Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів юридичного департаменту Львівської міської ради, Львівської міської ради, виконавчого комітету Львівської міської ради, в якому просить визнати незаконними та скасувати пункти 1.3.21, 2 рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 29.08.2016 за №770 «Про реєстрацію права комунальної власності на квартири у житлових будинках [ADDRESS] , - в частині щодо квартири [ADDRESS] ; зобов`язати юридичний департамент Львівської міської ради згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» здійснити приватизацію за [PERSON] квартири [ADDRESS] , котру передати у власність [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що відповідно до наказу прокурора Львівської області №1996к від 25.11.2013, однокімнатну квартиру [ADDRESS] надано прокурору Шевченківського району м. Львова [PERSON]. На підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету прокуратури Львівської області від 24.12.2013, вказану квартиру закріпили за позивачем. Згідно з протоколом №10 спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету прокуратури Львівської області від 13.06.2014 закріплення квартири за [PERSON] попереднє, згідно з рішенням №24 спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету прокуратури області від 24.12.2013. Наказом прокурора Львівської області від 13.06.2014, погодженим головою профспілкового комітету працівників органів прокуратури Львівської області, зазначену квартиру надали [PERSON] . На підставі наказу директора департаментом житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради №806 від 01.12.2019 позивачу видано ордер №0000646 для вселення у службове житлове приміщення, що за адресою: [ADDRESS] . 14.12.2016 здійснено реєстрацію місця проживання за наведеною адресою та вселення. Наказом директора департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради №309 від 24.05.2018 змінено категорію вказаного житла та його статус, вилучено квартиру [ADDRESS] з обліку службових; визнано основним квартиронаймачем [PERSON] та змінено договір найму. У зв`язку з цим, останній звернувся до органу приватизації із заявою про передачу йому у власність вказаної квартири, до якої додав усі необхідні документи. Однак, листом юридичного департаменту міської ради від 06.07.2018 у здійсненні приватизації зазначеного житла позивачу фактично відмовлено на підставі п.3 рішення виконавчого комітету міської ради №770 від 29.08.2016 «Про реєстрацію права комунальної власності на квартири у житлових будинках [ADDRESS] , згідно з яким приватизація квартир, вказаних у п. 1 цього рішення, може здійснюватися згідно з окремою ухвалою міської ради, яка ще не прийнята. Вважаючи своє право на житло порушеним, просить суд вказані пункти рішення виконкому визнати незаконними (протиправними) і скасувати та зобов`язати юридичний департамент міської ради, як орган приватизації, вчинити певні дії щодо приватизації житлового приміщення, а саме здійснити приватизацію зазначеної квартири. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у такому. Просив суд позов задовольнити. Представник відповідачів Шагай О.О. в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що з метою врегулювання відносин власності Виконавчим комітетом прийнято рішення №770 від 29.08.2016 «Про реєстрацію права комунальної власності на квартири у житлових будинках [ADDRESS] . Зокрема, Виконавчий комітет вирішив зареєструвати за територіальною громадою м. Львова в особі Львівської міської ради право комунальної власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 52,5 кв.м; зобов`язав Департамент житлового господарства та інфраструктури вжити заходів для реєстрації у встановленому порядку права комунальної власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та здійснити приватизацію квартири, згідно з окремою ухвалою міської ради. Зазначене рішення вважає законним, у зв`язку з чим у задоволенні позову необхідно відмовити. Представник позивача [PERSON] у судове засідання від 23.07.2019 не з`явився, звернувся до суду з заявою, в якій позов підтримав, просив суд такий задовольнити, а розгляд справи здійснювати за його відсутності. Представник відповідачів Шагай О.О. в судове засідання від 23.07.2019 не з`явилась, звернулася до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, проти позову заперечила та просила у задоволенні такого відмовити. Представник третьої особи Комунальної установи «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи. Суд вирішив продовжувати розгляд справи за відсутності вищевказаних осіб. У зв`язку з неявкою сторін на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов наступного висновку. Згідно з рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 12.05.2017 у справі № 464/5307/16-ц, яке не оскаржувалось та набрало законної сили 19.06.2017, на виконання рішення громадської комісії з житлових питань при виконкомі Львівської міської ради від 10.12.2013 №17, в.о. директора Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради затверджено акт №9 від 16.12.2013, яким управлінням житлового господарства Львівської міської ради передано, а прокуратурою Львівської області прийнято квартиру [ADDRESS] , загальною площею 52,5 кв.м. та житловою площею 22,4 кв.м. Відповідно до наказу прокурора Львівської області №1996к від 25.11.2013 прокурору Шевченківського району м. Львова [PERSON]. надано однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Зазначено, що така виділялася адміністрацією прокуратури Львівської області як службова. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З урахуванням викладеного, вказані обставини не підлягають доказуванню в межах даної справи. Вказаним рішенням ухвалено визнати за [PERSON] , його дружиною - [PERSON] , та донькою - [PERSON] право користування квартирою [ADDRESS] та вселити [PERSON] , [PERSON] в зазначену квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ордеру №0000646 від 01.12.2016, [PERSON] надано службове житлове приміщення - квартиру [ADDRESS] , на підставі наказу директора департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради №806 від 01.12.2016. Як видно із змісту позовної заяви, позивач 14.12.2016 зареєстрував місце проживання у квартирі [ADDRESS] . З наведеного вбачається, що позивач вселився у житлове приміщення на законних підставах і правомірно ним користується. Відповідно до наказу директора департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради №309 від 24.05.2018 «Про вилучення квартири [ADDRESS] з обліку службових та зміну договору найму з гр. [PERSON] » квартиру [NUMBER] (загальною площею 52,5 кв.м), що складається з 1 кімнати (житловою площею 22,4 кв.м) , комунальних вигод [ADDRESS] вилучено з обліку службових; визнано основним квартиронаймачем [PERSON] та змінено договір найму. Відтак, статус та правовий режим зазначеного житла змінено. В подальшому позивач звернувся до органу приватизації із заявою про передачу йому у власність квартири [ADDRESS] . Проте, як видно з листа юридичного департаменту міської ради від 06.07.2019 позивачу відмовлено у приватизації вказаної квартири з посиланням на п. 3 рішення виконавчого комітету міської ради від 29.08.2016 за №770 «Про реєстрацію права комунальної власності на квартири у житлових будинках [ADDRESS] , згідно з яким приватизація квартир, вказаних у п. 1 цього рішення, може здійснюватися за окремою ухвалою міської ради, яка ще не прийнята. Відповідно до рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 29.08.2016 за №770 «Про реєстрацію права комунальної власності на квартири у житлових будинках [ADDRESS] » ухвалено наступне: 1.Зареєструвати територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради право комунальної власності на: 1.3.21. Квартиру № 111 загальною площею 52,5 кв.м. - технічна характеристика квартири відображена у технічному паспорті, складеному обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 25.12.2013; 2. Департаменту житлового господарства та інфраструктури вжити заходів для реєстрації у встановленому порядку права комунальної власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; 3. Здійснювати приватизацію квартир, вказаних у пункті 1 цього рішення, згідно з окремою ухвалою міської ради. Відповідно до ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. У результаті придбання єдиного майнового комплексу державного (комунального) підприємства у процесі приватизації до покупця переходять всі його права та обов`язки. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Згідно з ч.3 ст.9 ЖК УРСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. За своєю правовою природою приватизація житла є правочином, за яким особа безоплатно, у межах норм, встановлених законом, набуває у власність житлове приміщення, яке перебуває у його правомірному користуванні. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №200/18858/16-ц провадження №14-165цс18. Відповідно до ч.1 ст.5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Згідно із ч. 1, 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та пунктами 13, 14 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №396 від 16.12.2009 (надалі - Положення), приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Пунктом 17 Положення встановлено, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається до органу приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Пунктом 18 Положення затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації. Відповідно до п.16 ч.6 розділу Х Положення про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради, затвердженого ухвалою міської ради №777 від 14.07.2016 року (зі змінами), п. 4.1.39 розд. 4 Положення про юридичний департамент Львівської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету міської ради №847 від 23.09.2016 року (зі змінами), повноваження щодо розгляду та вирішення питань про передачу (приватизацію) об`єктів житлового фонду, які перебувають у комунальній власності м. Львова, у приватну власність громадян, реприватизацію житла, забезпечення видачі свідоцтв про право власності на нерухоме майно, віднесено до компетенції юридичного департаменту Львівської міської ради. Згідно із п.п. 2.1, 6, 8, 9, 10 Положення про розподіл функцій між окремими виконавчими органами міської ради при проведенні приватизації державного житлового фонду, затвердженого рішенням виконавчого комітету міської ради №1200 від 19.12.2016 року (зі змінами), рішення щодо приватизації державного житлового фонду приймає юридичний департамент у формі наказу. Підписання та реєстрацію наказу здійснюють особи, уповноважені на це директором юридичного департаменту. На підставі виданого наказу, Комунальна установа «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» протягом трьох робочих днів готує свідоцтво про право власності на квартиру, яке підписує начальник установи та скріплює його гербовою печаткою. Частиною 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Частина 2 статті 2 вказаного Закону визначає перелік таких випадків, який є вичерпним. Як встановлено судом та випливає з матеріалів справи, позивач вселився у житло на законних підставах і правомірно ним користується. Із системного аналізу адміністративних процедур здійснення повноважень, приписів нормативно-правових актів, визначених нормативно-правовими актами правомочностей уповноважених органів місцевого самоврядування у правовідносинах між ними та фізичними особами щодо приватизації державного житловогофонду видно, що чинним житловим законодавством, положеннями законів із питань приватизації та локальними нормативними актами територіальної громади м. Львова (за виключенням оскаржуваного рішення виконкому від 29.08.2016 року №770) не передбачено відчуження квартир у власність громадян-користувачів на підставі окремої ухвали міської ради. З урахуванням викладеного, відмова органу приватизації користувачам житлового приміщення у приватизації займаної ними квартири є безпідставною та незаконною та порушує їхні права на житло. Водночас, оскаржуване рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 29.08.2016 за №770 перешкоджає реалізації житлових прав позивача (зокрема, його право на приватизацію житла), порушує його суб`єктивні цивільні права й охоронювані законом інтереси, відтак, оскаржувані пункти такого є незаконними/протиправними та підлягають до скасування. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч. 11 ст. 8 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду», спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 цього Кодексу передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з п.10 ч.2 ст. 16 ЦК України цивільні права та інтереси суд може захистити у спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Статтею 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Окрім того, суд звертає увагу, що незаконними рішенням та діями відповідачів, позивача було позбавлено права на приватизацію в порушення вимог та положень ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу. Стаття 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободпередбачає, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними; непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Водночас, всупереч ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує рівність у здійсненні основних свобод, позивачу з огляду на його рід занять відмовлено у приватизації займаного ним та членами його сім`ї жилого приміщення, в той час як без будь-якого об`єктивного і розумного обґрунтування приватизація здійснюється за іншими особами, які перебувають в однаковому із позивачем положенні, однак мають інший рід занять. Безоплатна передача квартир у власність громадян (приватизація) не зупинена за іншими особами, які працюють в інших сферах та секторах державного впливу та економіки. Таким чином, має місце вочевидь наявне запровадження дискримінації відносно позивача при здійсненні останнім права на мирне володіння майном. Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Пічкур проти України» №10441/06 від 7 лютого 2014 року (пункт 48) зазначив, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування (рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» /Willis v. the United Kingdom/, заява №36042/97, n. 48, ECHR 2002-IV). Ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свободпередбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 18 Конвенції обмеження, які дозволені згідно з цією Конвенцією щодо зазначених прав і свобод, не застосовуються для інших цілей ніж ті, для яких вони встановлені. Набуття квартири у приватну власність пов`язане із майновим правом у контексті тлумачення Європейським Судом з прав людини ст.1 Протоколу 1 до Європейської конвенції з прав людини поняття майно, оскільки існує у вигляді вимог, стосовно яких позивач наводить доводи, що він має сподівання, котрі ґрунтуються на законодавчих нормах, на набуття права володіння, користування, розпорядження. Такі сподівання виникли у позивача з моменту надання йому житла в користування та його виключення із числа службового. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такий необхідно задовольнити з метою захисту порушених житлових прав позивача. На підставі статей 1, 5, 8 «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. 9 ЖК Української РСР, статей 15, 16, 21, 345 ЦК України та

Outcome: approved