Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16 квітня 2019 року між сторонами укладений договір позики, за умовами якого позивач позичив відповідачу гроші у сумі 6900 дол. США на строк до 16 травня 2019 року. Також 10 грудня 2019 року сторони уклали договір позики, за умовами якого позивач позичив відповідачу 9100 євро на строк до 01 березня 2020 року. Укладення цих договорів відбулося шляхом написання [PERSON] відповідних розписок. Однак у визначені договорами позики строки відповідач свої зобов`язання не виконав та позичені кошти не повернув. За таких підстав, а також з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 17 вересня 2020 року, відповідно до вимог ч. 2 ст. 625, ч. 1 ст. 1048 ЦК України позивач просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] за договором позики від 16 квітня 2019 року: борг у сумі 6900 доларів США, три проценти річних від простроченої суми за 491 день у сумі 278 дол. 44 центи США, проценти від суми позики у розмірі 1132 дол. США; за договором позики від 10 грудня 2019 року: борг у сумі 9100 євро, три проценти річних від простроченої суми за 201 день у сумі 150 євро 33 євроценти, проценти від суми позики у розмірі 385 євро 17 євроцентів та судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу у сумі 10000 грн. Ухвалою судді від 31 липня 2020 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання та надано учасникам справи строк для подання заяв по суті справи. У судове засідання позивач [PERSON] , не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце цього судового засідання. Позивач подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, та просив позов задовольнити повністю. Не заперечував проти заочного розгляду справи. У судове засідання відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про дату, час і місце цього судового засідання, не з`явився, правом подання відзиву не скористався. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно зі ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач згідно з поданою ним письмовою заявою не заперечив проти такого вирішення справи та відповідно до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України). Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Суд встановив, що 16 квітня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу у власність для особистих потреб гроші у сумі 6900 доларів США. Відповідач зобов`язався повернути суму позики у повному розмірі в строк до 16 травня 2019 року. Вказані обставини підтверджуються оригіналом розписки від 16 квітня 2019 року, особисто написаної відповідачем. Також 10 грудня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу у власність для особистих потреб гроші у сумі 9100 євро. Відповідач зобов`язався повернути суму позики у повному розмірі в строк до 01 березня 2020 року. Вказані обставини підтверджуються оригіналом розписки від 10 грудня 2019 року, особисто написаної відповідачем. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За нормами ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві кошти у такій самій сумі, що були йому передані позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. При цьому за змістом ст. 545 ЦК України кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути боржнику борговий документ, який останній видав кредиторові. Саме наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Разом з тим, в порушення вказаних вимог закону відповідач вчасно не виконав свої зобов`язання за договорами позики від 16 квітня 2019 року та від 10 грудня 2019 року та не повернув позивачу кошти у сумі 6900 доларів США та 9100 євро. Вказане підтверджується наявністю саме у позивача оригіналів розписок, вчинених відповідачем під час укладення договорів позики, та надання цих документів суду. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За таких підстав суд доходить висновку, що відповідач є таким, що прострочив свої зобов`язання за договорами позики, укладеними між сторонами 16 квітня 2019 року та 10 грудня 2019 року, а тому позивач в силу ч. 2 ст. 625 ЦК України має право вимагати від [PERSON] сплати суми боргу у повному розмірі та трьох процентів річних від простроченої суми. Відтак позовні вимоги щодо стягнення сум боргу за договорами позики у розмірі 6900 доларів США та 9100 євро є обґрунтованими належними та допустимими доказами та такими, що підлягають задоволенню. Разом з тим, визначаючи розмір сум трьох процентів річних від простроченої суми станом на 17 вересня 2020 року включно, позивач помилково зазначив, що за договором від 16 квітня 2019 року період прострочення становить 491 день, замість правильних 490 днів (у травні 2019 року - 15 днів, у червні 2019 року - 30 днів, у липні 2019 року - 31 день, у серпні 2019 року - 31 день, у вересні 2019 року - 30 днів, у жовтні 2019 року - 31 день, у листопаді 2019 року - 30 днів, у грудні 2019 року - 31 день, у січні 2020 року - 31 день, у лютому 2020 року - 29 днів, у березні 2020 року - 31 день, у квітні 2020 року - 30 днів, у травні 2020 року - 31 день, у червні 2020 року - 30 днів, у липні 2020 року - 31 день, у серпні 2020 року - 31 день, у вересні 2020 року - 17 днів). Також, позивач помилково зазначив і період прострочення за договором від 10 грудня 2019 року - 201 день замість правильних 200 днів (у березні 2020 року - 30 днів, у квітні 2020 року - 30 днів, у травні 2020 року - 31 день, у червні 2020 року - 30 днів, у липні 2020 року - 31 день, у серпні 2020 року - 31 день, у вересні 2020 року - 17 днів). Відтак вимоги щодо стягнення трьох процентів річних від простроченої суми 6900 доларів США у розмірі 278 дол. 44 центи США та від простроченої суми 9100 євро у розмірі 150 євро 33 євроценти підлягають частковому задоволенню. Розмір цих процентів становить 277 дол. 89 центів США та 149 євро 59 євроцентів відповідно і обраховується таким чином: з 17 травня 2019 року до 17 вересня 2020 року від суми позики 6900 дол. США * 3 % / 100 % / 365 днів * 490 днів = 277 дол. 89 центів США, а також з 02 березня 2020 року до 17 вересня 2020 року від суми позики 9100 євро * 3 % / 100 % / 365 днів * 200 днів = 149 євро 59 євроцентів. Щодо вимоги про стягнення процентів за договорами позики суд зазначає таке. Частина 1 ст. 1048 ЦК України визначає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з даною нормою закону та враховуючи, що договорами позики від 16 квітня 2019 року та від 10 грудня 2019 року розмір процентів від сум позики не встановлений, позивач заявив вимогу про стягнення процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України, а саме: за період з 17 травня 2019 року до 17 вересня 2020 року у розмірі 1132 дол. США та за період з 02 березня 2020 року до 17 вересня 2020 року у розмірі 385 євро 17 євроцентів відповідно. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року (справа № 464/3790/16-ц) зробила такий висновок. Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. Враховуючи, що ч. 1 ст. 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, можуть бути реалізовані лише у разі, якщо позика отримана у гривні, так як НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у договорі умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення ч. 1 ст. 1048 ЦК України не можуть бути застосовані з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Крім цього, суд зауважує, що строк дії договору від 16 квітня 2019 року закінчився 16 травня 2019 року, а договору від 10 грудня 2019 року - 01 березня 2020 року. При цьому, як вбачається зі змісту позовних вимог, позивач просить стягнути проценти, визначені ч. 1 ст. 1048 ЦК України, починаючи з дня прострочення відповідачем за своїми зобов`язаннями. Разом з тим, у постанові від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Відтак право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Враховуючи, що згідно з ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, який регулює відносини за договором позики, суд доходить висновку, що вказаний вище висновок Великої Палати Верховного Суду слід застосовувати і до правовідносин, які виникли між сторонами у цій справі. Відтак, вимоги позивача щодо стягнення процентів за договорами позики від 16 квітня 2019 року та від 10 грудня 2019 року за період не в межах строку дії вказаних договорів не є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а тому у позові в цій частині слід відмовити. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому згідно з п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. При зверненні до суду з даним позовом відповідач сплатив судовий збір у загальному розмірі 5857 грн. 37 коп., що підтверджується квитанціями № 0.0.1785274772.1 від 29 липня 2020 року та № 0.0.1856930484.1 від 02 жовтня 2020 року. Враховуючи, що ціна позову з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог становить 8310 дол. 44 центи США та 9635 євро 50 євроцентів (еквівалент до гривні за курсом НБУ - 512826 грн. 63 коп.), суд доходить висновку, що розмір судового збору, який позивач повинен був сплатити, становить 5128 грн. 27 коп. Відтак саме ця сума судового збору підлягає розподілу між сторонами, а питання щодо судового збору у розмірі 729 грн. 10 коп. може бути вирішено за клопотанням позивача відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Відтак, зважаючи, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позову у розмірі 7177 дол. 89 центів США та 9249 євро 59 євроцентів, що становить 91,18 % від заявленої позивачем суми, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у сумі 4675 грн. 96 коп., а решту судового збору у сумі 452 грн. 31 коп. слід покласти на позивача. Також, позивач заявив про відшкодування на його користь витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Проте позивач не надав суду докази на підтвердження понесення ним витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн., заяву про подання таких доказів після ухвалення рішення суду позивач не робив, а тому суд вважає, що у задоволенні вимог відшкодування судових витрат у цій частині слід відмовити.

Outcome: partial