні первісний позов не визнав, зустрічний позов підтримав. Свідки сторони відповідачки [PERSON] та [PERSON], які є її родичами, показали суду, що на даний час колишня дружина позивача [PERSON] співмешкає з іншою особою в Італії. Відповідачка [PERSON], яка є власницею спірного домоволодіння, не пускає позивача [PERSON] до будинку, мотивуючи це тим, що він вже не є членом її сімї. Влітку 2017 року позивач прийшов до відповідачки разом із працівником поліції та здійснив спробу потрапити до будинку, однак відповідачка здійснила фізичний супротив цьому, перешкоджала його вселенню в будинок. На даний час позивач проживає по селу у своїх друзів, постійного місця проживання не має. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] зареєстрований у господарстві по вул. Ворошилова (Рокитнняська) № 24 в с. Ванчиківці Новоселицького району, яке належить на праві власності відповідачці згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03 грудня 2012 року, виданого виконавчим комітетом Ванчиковецької сільської ради та витягу про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно №36616372 від 08 грудня 2012 року. Позивач як зять відповідачки був зареєстрований у вказаному будинку та постійно в ньому проживав. Однак, протягом останніх років у даному домоволодінні позивач не проживає, так як відповідачка здійснює йому фізичний супротив у цьому та перешкоджає його вселенню в будинок. На даний час позивач постійного місця проживання не має та у звязку із відмовою відповідачки у його вселенні проживає тимчасово у своїх друзів. Вирішуючи даний спір, суд виходить з того, що вселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення предметом доказування є право на житло, або його відсутність чи інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частина 4 статті 156 ЖК УРСР передбачає збереження такого права користування житлом і для членів сімї, які припинили сімейні відносини з власником будинку. Відповідно до ст. 109 ЖК України виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Згідно ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до\~ст.\~116 ЖК\~України якщо\~наймач,\~члени його\~сім'ї\~або інші\~особи,\~які проживають\~разом з\~ним,\~систематично руйнують\~чи псують\~жиле приміщення,\~або використовують\~його не\~за призначенням,\~або систематичним\~порушенням правил\~соціалістичного співжиття\~роблять неможливим\~для інших\~проживання з\~ними в\~одній квартирі\~чи в\~одному \~будинку,\~а заходи\~запобігання і\~громадського впливу\~виявились безрезультатними,\~виселення винних\~на вимогу\~наймодавця або\~інших заінтересованих\~осіб провадиться\~без надання\~іншого жилого\~приміщення. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що позивач був вселений у спірне домоволодіння як член сімї відповідачки, якого згідно ст. 157 ЖК України може бути виселено у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення тільки у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 цього Кодексу. Разом з тим, безспірних доказів, які б свідчили про те, що позивач порушує правила статті 116 ЖК УРСР, суду не надано. Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 05 січня 2017 року підтверджено право позивача на проживання у вказаному домоволодінні та відмовлено у задоволенні позову відповідачки до нього про визнання його втратившим право користування житловим приміщенням у вказаному домоволодінні. Судом зясовано, що позивач після набрання вказаним рішенням законної сили не проживає у домоволодінні відповідачки з тих підстав, що позивачка чинить йому перешкоди у користуванні будинком. Як сторона позивача, так і свідки підтвердили, що влітку 2017 року позивач вживав заходи та звернувся до відповідачки із вимогою про його вселення, однак остання відмовила йому в цьому. Відповідачка не надала суду належних та допустимих доказів того, що позивач не проживає у будинку без поважних причин. Оцінюючи у сукупності досліджені докази та враховуючи, що позивач був вселений та проживав у будинку як член сімї відповідачки, яка протягом останніх років створює йому перешкоди у користуванні житлом та у добровільному порядку не вселяє позивача у будинок, чим обмежує житлове право останнього, суд вважає заявлені вимоги позивача обґрунтованими, у звязку із чим первісний позов підлягає задоволенню. Із урахування того, що відповідачка не довела порушення позивачем її прав та факт не проживання останнього у її будинку без поважних причин після набрання законної сили рішення апеляційного суду Чернівецької області від 05 січня 2017 року, суд приходить до висновку про відмову у зустрічному позові за безпідставністю. Також, суд вважає безпідставним посилання відповідачки на порушення позивачем вимог ст.ст. 71, 72 ЖК України, оскільки вказані статті регламентують користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду згідно глави 2 ЖК України, до яких домоволодіння відповідачки не відноситься. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідачки на користь позивача слід стягнути судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору. У стягненні судових витрати на правничу допомогу слід відмовити, оскільки дані витрати в порушення вимог ст. 137 ЦПК України не підтверджені належними доказами. На підставі ст.ст. 317, 319, 391 ЦК України, ст.ст. 9, 109, 116, 150, 156, 157 ЖК України, суд

Outcome: approved