Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 17 грудня 2015 року між нею та її дочкою [PERSON] укладено договори дарування житлового будинку [ADDRESS] реєстровий номер договору 22 953 та земельної ділянки кадастровий номер 7321086000:01:002:0648, яка знаходиться в с. Станівці Глибоцького району Чернівецької області реєстровий номер договору 22 956. Посилалася на те, що укладені договори не відповідали її внутрішній волі щодо правової природи правочину. Зокрема, зазначала, що вона мала на меті укласти договір довічного утримання, оскільки в силу похилого віку та за станом здоров`я потребує сторонньої допомоги і догляду. Також вказувала на те, що вона страждає на ряд захворювань, в тому числі на ішемічну хворобу серця, дифузний кардіосклероз, гіпертонія ІІ ступеня, церебральний атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія, хронічний панкреатит, хронічний холецистит, двобічний дифузний гомоартроз. Зазначала, що вказані захворювання у своїй сукупності не дають їй можливості у повній мірі своєчасно та повно усвідомлювати вчинювані нею окремі дії. Також посилалася на те, що на час укладення договорів вона була пенсіонеркою за віком та в свою чергу отримала неповну освіту, задушивши румуномовну школу. Крім того, вказувала на те, що безпосередньо перед укладенням оспорюваних нею договорів її родичі переконували у необхідності передати майно [PERSON] , в замін на те, що вона буде забезпечувати її всім необхідним для життя. Також зазначала, що відповідачка деякий час після укладення договорів здійснювала догляд за нею, однак, в подальшому виїхала за кордон і припинила приймати будь - яку участь у її матеріальному забезпеченні, не цікавиться її здоров`ям та повідомила, що наміру брати участь у її утриманні та догляді вона не має. Зазначаючи, що оспорювані нею договори порушують її права, оскільки в силу похилого віку і стану здоров`я, укладаючи їх мала на меті відчуження будинку, яке є єдиним її житлом та земельної ділянки на користь відповідачки лише за умови довічного утримання нею, просила суд визнати договори дарування недійсними. Відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, просила суд відмовити у задоволенні позову. При цьому посилалася на те, що вона виїхала за кордон у Францію в 2013 році там постійно проживає із чоловіком та трьома дітьми, двоє з яких народилися вже там. Дані обставини, на її думку свідчать про те, що ні до ні після укладення договору дарування позивачка [PERSON] не могла отримувати від неї догляд, який би свідчив про те, що вона помилялася щодо правової природи та правових наслідків укладення нею договорів дарування. Крім того, посилалася на те, що позивачка сама у 2015 році запропонувала їй подарувати хату та земельну ділянку, тому вона зробила довіреність на ім`я сина позивачки, який почав виготовляти документи на хату та землю, в результаті чого позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину у нотаріуса. Крім того, вказувала на те, що позивачка [PERSON] не є одинокою особою, оскільки вона крім неї, має ще десятеро дітей, з яких 7 постійно проживають в Україні. Також посилалася на те, що позивачкою не доведено, що на час укладення договору вона потребувала стороннього догляду. Також посилалася на те, що на даний час відсутні підстави вважати, що порушено право позивачки на житло. Зокрема, зазначала, що остання як член сім`ї власника житла має право на подальше проживання у будинку та його користування. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засідання повністю підтримали вимоги викладені у позовній заяві, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, які викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, а тому суд вважає, що справу можна розглянути в її відсутності. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити у їх задоволенні, посилаючись на їх безпідставність. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідачка у 2011 році виїхала за кордон і з того часу там проживає постійно. У 2015 році вона вирішила переписати господарство на [PERSON] . Також вказувала на те, що остання обіцяла їй, що після того, як вона перепише хату, вона через 2 роки приїде до дому та буде її доглядати. Пояснила, що [PERSON] передавала продукти, кошти на ремонт будинку. Також вказувала на те, що після укладення договорів вона їздила до [PERSON] до Франції, допомагала останній із дітьми, поралася у неї на городі. Також пояснювала, що при укладенні договорів вона була присутня, читала їх, однак, нічого не розуміла. Свідок [PERSON] пояснила, що вони, всі діти та їх мати [PERSON] зібралися та домовилися, що мама дає будинок [PERSON] , а вона буде утримувати маму та приїде до дому. Також вказувала на те, що конфлікт між сторонами почався у 2019 року. При цьому пояснила, що мати з 2015 року проживає сама, у 2015 - 2016 роках вона наймала жінку, яка приходила до неї прибирати та поратися на городі. Свідок [PERSON] пояснив, що відповідачка [PERSON] є його сестрою, вона дала йому доручення, щоб переписати на неї будинок. При цьому вказував на те, що ще покійний батько хотів, щоб будинок залишився [PERSON] , так як вона є найменшою, а вона повернеться з Франції та буде допомагати та доглядати маму. Також пояснив, що після підписання договорів відповідачка дала гроші на нові двері до будинку, на ліки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона знала, що мама переписує хату і землю на [PERSON] , що уклала договори дарування. Інші діти також знали, що мама переписує хату на молодшу сестру. Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд вважає, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Судом в становлено, що [INFO] помер [PERSON] його дружина, позивачка [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину [INFO] на житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку кадастровий номер 7321086000:01:002:0648, яка знаходиться в с. с. Станівці Глибоцького району Чернівецької області. Право власності 07.12.2015 року зареєстровано в реєстрі речових прав на нерухоме майно. 17 грудня 2015 року між позивачем [PERSON] та її дочкою [PERSON] , яка є відповідачкою по справі, укладено нотаріально посвідчений договір дарування житлового будинку [ADDRESS] , реєстровий номер договору 22 953 та договір дарування земельної ділянки кадастровий номер 7321086000:01:002:0648, яка знаходиться в с. Станівці Глибоцького району Чернівецької області, реєстровий номер договору 22 956. Встановлено, що від імені відповідачки при укладенні договору дарування діяв [PERSON] , який є сином позивачки та рідним братом відповідача, на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 15 серпня 2015 року, реєстровий номер 14737. В довіреності зазначено, що [PERSON] уповноважує його «прийняти в дар або придбати (купити) на ім`я відповідачки будь - яке рухоме та нерухоме майно». Встановлено, що відповідачка [PERSON] з 2013 року постійно проживає з чоловіком та трьома неповнолітніми дітьми у Франції за адресою [ADDRESS] , що підтверджується довідкою міської адміністрації Гран - Буртерульд. Діти [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] народилися у Франції 11 липня 2013 року та 24 травня 2018 року відповідно. Тобто, на час укладення оспорюваних договорів відповідачки [PERSON] на території України не було, від її імені договір укладав [PERSON] , а тому суд критично оцінює посилання позивача на ту обставину, що вона очікувала, що в замін на відчуження своєї власності вона отримає довічний догляд зі сторони відповідачки. Із показів свідків та пояснення позивачки встановлено, що остання має десятеро дітей. Відповідачка [PERSON] є найменшою дочкою. У 2011 році вона виїхала за кордон. Після смерті чоловіка позивачки - батька відповідачки [PERSON] , позивачка зібрала своїх дітей і вони домовилися, що будинок, як вони казали «дають» [PERSON] , так як вона найменша, а остання буде допомагати матері. Також встановлено, що позивачка також надавала допомогу відповідачці, в тому числі їздила до неї за кордон допомагала доглядати дітей, поралася на городі, надсилала їй посилки. Відповідачка [PERSON] в свою чергу надавала кошти матері на ремонт будинку, на ліки. Відносини між сторонами погіршилися у 2019 році. Крім того, встановлено, що на час укладення оспорюваних договорів дарування вік позивачки [PERSON] становив 64 роки. Із заключення ЛЛК № 2273 від 14 листопада 2019 року вбачається, що остання має ряд захворювань, зокрема, ішемічну хворобу серця, дифузний кардіосклероз, гіпертонія ІІ ступеня, церебральний атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія, хронічний панкреатит, хронічний холецистит, двобічний дифузний гомоартроз. Також у заключенні зазначено, що остання проходила лікування з 03.10.2018 року по 11.11.2018 року в ортопедичному відділенні, з 22.11.2018 року по 30.11.2018 року в інфекційному відділенні та з 12.03.2019 року по 22.03.2019 року у терапевтичному відділенні. Разом з тим, суд вважає, що дані обставини жодним чином не підтверджують те, що позивачка на момент укладення оспорюваних нею договорів не могла своєчасно та повно усвідомлювати вчинювані нею дії, про що вона зазначала у своїх позовних вимогах. Не свідчать дані обставини і про те, що позивачка за станом свого здоров`я потребувала сторонньої допомоги та догляду, а тому мала на меті відчуження свого майна дочці [PERSON] за умови її довічного утримання. Крім того, встановлено, що при посвідчені договору дарування нотаріусом роз`яснено характер правочину, який укладався, що засвідчено підписом [PERSON] . Позивач діяла без примусу, вільно, розуміла, що укладає саме договір дарування. Після укладення оспорюваного договору дарування позивач продовжувала проживати в будинку, протягом чотирьох років даний договір не оспорювала. При цьому суд вважає, що посилання позивача на те, що вона продовжує проживати у спірному будинку не свідчить, що вона не розуміла значення укладеного нею правочину. Визначення сторонами права дарувальника проживати в будинку після укладення договору ЦК України не заборонено. При цьому її право на проживання у спірному майні гарантоване нормами Конституції та ЖК України та обставина, що вона на даний час не є власником майна не є безумовною підставою для позбавлення її права проживання у даному будинку. Отже, виходячи із встановлених обставини, що передували укладенню оспорюваних договорів дарування, суд приходить до висновку, що вони вказують саме на те, що на момент укладення договору дарування у 2015 році позивач мала намір укласти саме договір дарування, доказів, які б свідчили про недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов такого договору позивачем суду не надано. Отже, виходячи із того, що вік дарувальника на момент укладення оспорюваних договорів становив 64 років, відомостей про те, що на час укладання договору дарування позивач мала будь-які захворювання судом не встановлено, на вказаний час [PERSON] отримувала пенсію, відповідач у справі, Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що позивачка не надала суду переконливих доказів на підтвердження своїх вимог, а тому суд приходить до висновку, що позивач усвідомлювала правову природу правочину та мала намір подарувати будинок саме відповідачу, своїй дочці, їй було роз`яснено права та наслідки даного правочину, жодних порушень при укладенні договору допущено не було. Існування неприязних стосунків з обдарованою на теперішній час не свідчить про наявність помилки з боку дарувальника під час укладення нею правочину у 2015 році. Будь-яких інших доказів на підтвердження недійсності договорів дарування з підстав, передбачених статтею 229 ЦК України, зокрема, на підтвердження того, що [PERSON] на час укладення спірних договорів помилялась щодо їх правової природи, вважала їх договорами довічного утримання, суду надано не було. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. На думку суду заява відповідача про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає, оскільки суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є безпідставними, права позивача порушено не було. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed