Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання заповіту недійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] померла її мати [PERSON]. Після смерті матері відкрилась спадщина на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,7065 га, розташованої на території Котюжинецької сільської ради Калинівського району Вінницької області, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] Спадщину після смерті матері вона прийняла у відповідності до вимог ст.1269 ЦК України, подавши нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Проте державним нотаріусом Калинівської державної нотаріальної контори Вінницької області Василишиною Л.В. було надано їй «Роз'яснення по спадковій справі» №1853/02-14 від 26.12.2018 року, згідно якого видати їй [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [INFO] матері [PERSON] на все майно, яке належало померлій на день її смерті і на яке вона мала право за законом, неможливо, в зв'язку з тим, що [PERSON] та [PERSON] складений заповіт подружжя з порушенням вимог ст.1243 ЦК України. Згідно заповіту, складеного від імені подружжя [PERSON] та [PERSON], мешканців с.Котюжинці, Калинівського району Вінницької області, посвідченого 07.09.2004 року секретарем виконавчого комітету Котюжинецької сільської ради Калинівського району Вінницької області, реєстровий номер 17, останні на випадок своєї смерті заповідали [PERSON] та [PERSON] усе своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалось, у тому числі все те, що буде належати їм на день смерті і на що вони матимуть право за законом. Вважає, що при посвідченні заповіту подружжя секретарем виконавчого комітету Котюжинецької сільської ради Калинівського району Вінницької області не дотримано законодавчо визначеної вимоги щодо форми заповіту та процедури його посвідчення, оскільки остання не перевірила чи дійсно все майно, яке є предметом заповіту, належало подружжю на праві спільної сумісної власності, тому просить визнати вказаний заповіт недійсним. Позивач в підготовче засідання не з'явилася, однак в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідачі в підготовче засідання також не з'явились, проте від кожного зокрема, надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає. Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. В зв'язку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалось. У відповідності до вимог ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла мати позивача-[PERSON]. Після смерті матері відкрилась спадщина на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,7065 га, розташованої на території Котюжинецької сільської ради Калинівського району Вінницької області, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] Вказана земельна ділянка належала [PERSON] на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] виданого 21.10.2005 року Калинівською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження Калинівської районної державної адміністрації від 08.07.2005 року №262. Спадщину після смерті матері позивач прийняла у відповідності до вимог ст.1269 ЦК України, подавши нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Проте, згідно «Роз'яснення по спадковій справі» №1853/02-14 від 26.12.2018 року державного нотаріуса Калинівської державної нотаріальної контори Вінницької області [PERSON], видати позивачу [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [INFO] матері [PERSON] на все майно, яке належало померлій на день її смерті і на яке вона мала право за законом, неможливо, в зв'язку з тим, що [PERSON] та [PERSON] складений заповіт подружжя з порушенням вимог ст.1243 ЦК України. Згідно заповіту, складеного від імені подружжя [PERSON] та [PERSON], мешканців с.Котюжинці, Калинівського району Вінницької області, посвідченого 07.09.2004 року секретарем виконавчого комітету Котюжинецької сільської ради Калинівського району Вінницької області, реєстровий номер 17, останні на випадок своєї смерті заповідали [PERSON] та [PERSON] усе своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалось, у тому числі все те, що буде належати їм на день смерті і на що вони матимуть право за законом. Положення Цивільного кодексу України вирізняють два види спадкування: за законом та за заповітом (ст. 1217 ЦК України). Відповідно до ст.ст.1233-1236 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Крім того, згідно зі ст.1243 ЦК України подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності; у разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив; у разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені подружжям у заповіті; у разі смерті одного з подружжя нотаріус накладає заборону відчуження майна, зазначеного у заповіті подружжя. Між тим, згідно зі ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно Згідно зі ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Також, статтею 60 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При цьому, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки (ст.ст. 63-64 СК України). Заповітом подружжя [PERSON] та [PERSON] було охоплене усе своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалось, у тому числі все те, що буде належати їм на день смерті і на що вони матимуть право за законом, які згідно тексту заповіту належали їм на праві спільної сумісної власності. В той же час спадкова земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,7065 га, розташована на території Котюжинецької сільської ради Калинівського району Вінницької області, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] була зареєстрована на праві особистої приватної власності за [PERSON] на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] виданого21.10.2005 року Калинівською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження Калинівської районної державної адміністрації від 08.07.2005 року №262. Таким чином судом встановлено, що при складанні заповіту частина майна, зазначене у ньому як спадщина подружжя, насправді, належало на праві приватної власності одному з подружжя, хоча і було надбано під час шлюбу. Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Заповіт є також правочином. Згідно зі ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Крім того, за ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За положеннями ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. При цьому, згідно з ч.1 ст. 217 цього ж Кодексу недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Також, згідно зі ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Враховуючи, що подружжя [PERSON] та [PERSON] при складенні заповіту на все майно, не мали, відносно земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, спільних прав, тому слід зробити висновок, що у них, як у подружжя, був відсутній необхідний обсяг цивільної дієздатності відносно частини цього майна, а отже заповіт є недійсним. Згідно ч.ч.1,4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач-визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи наявність в матеріалах справи заяв відповідачів, а саме спадкоємців майна за заповітом - [PERSON] та [PERSON] (за правом представлення після смерті [PERSON].), а також [PERSON] про визнання позову, які не суперечать закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про задоволення позову. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки позивачем не заявлено вимогу про стягнення з відповідачів суми судових витрат, вони покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved