Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «АК «Богдан Моторс»про відшкодування моральної шкоди, заподіяної трудовим каліцтвом. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 14 листопада 1991року він був прийнятий учнем штампувальника в пресово-кузовний цех Луцького автомобільного заводу, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Автомобільна компанія «Богдан Моторс». 25 березня 1992 року о 07.30 годині, перебуваючи на роботі, в звязку з технічною несправністю штампу позивач отримав тяжку травму пальців правої руки. За результатами розслідування нещасного випадку, що трапився із [PERSON] під час виконання трудових обовязків, відповідачем було складено акт за формою Н-1 про нещасний випадок на виробництві та акт розслідування нещасного випадку за формою Н-5 від 03.04.1992 року. Внаслідок нещасного випадку на виробництві він отримав ушкодження здоровя у вигляді часткової ампутації правої кисті та повної ампутації 2,3,4,5 пальців правої кисті. Весь курс лікування проходив в Луцькій міській клінічній лікарні № 2. Так як в позивача була тяжка травма правої кисті він змушений був тривалий час перебувати на лікарняному, але функції правої кисті не відновились. 11 серпня 1993 року висновком Луцької міської медико-соціальної експертної комісії [PERSON] було вперше встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 60 (шістдесят) відсотків та третю групу інвалідності довічно. В звязку з тим, що [PERSON] став інвалідом III групи і більше не може виконувати фізичну роботу з 2010 року по даний час не працює, останній змушений докладати додаткових зусиль для відновлення свого звичайного способу життя. В звязку з тим, що позивач став інвалідом III групи і більше не міг виконувати тяжку фізичну роботу та після тривалих переведень 06.04.2009 року підприємство звільнило його згідно п. 1 ст. 40 КзПП України за скороченням чисельності працівників. З квітня 2010 року по даний час він не працює так як повноцінно не може користуватися правою рукою та виконувати будь-яку фізичну роботу. Вказує, що отриманим трудовим каліцтвом йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у важких фізичних, душевних, психічних стражданнях, які він постійно переживає. Задану моральну шкоду він оцінює у 150\~000,00 грн. Просить суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у звязку з отриманим 25.03.1992 року трудовим каліцтвом у розмірі 150\~000,00 грн. В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві та поясненнях до позовної заяви, просили позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, суду пояснила, що, дійсно 25.03.1992 року з [PERSON] на підприємстві відповідача трапився нещасний випадок, внаслідок якого він отримав травму правої руки у вигляді часткової ампутації правої кисті та повної ампутації 2,3,4,5 пальців правої кисті, про що складено акт № 1 від 03.04.1992 року. Зазначила, що позивачем проводились інструктажі з охорони праці, що свідчить про дотримання відповідачем вимог чинного законодавства та задовільного забезпечення належних умов праці на підприємстві на момент нещасного випадку. Відповідач вважає, що причиною нещасного випадку стало є несправність штампу С69-61, яка полягала в тому, що для зняття відштампованої деталі по технологічному процесі позивач мав користуватись крючком, але зняти деталь крючком неможливо було із-за відсутності на штампі виштовхувача деталі. Тому штампувальникам доводилось прикладувати додаткові зусилля рукою щоб зняти деталь з штампу. Позивачем не зазначено, якими неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача йому завдана моральна шкода, не зазначив з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, не надав доказів заподіяння такої шкоди саме відповідачем. Просить у задоволенні позову відмовити за необґрунтованістю. \~Вислухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 14 листопада 1991року [PERSON] був прийнятий учнем штампувальника в пресово-кузовний цех Луцького автомобільного заводу, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Автомобільна компанія «Богдан Моторс». 01.02.1992 року призначений штампувальником третього розряду. 25 березня 1992 року о 07.30 годині, перебуваючи на роботі, в звязку з технічною несправністю штампу позивач отримав тяжку травму пальців правої руки. За результатами розслідування нещасного випадку, що трапився із [PERSON] під час виконання трудових обовязків, відповідачем було складено акт за формою Н-1 про нещасний випадок на виробництві та акт розслідування нещасного випадку за формою Н-5 від 03.04.1992 року (а.с. 3-4). Внаслідок нещасного випадку на виробництві [PERSON] отримав ушкодження здоровя у вигляді часткової ампутації правої кисті та повної ампутації 2,3,4,5 пальців правої кисті. Весь курс лікування проходив в Луцькій міській клінічній лікарні № 2. Так як в позивача була тяжка травма правої кисті він змушений був тривалий час перебувати на лікарняному, але функції правої кисті не відновились. 11 серпня 1993 року висновком Луцької міської медико-соціальної експертної комісії [PERSON] було вперше встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 60 (шістдесят) відсотків та третю групу інвалідності довічно (а.с. 7-8). В звязку з тим, що [PERSON] став інвалідом III групи і більше не може виконувати фізичну роботу з 2010 року по даний час не працює, останній змушений докладати додаткових зусиль для відновлення свого звичайного способу життя. В звязку з тим, що позивач став інвалідом III групи і більше не міг виконувати тяжку фізичну роботу та після тривалих переведень 06.04.2009 року підприємство звільнило його згідно п. 1 ст. 40 КзПП України за скороченням чисельності працівників. З квітня 2010 року по даний час він не працює так як повноцінно не може користуватися правою рукою та виконувати будь-яку фізичну роботу. Таким чином спірні правовідносини між сторонами виникли з 14.11.1991 року. Нещасний випадок із [PERSON] стався 25.03.1992 року при виконанні трудових обовязків, а стійку втрату працездатності вперше МСЕК було встановлено 11.08.1993 року, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 237-1 КЗпП України. Згідно ч.ч. 1, 2\~ст. 153 КЗпП України\~на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Аналогічне положення міститься і в\~ст. 13 Закону України «Про охорону праці», відповідно до якого роботодавець зобовязаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання прав працівників у галузі охорони праці. З акту № 9 про нещасний випадок на виробництві від 03.04.1992 року вбачається, що причинами нещасного випадку, що стався з [PERSON], є незадовільна організація виконання робіт, порушення правил техніки безпеки при роботі на пресах холодної штамповки та експлуатація несправного штампу С69-61 (без виштовхувача деталі). Суд вважає, що\~факт порушення відповідачем\~\~законних прав працівника позивача [PERSON], а саме: права останнього на безпечні та нешкідливі умови праці, мав місце. Виходячи з викладеного, доводи відповідача про відсутність обовязку підприємства відшкодовувати моральну шкоду, завдану позивачу, з тих підстав, що він особисто винний у нещасному випадку, суперечать нормам діючого законодавства.\~\~ Згідно\~ст. 173 КЗпП України\~шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням трудових обовязків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з розясненнями даними в п.13 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~ № 4 від 31.03.1995 року, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону праці» від 14.10.1992 року, відшкодування моральної шкоди проводиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілим, порушення його нормальних життєвих звязків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно із ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до розяснень, викладених у п.п. 1-1, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоровя від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, проводиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається із Основ законодавства України про загальнообовязкове державне соціальне страхування, Закону України від 23.09.1999 року «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Закону від 14.10.1992 року «Про охорону праці», КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. На час виникнення спірних правовідносин відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним із виконанням ним трудових обовязків, здійснювалося за рахунок роботодавця або підставі рішення суду, що передбачалось п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним із виконанням ним трудових обовязків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 та ст.ст. 11, 12 Закону України «Про охорону праці». Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про охорону праці» (в редакції, чинній на момент встановлення встати професійної працездатності) власник зобовязаний відшкодувати працівникові шкоду, заподіяну йому каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням трудових обовязків, у повному розмірі втраченого заробітку відповідно до законодавства, а також сплатити потерпілому (членам сімї та утриманцям померлого) одноразову допомогу. При цьому пенсії та інші доходи, одержувані працівником, не враховуються. Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих звязків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (ст. 12 Закону України «Про охорону праці»). Згідно з п. 4 Правил за наявності факту моральної шкоди потерпілому відшкодовується моральна шкода. Відповідно до п. 11 Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Згідно з п. 40 Правил одноразова допомога виплачується потерпілому у місячний термін з дня визначення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Сума відшкодування моральної шкоди визначається відповідно до пункту 11 цих Правил. Якщо заяву на відшкодування шкоди потерпілий або заінтересовані особи подали через три роки з дня визначення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, відшкодування шкоди провадиться з дня подання заяви. Якщо потерпілому або особам, які мають право на відшкодування шкоди з вини власника, своєчасно не визначено або не виплачено відшкодування шкоди, то ці суми виплачуються без обмеження протягом будь-якого терміну і підлягають коригуванню відповідно до коефіцієнтів підвищення розміру мінімальної заробітної плати за відповідний період згідно із законодавством (п. 43 Правил). Моральна шкода, завдана ушкодженням здоровя у звязку з трудовим каліцтвом, Луцьким автомобільним заводом та його правонаступником ПАТ «АК» Богдан Моторс» [PERSON] виплачена не була. Згідно із\~ст. 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 27.01.2004 р. /п. 4.1/ зазначив, що ушкодження здоровя, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обовязків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіює йому моральні та фізичні страждання. Дослідженні судом докази свідчать про те, що ушкодження здоровя, повязане з виконанням позивачем трудових обовязків, заподіює йому моральні та фізичні страждання, обмежує його можливості вести активний спосіб життя, у звязку з чим висновком МСЕК встановлені відповідні обмеження, що призвело до втрати нормальних життєвих звязків і вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, а тому суд вважає доведеним факт заподіяння позивачеві моральної шкоди. При визначенні розміру моральної шкоди суд приймає до уваги, зокрема ступінь вини працівника та підприємства у настанні даного нещасного випадку, ступінь втрати [PERSON] професійної працездатності така втрата становить 60 %, у звязку з чим позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності, отримане ним ушкодження здоровя є незворотнім, що призводить до тяжких моральних, а також до фізичних страждань позивача. Тому, виходячи з принципів розумності й справедливості, \~з врахуванням конституційної значимості здоровя, як невідчужуваного і нерушимого блага, що належить людині від її народження й охороняється державою, а також характеру і обсягу моральних страждань, яких зазнав позивач, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 50\~000,00 грн. Позивач від сплати судового збору звільнений відповідно до\~ п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача відповідно до ст. 88\~ ЦПК України. На підставі ст.ст. 23, 1167, 1168 ЦК України, ст. 153 КЗпП України, ст. 12 Закону України «Про охорону праці», Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним із виконанням ним трудових обовязків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472,

Outcome: partial