Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, про стягнення середнього заробітку за час затримки при розрахунку та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] у своїй уточненій позовній заяві суду зазначив, що він пропрацював у на підприємстві відповідача [PERSON] акціонерного товариства «Євраз [PERSON]» в шахті «Ювілейна» дільниця № 19 по професії - підземним прохідником в_період з 25 серпня 1998 року по 18 листопада 2011 року. Звільнений був із підприємства по ст. 38 КЗпП України в зв'язку із виходом на пенсію за віком. В 2012 році він дізнався, що на протязі його роботи у на підприємстві відповідача в період з 1998 року по 2011 рік, порушувалось законодавство України в частині виплати заробітної плати за час його щорічних відпусток. В 2012 році він звернувся із заявою до [PERSON] акціонерного товариства «Євраз [PERSON]»а, про виплату йому недоплаченого заробітку за час щорічних відпусток. Публічне акціонерне товариство «Євраз [PERSON]» 10 квітня 2012 року нарахував та виплатив суму 6692 гривні 51 копійка. Згідно до довідки про його середньоденний заробіток, наданої йому [PERSON] акціонерним товариством «Євраз [PERSON]», за два останні місяці перед звільненням середньоденна заробітна плата складала 144 гривні 41 копійка, з моменту звільнення і по день отримання нарахованої заробітної плати за час відпусток за минулі роки, минуло 144 дня. При середньоденній заробітній платі 144 гривні 41 копійка помножених на 144 дні заробітна плата за час затримки при розрахунку складає 20795 гривень 04 копійки. Незаконними діями відповідача - невиплатою йому заробітної плати на протязі декількох років спричинило йому моральну шкоду, він відпрацював у на підприємстві відповідача у підземних та шкідливих умовах праці всю свою трудову діяльність у відповідача, працював сумлінно, виконував вимоги законодавства про охорону праці, щоденно ризикував своїм здоров'ям та життям виконуючи трудові обов'язки в підземних умовах праці, а в замін цього відповідач порушував у відношенні нього законодавство про оплату праці недоплачуючи йому заробітну плату, порушував законодавство про охорону праці - він втратив працездатність. Вказане спричинило і спричиняє йому моральні страждання та переживання. Недоплачена заробітна плата повинна була бути виплачена йому перед відпустками, він міг би її використати на свій відпочинок, на лікування, на харчування, але цього не міг зробити і з кожним роком стан його здоров'я погіршувався і йому встановлено професійне захворювання. Неналежною виплатою заробітної плати (відпускних) порушений його спосіб життя, він змушений був докладати багато зусиль для організації свого життя. Спричинену моральну шкоду оцінює в розмірі 10000 гривень 00 копійок. Визначаючи розмір спричиненої йому моральної шкоди він виходив із того, що вказана сума компенсує перенесені ним моральні страждання та переживання, дасть можливість пройти курс лікування (які по вині відповідача він не пройшов), що в свою чергу покращить його стан здоров'я. Тому він згідно до своїх уточнених позовних вимог просив суд постановити рішення яким стягнути на його користь з [PERSON] акціонерного товариства «Євраз [PERSON]» 20795 гривень 04 копійки середній заробіток за час затримки при розрахунку, та 10000 гривень 00 копійок відшкодування моральної шкоди, спричиненої порушенням законодавства про оплату праці. В судовому засіданні представник позивача, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на зазначені вище обставини. Частину позовних вимог про стягнення з [PERSON] акціонерного товариства «Євраз [PERSON]» компенсацій втрати частини заробітної плати, в зв'язку із порушенням строку її виплатити представник позивача просила суд залишити без розгляду в звязку з її відмови від частини позовних вимог. [PERSON] частина позовних вимог про стягнення з [PERSON] акціонерного товариства «Євраз [PERSON]» компенсацій втрати частини заробітної плати, в зв'язку із порушенням строку її виплатити залишена без розгляду. Представник відповідача ПАТ «Євраз [PERSON]» [PERSON], у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та суду зазначила що, в квітні 2012 року, на підставі письмової заяви позивача, відповідачем з врахуванням дії спільної постанови генерального директора та профспілкових комітетів № 3 від 06 лютого 2012 року було проведено виплату коштів у розмірі 6692 гривні 51 копійка у якості недоплаченої заробітної плати за час відпусток за період з 1998 року по 2010 рік. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України необхідна наявність наступних умов: порушення власником (підприємством) строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП України); відсутність спору про розмір належних працівникові сум при звільненні, вина власника (підприємства). Позивач звільнився з ПАТ «Євраз [PERSON]» 18 листопада 2011 року. При звільненні позивачеві були виплачені всі належні з підприємства суми, які існували на момент звільнення (були нараховані). Позивач цього факту не спростовує, тобто строки розрахунку з позивачем встановлені ст. 116 КЗпП України дотримано. Позивачем, також, не доводиться факт того, що на момент звільнення був спір про розмір належних йому сум при звільнені Частина 2 ст. 117 КЗпП України визначає, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В поєднанні з нормами ч.3 ст. 116 КЗпП України, умовою для застосування ч. 2 ст. 117 КЗпП України є наявність спору, про розмір належних працівникові сум при звільненні, який виник саме в момент звільнення працівника та неправомірні винні дії власника підприємства в невиплаті цих спірних сум, про які працівником заявлена вимога. Як вказувалося вище, спірних сум на момент звільнення не було, жодна із сторін не оспорювала розмір належних працівникові сум при звільнені. Позивач звільнився 18 листопада 2011 року. Позовну заяву подано 08 вересня 2014 року. При цьому, підставою позову є порушення відповідачем законодавства про оплату праці, при визначенні середнього заробітку, для оплати часу відпусток, а не визначення сум, належних працівникові при звільнені. Викладене, також, підтверджує відсутність вини відповідача саме в несвоєчасному розрахунку чи розрахунку не в повному обсязі, оскільки вина, виходячи з підстав позову, полягає в порушенні законодавства про оплату праці при визначенні середнього заробітку, для оплати часу відпусток. Таким чином, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не відповідає умовам відповідальності власника, визначеним ст. 117 КЗпП України та задоволенню не підлягає. Крім того, у п.20 постанови Пленуму Верховного [PERSON] України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що у разі якщо працівникові не були виплачені належні йому платежі при звільнені, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а не при проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Таким чином вважає що суд при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку має врахувати положення викладені в п.20 постанови Пленуму Верховного [PERSON] України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» щодо спірної суми, на яку позивач мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи, в т.ч. ту обставину, що заборгованість підприємства утворилася за весь час роботи позивача та відсутність умислу підприємства в невиплаті спірної суми позивачеві. Із свідчень самого позивача (викладених в позовній заяві), вважаємо встанов\-леним факт відсутності нарахування та невиплати, в передбачений законодавством термін, заробітної плати за період його праці з 1998 рік по 2010 рік. На користь вказаного свідчать, також, положення частини 4 ст. 60 ЦПК України, за якою доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В даному випадку грошові доходи, які є предметом спору, не були нараховані взагалі, а припущенням є те, що вони мали б бути нараховані при надані кожної відпустки. Також не підлягає задоволенню вимога позивача про відшкодування моральної шкоди, оскільки, згідно ч.2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправ\-ною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що - моральна шкода, завдана фізич\-ній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодо\-вується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Слід зазначити, що під моральною шкодою, відповідно до чинного законодавства, слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно абз. 1 пункту 4 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України № 4, у позовній заяві про відшко\-дування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, зокрема, в чому полягає ця шкода, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Позивач в обґрунтуванні факту завдання йому моральної шкоди вказує: «Дізнав\-шись про те, що відповідач на протязі багатьох років моєї роботи обманював мене у відношенні виплати належного мені заробітку я переніс і по теперішній час переношу моральні страждання та переживання». При цьому, позивач не наводить жодних належних та допустимих доказів щодо дійсності завдання йому моральної шкоди. Відповідно до абз. 2 пункту 5 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України № 4 обов'язковому з'ясу\-ванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між: шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Таким чином, позивач зобов'язаний вказати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для встановлення факту спричинення йому моральної шкоди. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позовна вимога про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає. У позовній заяві, позивач підтверджує факт, що в 2012 році, йому стало відомо, що протягом всього строку його роботи на підприємстві відповідача, останнім порушува\-лось законодавство України, при виплаті заробітної плати за час щорічних відпусток позивача. Також позивач підтверджує, що після його звернення з письмовою заявою до відповідача, про виплату недоплаченого заробітку за час щорічних відпусток, останнім, у лютому 2012 року, було проведено виплату на користь позивача 6692 гривні 51 копійка у якості недоплаченого заробітку за час щорічних відпусток за період з 1998 року по 2010 рік. Статтею 233 Кодексу законів про працю України передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів: працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша); у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (частина друга). Статтею 117 КЗпП України встановлено обов'язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові у разі затримки розрахунку при звільненні його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином вважаємо, що для звернення позивача до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник (Позивач) дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. З тверджень самого позивача встановлено, що відповідач розрахувався з ним у 10 квітня 2012 року. Отже, позивач мав три місяці, перебіг яких почався з 11 квітня 2012 року і скінчився у 11 липня 2012 року, на звернення до суду, з метою стягнення на його користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. У квітні 2012 року, відповідач розрахувався з позивачем, таким чином у квітні 2012 року розпочався перебіг тримісячного терміну та закінчився у липні 2012 року. Тому представник відповідача просив суд в задоволені позовних вимог позивача, відмовити в повному обсязі. [PERSON] в судовому засіданні встановлено що, позивач працював на підприємстві відповідача у період з 25 серпня 1998 року по 18 листопада 2011 рокуна різних професіях і посадах. В 2012 році позивач дізнався, що підприємство відповідача на протязі з 1998 року по 2011 рік його роботи, не в повному розмірі виплачувало заробітну плату за час щорічних відпусток. Звернувшись до відповідача із заявою, про виплату недоплаченої заробітної плати, за час щорічних відпусток за минулі роки, відповідачем 10 квітня 2012 року було нарахована та виплачена позивачу заробітна плата за час щорічних відпусток з 1998 року по 2012 рік в розмірі 6692 гривні 51 копійка. Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Позивач звільнився з підприємства відповідача і йому з вини відповідача не були виплачені всі суми, що повинні були йому виплачені в день звільнення, а саме суми недоплати заробітної плати за час відпусток. Оскільки своєчасно не нарахована та невиплачена у повному обсязі позивачу заробітна плата за час щорічних відпусток за період з 1998 року по 2011 рік в розмірі 6692 гривні 51 копійка, підприємством відповідача [PERSON] акціонерним товариством «ЄВРАЗ [PERSON]» була виплачена позивачу лише 10 квітня 2012 року, після звернення позивача до відповідача із заявою про здійснення відповідного перерахунку та виплати після того як останньому стало відомо про невиплату відповідачем в повному розмірі заробітної плати за час щорічних відпусток, тому день виплати цієї суми і є днем фактичного розрахунку відповідача щодо виплати заробітної плати позивачу за час його роботи. Час затримки виплати з дня звільнення і до дня фактичного розрахунку складає 144 робочих днів, середній заробіток позивача на момент звільнення складає 144 гривні 41 копійка. Виходячи з викладеного суд вважає що з [PERSON] акціонерного товариства «Євраз [PERSON]» на користь позивача повинна бути стягнена сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при його звільнені, передбачена ст. 117 КЗпП України виходячи, з розрахунку 144 робочих днівзатримки помножені на середній заробіток 144 гривні 41 копійка, але визначаючи суму відшкодування суд вважає її значно завищеною, виходячи з того, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку має бути співмірною із сумою заборгованості по заробітній платі, вважає необхідним задовольнити позовні вимоги в частині стягнена суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені [PERSON] частково у сумі 4000 гривень 00 копійок. Також суд дійшов висновку що позовні вимоги [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, але сума, яку він вимагає до відшкодування є на думку суду завищеною, у повному обсязі не обґрунтованою та не доведеною. Тому суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди частково, стягнувши з [PERSON] акціонерного товариства «ЄВРАЗ [PERSON]» на користь позивача в справі у відшкодування йому немайнової шкоди, - 1000 гривень 00 копійок. Відповідно до ст.88 ЦПК України підлягає стягнення з відповідача на користь держави сума судового збору в сумі 487 гривень 20 копійок. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial