Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Орджонікідзевського районного суду м.Харкова з позовом до Виконкому Харківської міської Ради, [PERSON], Відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської Ради та Харківської міської Ради, треті особи : Орджонікідзевський РВ в м.Харкові ГУДМС України в Харківській області, Комунальне підприємство « Жилкомсервіс» про встановлення факту проживання однією родиною, про визнання права користування житловим приміщенням, про визнання ордеру недійсним, про визнання свідоцтва про право власності на житло недійсним, обґрунтовуючи його тими обставинами, що на підставі ордеру № 1513, виданого 06.07.1978 року Орджонікідзевським РВК м.Харкова, у 1979 році [PERSON] було надано квартиру № 99 по бульвару Івана Каркача у м.Харкові. Позивач зазначає, що вказана квартира спочатку була службовою, а згодом її було виключено із числа службових, що, як вважає позивач, підтверджується договором найму службового приміщення. Позивач стверджує, що більш ніж 20 років вона, [PERSON] та [PERSON] , мешкали в зазначеній квартирі однією сім 'єю, мали спільний бюджет, з якого вони придбавали продукти харчування, сплачували комунальні послуги. Позивач наголошує, що у спірній квартирі перебувало їх спільне майно, а також її особисті речі. За твердженням позивача, її вселення до зазначеної квартири вчинено за згодою [PERSON], який визнавав за нею право проживання як члена сім»ї наймача. Позивач зауважує, що спірна квартира була та є її постійним місцем проживання, іншого житла вона у місті Харкові не має. Позивач зауважує, що житловий будинок, розташований у с.м.т. Коротич, вул.. Шкільна, 17 Харківського району Харківської області, де вона має реєстрацію постійного місця проживання, не належить їй на праві приватної власності , перебуває у аварійному стані та не гідний для проживання у ньому, про що свідчить акт обстеження житлово-побутових умов від 10.04.2015 року Позивач зазначає, що 01 травня 2014 року у м.Харкові помер [PERSON], вона його за власні кошти поховала, на момент його смерті й до цього часу вона мешкає у спірній квартирі, а 31.10.2014 року у квартиру вторгся невідомий їй громадянин, який почав вивозити її речі, що вимусило її звернутися до прокуратури, а згодом їй стало відомо, що таким громадянином є [PERSON], якому виконкомом ХМР видано ордер на квартиру, в якій вона мешкає по цей час. Позивач стверджує, що [PERSON] було зареєстровано у зазначеній квартирі, але він до неї не вселявся, не мешкав у квартирі й не мешкає до цього часу. Позивач зазначає, що 06.10.2014 року на імя [PERSON] було видано свідоцтво про право на власність на зазначену квартиру на підставі розпорядження відділу приватизації № 1943-Ц від 06.10.2014 року. Позивач вважає, що при видачі ордеру та свідоцтва про право власності на нерухоме майно було порушено вимоги діючого законодавства та посилаючись на ст. ст. 58 ч.1, 2 , 59 ч.1 ЖК України, ст. 8 ч.2 Закону України « Про приватизацію житлового фонду в Україні» № 2483-12 від 19.06.1992 року зі змінами та доповненнями, ст. 16 ЦК України, просить позов задовольнити та встановити факт проживання однією сімєю [PERSON] та [PERSON] у період з 1993 року по 01.05.2014 року; визнати за нею, [PERSON], право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS]; визнати ордер, виданий виконкомом Харківської міської ради на імя [PERSON] на вселення у квартиру [ADDRESS] недійснимі; визнати розпорядження відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської Ради № 1043-Ц від 06.10.2014 року з приватизації спірної квартири на імя [PERSON] недійсним; визнати свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане на імя [PERSON] на квартиру, розташовану за адресою: Харків, бульвар Івана Каркача № 4 кв.№ 99 недійсним з анулюванням за ним реєстрації у державному реєстрі прав на нерухоме майно. В судовому засіданні позивач та її представники підтримали позов, просили його задовольнити, пояснення надали аналогічні викладеним у позові. Відповідачі проти задоволення позовних вимог заперечували, просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з тих підстав, що позовні вимоги безпідставні, небгрунтовані, викладені позивачем обставини не підтверджені жодним допустимим та відносним доказом, ґрунтуються на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] не зареєстрована у [INFO]. Місце її реєстрації: Харківська область, Харківський район, сел. Коротич, вул. Шкільна, 17. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад 6 міс. на рік. Згідно ст. 6 вказаного вище закону громадянин України зобовязаний протягом 10 днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Статтею 58 Житлового кодексу України встановлено, що єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду є ордер, що видається виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради. Позивачем не надано копію ордеру на вселення до спірного приміщення або доказу згоди колишнього наймача на її вселення. Відповідно до ст. 65 Житлового кодексу України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Зазначена норма закону передбачає необхідність отримання згоди членів сімї наймача на вселення до житлового приміщення певних осіб (дружини, дітей, батьків та інших осіб). Зазначена згода не потрібна лише в тому випадку, коли до житлового приміщення вселяються неповнолітні діти наймача. Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення само по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. [PERSON] ніколи не була зареєстрована у вищевказаній квартирі. [PERSON] був основним наймачем квартири, мав час та умови для реєстрації місця проживання [PERSON] у вказаному помешканні. Відсутність реєстрації [PERSON] у квартирі [ADDRESS], вказує на небажання [PERSON] проводити таку реєстрацію позивачки. Крім того, згідно копії паспорта МН 540725 (долучено позивачем до справи) виданого Орджонікідзевським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області виданого 25 грудня 2002 року [PERSON], він, з 04 березня 1978 року, перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (дошлюбне прізвище), [INFO]. Перебування [PERSON] у зареєстрованому шлюбі спростовує доводи позивачки про її проживання однією сімєю з померлим, не розірвання шлюбу [PERSON] свідчить про його небажання вважати позивачку членом своєї сімї. Виходячи з викладеного вище, відсутні будь-які правові підстави для встановлення факту проживання однією сімєю [PERSON] та [PERSON] та визнання за позивачем права користування житловим приміщенням. Відповідачами суду доведено, що позивач мешкала у квартирі тимчасово, без будь яких прав на житло, зазначене й не спростовується поясненнями позивача, підтверджується наданими [PERSON] копіями квитанцій про сплату від свого імені, за надання послуг кабельного телебачення, які датовані березнем, червнем, груднем 2012 року та січнем 2013 року. Інщі квитанції , що додані позивачем до позовної заяви лише підтверджують факт часткової оплати комунальних послуг [PERSON] Таким чином [PERSON] у розумінні ст.. 98 ЖК України, відповідно до якої наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням, є тимчасовим мешканцем даного житла. Відповідно до ст. 99 Житлового Кодеку України піднаймачі і тимчасові жильці постійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. Відповідно до ст. 781 ЦК України договір найму припиняється у разі смерті фізичної особи - наймача, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно тиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім'ї, а також тимчасові жильці зобов'язані негайно звільнити займане жиле приміщення (ст.98 ЖК України). Відповідно до ст.327 Цивільного кодексу України у комунальній власності знаходиться майно, що належить територіальній громаді. Управління майном, що перебуває у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Згідно ст. 144 Конституції України встановлено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обовязковими до виконання на відповідній території. Позивач, подавши до суду позов про визнання за ним права користування жилим приміщенням тим самим поліпшує свої житлові умови, як стверджує відповідач, не надавши при цьому доказів, що він має право у відповідності до ст. 34 Житлового кодексу України на таке поліпшення та перебуває на обліку громадян, які його потребують. Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №28348315 від 20.10.2014, спірна квартира належить на праві приватної власності [PERSON]. В позовній заяві позивач зазначає, що виконавчий комітет Харківської міської ради видав ордер на спірну квартиру [PERSON], у подальшому [PERSON] квартира [ADDRESS] була приватизована, вважає ці дії незаконними. Статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на житловий фонд. Згідно зі ст. 327 Цивільного кодексу України у комунальній власності знаходиться майно, що належить територіальній громаді. Управління майном, що перебуває у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. З метою реалізації громадянами гарантованого Конституцією України права на житло, комплексного регулювання відносин по забезпеченню громадян, які проживають в [INFO], житловими приміщеннями, у тому числі тих, які потребують соціального захисту, здійснення громадського контролю та гласності при встановленні черговості на отримання житлової площі, її розподілу, належного обліку звільненого житла та укріплення законності в галузі житлових відносин рішенням 34 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 24.06.2009р. №174/09 затверджено Тимчасове положення про облік та розподіл житлової площі, що звільняється в місті Харкові». Питання, повязані з обліком та розподілом ізольованих житлових приміщень, у тому числі з частковими комунальними зручностями, вирішуються Харківською міською радою та її виконавчим комітетом відповідно до діючого законодавства України. Відповідно до ст. 59 Житлового кодексу України ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Позивачка зазначає, що при видачі ордеру було порушено її право на займану нею житлову площу. Але на вказану житлову площу, а саме [ADDRESS], [PERSON] не має жодних прав, адже вона зареєстрована за іншою адресою і не являється наймачем чи членом сімї наймача спірної квартири. Відповідно до п. 13 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Україні, на квартирний облік беруться громадяни, які потребують поліпшення житлових умов. Позивачка на квартирному обліку не перебуває, у звязку з наведеним її не можна вважати такою, що потребує поліпшення житлових умов. Приватизація державного житлового фонду в Україні здійснюється у відповідності до Конституції України, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992р. №56 (надалі Положення), діяло на час звернення позивача до Управління, Положення про порядок відкриття приватизаційних депозитних рахунків за житловими чеками та здійснення з них платежів, затвердженого постановою Правління НБУ від 27.04.2000р. №179, інших нормативно-правових актів. Статтею 8 вказаного Закону встановлено, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються на підставі заяви громадянина. Згідно з п. 18 Положення громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Пунктами 20, 21 Положення встановлено, що при оформленні заяви на приватизацію квартири громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї. У довідці вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. Заяву на приватизацію житла підписуюсь особи, які зазначені у вказаній вище довідці. У свідоцтві про право власності на житло такі особи зазначаються власниками нерухомого майна. 06 жовтня 2014 року [PERSON] видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно, квартиру [ADDRESS] р.№7-14-318895-Ц1 на підставі розпорядження відділу приватизації житлового фонду №1043-Ц1 від 06.10.2014 року, щодо правомірності такої процедури у суду сумнів відсутній, бо позивачем не наведено відповідних підстав для визнання таких документів недійсними. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Допитані у судовому засіданні свідки позивача [PERSON], [PERSON], [PERSON], крім тих обставин, що між позивачкою та померлим наймачем квартири [PERSON], були доброзичливі відношення та життєва взаємодопомога з виключних питань, жодних обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, не довели. Таким чином, суду не доведено позивачем наявність правових підстав для проживання у зазначеній квартирі, для задоволення її вимог щодо визнання недійсними ордеру, розпорядження, свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] на імя [PERSON]. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed