Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з цивільним позовом до відповідача [PERSON] в якому просить визнати за ним право власності на 1/2 ідеальну частку житлового будинку [ADDRESS] Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] помер його батько (чоловік відповідачки) [PERSON] Після смерті, якого відкрилася спадщина до складу якої увійшов вказаний вище житловий будинок, що належав спадкодавцю на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Бібрської (тепер Пустомитівської) державної нотаріальної контори Дмитерко М.І. За життя [PERSON] своїм майном не розпорядився, а тому спадкування повинно здійснювати в порядку спадкування за законом. Вказує про те, що на момент відкриття спадщини проживав разом із спадкодавцем і на той момент був зареєстрований в даному житловому будинку і не заявляв про відмову від спадщини вважає себе таким, що прийняв спадщину, та набув право власності на спадкове майно. Наголошує на тому, що на даний час визнання права власності на спадкове майно неможливе, оскільки відсутні оригінали документів на право власності на частину вищевказаного житлового будинку, а виготовити їх неможливо без власника, який помер. У судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав з підстав, вказаних у позовній заяві, просить такі задовольнити. Окрім того, пояснив, що на момент смерті батька проживав разом із ним по [ADDRESS], і лише згодом переїхав жити по [ADDRESS] Відповідач [PERSON] у судовому засіданні обгрунтованих пояснень не надала, а в подальшому після оголошення перерви, в судове засідання не з'явилася, не повідомила суд про причини своєї неявки, однак через канцелярію суду подала заяву у якій позовні вимоги визнала в повному обсязі, просить проводити судовий розгляд у її відсутності. Відповідно до ст. 174 ч. 4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, враховуючи те, що заяви про визнання відповідачами позову не порушує прав, свобод чи законних інтересів інших осіб, а позовні вимоги позивача є законними та обґрунтованими, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] виданим 30.08.1979 року районним ЗАГС м. Пустомити Львівської області. До складу спадкової маси входить зокрема 1/2 домоволодіння за адресою [ADDRESS], яке складається із А-1 житловий будинок, загальною площею 39,2 кв.м., житловою площею 29,1 кв.м., Б - сараю, Пг - погребу, №1 огорожі, №2 хвіртки, що підтверджено технічним паспортом на будинок від 10.06.2008 року, виданим ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експортної оцінки». Згідно довідки №1789 від 01.07.2014 року, виданої виконавчим комітетом Пустомитівської міської ради Львівської області, 1/2 житлового будинку [ADDRESS] рахується за [PERSON] В цьому житловому будинку проживав спадкодавець до дня своєї смерті, разом з ним проживав та був зареєстрований його син [PERSON], документи на право власності на цей будинок оформлено не було, незважаючи на те, що цей процес ним було розпочато. У відповідності до положень п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, котра була чинна на момент смерті спадкодавця та у шестимісячний строк для прийняття спадщини, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих ся в тому числі і на підставі записів у по господарських книгах. Таким чином виникнення права власності на житлові будинки не залежало від державної реєстрації цього права за спадкодавцем. Згідно приписів ст. 548 Цивільного кодексу Української РСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР, котрий діяв на момент відкриття спадщини, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. У п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» від 24.06.1983р., вказано про те, що якщо у вказаний в ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР шестимісячний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку. Згідно з п. 3.3. Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов'язаних із вжиттям заходів, щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтва про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, затверджених рішенням Міністерства юстиції України 29.01.2009 року, під фактом вступу у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтримання його в належному стані. Враховуючи зазначене вище можна зробити висновок про те, що саме такі дії були вчинені позивачкою. Таким чином з вищенаведених положень законодавства України, вбачається, що позивач [PERSON] фактично прийняв спадщину за своїм батьком [PERSON] та вступив в управління і розпорядження спадковим майном. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відтак, згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. На додаток до наведеного ст. 392 Цивільного кодексу України зазначає, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Приписами ч. 2 ст. 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» № 7 від 04.10.1991 року, різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. Тому при відчуженні жилого будинку вони переходять до нового власника разом з будинком, якщо при укладенні договору про відчуження не було обумовлено їх знесення або перенос попереднім власником. Таким чином, з врахуванням наведеного вище, позивач фактично набула право власності на спадкове майно в порядку спадкування після смерті свого батька [PERSON]

Outcome: approved