Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд із вказаним вище позовом, в обґрунтування якого покликається на те, що вона з 01.08.1991 року працювала на посаді завідуючою лабораторією по переводу з Дрогобицької центральної районної лікарні, відповідно до наказу № 2 від 01.08.1991 року. Відповідно до наказу №1 від 04.01.2016 року переведена завідувача КДЛ-05 ставки посади лікаря -лаборанта клінічної лабораторної діагностики та 0.5 ставки посади лікаря-лаборанта з клінічної біохімії. Наказом № 36 від 08.04.2019 року переведена на 0.5 ставки посади лікаря -лаборанта по спец. коштах з 26.04.2019 року. Даний наказ вважає незаконним та таким, що порушує її трудові права. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві, просить позов задоволити. Представники відповідача Комунального некомерційного підприємства «Дрогобицька міська поліклініка» Дрогобицької міської ради Дубинецька Христина Євстахівна та [PERSON] у судовому засіданні заперечили щодо позовних вимог з підстав викладених у відзиві, посилаючись на те, що переведення позивача [PERSON] було проведено згідно чинного\~КЗпП України\~з дотриманням процедури переведення та жодних порушень з боку відповідача не було. Просять у задоволенні позову відмовити. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши доводи сторін, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Матеріалами справи встановлено та сторонами не оспорюється, що [PERSON] з 01.08.1991 року працювала на посаді завідуючою лабораторією по переводу з Дрогобицької центральної районної лікарні, відповідно до наказу № 2 від 01.08.1991 року. Наказом №1 від 04.01.2016 року [PERSON] переведена завідувачем КДЛ-0,5 ставки посади лікаря - лаборанта клінічної лабораторної діагностики та 0,5 ставки посади лікаря-лаборанта з клінічної біохімії. Наказом № 36 від 08.04.2019 року переведена на 0,5 ставки посади лікаря-лаборанта по спец. коштах з 26.04.2019 року. Судом встановлено, що 26.04.2019 року позивачем була написана заява про переведення її на 0,5 ставки лікаря лаборанта по спец. коштах з 26.04.2019 року, однак наказ про її переведення датований 08.04.2019 року, тобто ще до написання заяви. Одночасно із заявою про переведення, позивачем була написана заява про надання чергової щорічної відпустки на 14 календарних днів з виплатою оздоровчих коштів з 12.04.2019 по 25.04.2019. Наказом № 36 від 08.04.2019 року позивачу як завідуючій лабораторним відділенням надано відпустку за період роботи з 01.07.2018 по 01.07.2019 терміном 14 календарних днів з 12.04.2019 року по 25.04.2019 року з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу. Цим же наказом позивача переведено з посади завідувача лабораторним відділенням (бюджет) на 0.5 ставки посади лікаря -лаборанта по спецкоштах з 26.04.2019 року. Із вказаного вище наказу вбачається, що такий є зведеним, адже стосується кількох пунктів, а саме: відпустка і переведення, водночас слід зазначити, що зведені накази оформляють з урахуванням вимог Національного стандарту України «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів» (ДСТУ 4163- 2003), згідно цього стандарту в один документ можна об`єднати лише накази з однаковим строком зберігання. Водночас із оскаржуваного наказу вбачається, що такий винесено з порушенням вказаних вище стандартів, адже строк зберігання наказів про відпустки - 5 років, а накази про переведення - 75 років. Судом також встановлено, що під час перебування у відпустці, позивачка знаходилася на листку непрацездатності з 17.04.2019 по 25.04.2019 та з 26.04.2019 по 20.05.2019. Наказом № 56 від 20.05.2019 року, за заявою позивачки, їй продовжили чергову щорічну відпустку у зв`язку з перебуванням на листку непрацездатності під час відпустки. При цьому, як вбачається із вказаного наказу п.5.1, така відпустка надавалася позивачу [PERSON] як завідувачу лабораторним відділенням. Із наведеного слідує, що під час перебування позивачки на листку непрацездатності її було переведено з посади завідувача лабораторним відділенням на 0.5 ставки лікаря лаборанта по спец. коштах з 26.04.2019 року, що є грубим порушення трудового законодавства. Відповідно до ст.\~32\~КЗпП Українипереведення на іншу роботу допускається тільки за згодою працівника. Переведенням на іншу роботу вважається доручення працівникові роботи, що відповідає спеціальності, кваліфікації чи посаді, визначеній трудовим договором. Не вважається переведенням, що потребує згоди працівника, переміщення його на тому ж підприємстві (в установі, організації) на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ на території підприємства в межах тієї ж місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою і з тими ж істотними умовами праці. Однак і переміщення не може бути безмотивним, не обумовленим інтересами виробництва. Згідно з ч.3 даної статті в межах спеціальності, кваліфікації і посади, обумовленої трудовим договором, зміна істотних умов праці: систем і розмірів оплати, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміни розрядів і найменування посад та інших - допускається за умови, що це викликано змінами в організації виробництва і праці та що про ці зміни працівник був повідомлений не пізніше ніж за 2 місяці. В судовому засіданні встановлено, що згоди на переведення позивач не давала, оскільки 23.04.2019 відкликала заяву від 08.04.2019 про її переведення. Відповідно до ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Якщо при\~розгляді трудового\~спору буде\~встановлено,\~що зміна\~істотних умов\~трудового договору\~проведена не\~у зв`язку\~і зміною\~в організації\~виробництва і\~праці на\~підприємстві,\~в установі,\~організації,\~то така\~зміна з\~урахуванням конкретних\~обставин може\~бути визнана\~судом неправомірною\~з покладенням\~на власника\~або уповноважений\~ним орган\~обов`язку\~поновити працівникові\~попередні умови\~праці. Отже, відповідно до ч.3 ст.32\~КЗпП Україниу зв`язку із змінами в організації виробництва праці допускається зміна істотних умов праці при продовжені роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розміру оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. А тому, зміна істотних умов праці, зокрема зменшення заробітної плати, може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці, а не лише повідомлення працівника в установлений законом строк. Наведене вище свідчить про те, що наказ відповідача № 36 від 08.04.2019 є незаконним, та таким, що порушує права, передбачені ст.32 КЗпП України, оскільки своїми діями роботодавець самовільно вніс зміни до умов трудового договору. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (ч. 5 ст. 235 КЗпП України). Відповідно до положень ч.2 ст. 235 КЗпП України - при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Згідно роз`яснень, викладених у п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. Відповідно до п. 8 р. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньогодинної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньогодинної заробітної плати на кількість робочих годин у розрахунковому періоді. За таких обставин, [PERSON] правомірно звернулася із позовною вимогою про нарахування та виплату їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Оскільки довідки про заробітну плату позивачки суду не надано сторонами, то суд прийшов до переконання, що відповідача слід зобов`язати нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу, за мінусом вже виплачених сум. Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави в сумі 1921 грн. 00 коп.

Outcome: approved