Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради про визначення порядку користування спільним майном - квартирою. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Квартира була придбана 12.02.2013р. по ? частині у праві власності його та відповідача. На час придбання квартири, сторони у шлюбі не перебували. Шлюб було зареєстровано лише 14.02.2013р. Після одруження, позивач з відповідачем, їхня спільна дитина [PERSON], 2015р. народження та дочка відповідача від першого шлюбу - [PERSON], 2007р. народження почали проживати у спірній квартирі. Сімейне життя з відповідачем не склалось і на даний час судом розглядається справа про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини та дружини до досягнення дитиною 3х років. Позивач вказує, що на даний час він з відповідачем разом однією сім»єю не проживають, не мають спільного бюджету, він сплачує комунальні послуги за рахунок власних коштів. З 04 липня 2016р. він не проживає в квартирі, оскільки дружина [PERSON] створила такі умови проживання, за яких він змушений був залишити приміщення квартири. З кінця грудня 2015р. по 01.07.2016р. за власним бажанням дружина з дітьми проживала у своїх батьків і на його прохання повернутися додому, не реагувала. 01.07.2016р. відповідач з дітьми повернулися додому, після чого викинула деякі його особисті речі на смітник, деякі - зіпсувала і переклала до однієї з кімнат, яка використовувалась як гардеробна. В подальшому були створені умови, щоб позивач не міг потрапити до квартири, а після виклику наряду поліції - 02.07.2016р. та 03.07.2016р. з метою потрапити до квартири, умови були створені такі, що він був вимушений тимчасово проживати в іншому місці, де знаходиться і на даний час. Місце тимчасового проживання не відповідає умовам житлового приміщення, відсутнє водопостачання та опалення. Оскільки сторони не можуть знайти домовленості у користуванні квартирою, т.я. відповідач чинить перешкоди, то позивач вважає за необхідне встановити порядок користування квартирою. Квартира складається з трьох кімнат, житловою площею 37,9кв.м. Оскільки із відповідачем будуть проживати двоє неповнолітніх дітей, то позивач просить суд встановити порядок користування квартирою, виділивши: йому в окреме користування жилу кімнату №3, площею 11,4кв.м з лоджією, а відповідачу - в окреме користування жилі кімнати - №6, площею 17кв.м. з лоджією та №7, площею 9,5кв.м. При цьому, кухню №8, площею 8,4кв.м, вбиральню №4, площею 1,0кв.м, ванну кімнату №5, площею 2,6кв.м, коридори №1, площею 8,2кв.м та №2, площею 3,9кв.м, вбудовані шафи, площею 1,2кв.м залишити у спільному користуванні. Крім того, просить суд зобов»язати відповідача не порушувати визначений судом порядок користування квартирою. Також зазначив, що даний порядок не відповідає часткам у праві власності на нерухоме майно, але позивач згоден на такий порядок, оскільки на утриманні відповідача знаходяться двоє неповнолітніх дітей і такий порядок не позбавляє його права власності на ? частину квартири. В судовому засіданні позивач [PERSON] повністю підтримав позовні вимоги і просив їх задовольнити. Зазначив, що сплачені при подачі позову до суду судові витрати, залишає за собою. В судовому засіданні відповідач [PERSON] визнала позовні вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні представник третьої особи: Служби у справах дітей Черкаської міської ради за довіреністю Качур І.В. при вирішенні справи, покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення за таких підстав: встановлено, що сторони є власниками в рівних частках квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12.02.2013р., посвідченого приватним нотаріусом Ткаченко І.П. (реєстр №279). Крім того, ці обставини підтверджуються даними витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.02.2013р. (реєстраційний номер об»єкта нерухомого майна 8392071101). За даними технічного паспорту, виданого КП «ЧООБТІ», квартира складається з трьох кімнат: №3, площею 11,4кв.м з лоджією, №6, площею 17кв.м. з лоджією та №7, площею 9,5кв.м., а також мається кухня №8, площею 8,4кв.м, вбиральня №4, площею 1,0кв.м, ванна кімната №5, площею 2,6кв.м, коридори - №1, площею 8,2кв.м та №2, площею 3,9кв.м, вбудовані шафи, площею 1,2кв.м. Сторони зареєстрували шлюб 14.02.2013р. (актовий запис №105), про що свідчить свідоцтво про шлюб серія [NUMBER], видане 14.02.13р. Від шлюбу сторони мають дочку [PERSON], [INFO], що підтверджується даними свідоцтва про народження. Крім того, відповідач [PERSON] має дочку [PERSON], 2007р. народження, яка проживає з нею. Як передбачено ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України. Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59 ЦПК України). Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як зазначено у статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ч.1 ЦК України). Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст.379ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383ЦК та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім»ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. За положеннями ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частки спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Пунктом 14 постанови Пленуму ВС України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. За результатами розгляду справи, позивачем не доведено належними, допустимими та переконливими доказами факт вчинення щодо нього відповідачем будь-яких перешкод у користуванні квартирою. Дійсно, між сторонами мають місце складні взаємні стосунки, про що свідчить спір, що розглядається іншим судом, їхні звернення, протягом липня 2016р., до правоохоронних органів. Крім того, сторони не заперечували, що на час розгляду даної справи, ні позивач не проживає в квартирі, ні відповідач з дітьми також не проживають у спірній квартирі з-за виниклих між ними сварок та конфліктних ситуацій. Отже, судом встановлено, що сторони, будучи співвласниками нерухомого майна, самостійно і добровільно не можуть визначити порядок користування вказаною квартирою, а тому даний спір підлягає до вирішення судом. Суд вважає, що порядок користування квартирою за вказаним позивачем варіантом, - є таким, що забезпечить права і інтереси позивача та відповідача з двома неповнолітніми дітьми щодо користування приміщеннями квартири. Крім того, із запропонованим позивачем порядком користування квартирою, погодилась відповідач, про що зазначила під час розгляду справи. Що стосується позовних вимог про зобов»язання відповідача не порушувати визначений судом порядок користування квартирою, то в цій частині позову необхідно відмовити, оскільки як зазначалося, відповідно до ст. 3 ЦПК України, підлягають судовому захисту права/інтереси особи, які вже порушені, оспорюються чи не визнаються, а не ті, які можуть бути порушені/оспорюватися/не визнаватися в майбутньому. Отже, з»ясувавши обставини справи та дослідивши докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, а саме, - необхідно визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] між співвласниками [PERSON] та [PERSON], виділивши: [PERSON] в окреме користування жилу кімнату №3, площею 11,4кв.м з лоджією; [PERSON] в окреме користування жилі кімнати - №6, площею 17кв.м. з лоджією та №7, площею 9,5кв.м; кухню №8, площею 8,4кв.м, вбиральню №4, площею 1,0кв.м, ванну кімнату №5, площею 2,6кв.м, коридори №1, площею 8,2кв.м та №2, площею 3,9кв.м, вбудовані шафи, площею 1,2кв.м залишити у спільному користуванні сторін; в іншій частині позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial