Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що 24.05.2009р. між ним та відповідачкою [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований виконавчим комітетом Стадницької сільської ради Тетіївського району Київської області, про що зроблено актовий запис за №2. Від даного шлюбу у них народилася одна дитина: дочка [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що спільне життя з відповідачкою [PERSON] не склалося та поступово погіршувалося через різні погляди на шлюб та сім`ю, вирішення сімейних та побутових питань. З цього приводу між ними постійно виникали непорозуміння, які негативно впливали на душевний спокій кожного з них та на моральний стан дитини, що і стало причиною розпаду їхньої сім`ї. Стверджує, що тривалий час проживають з відповідачкою окремо, не підтримують з нею подружніх відносин. Вважає, що примирення між ними неможливе. Вказує, що їх малолітня дочка [PERSON] більш прихильна до нього та проживає разом з ним за адресою: [ADDRESS] , проте згоди щодо визначення місця проживання дитини і передачі такої на його (позивача) піклування та виховання з відповідачкою [PERSON] не досягнуто. Вважає, що подальше проживання дочки саме разом з ним, позивачем, сприятиме в повній мірі інтересам дитини та її розвитку, оскільки він працевлаштований, має можливість забезпечити дочці належні умови проживання та займатися її вихованням. Крім того, стверджує, що не чинитиме жодних перешкод для спілкування дочки з відповідачкою [PERSON] . З огляду на наведені обставини, просить суд розірвати шлюб між ним, позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] , а також визначити місце проживання малолітньої дитини - дочки [PERSON] , [INFO] , залишити її для подальшого виховання та утримання разом з ним за адресою: [ADDRESS] . Вимог про стягнення судових витрат позивач не заявляв. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, скерував на адресу суду письмову заяву, в якій просить розглядати дану цивільну справу у його відсутності за наявними матеріалами. Вказав, що позовні вимоги підтримує, на примирення з [PERSON] не згідний. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов визнала. Підтвердила ті обставини, на які покликався позивач [PERSON] Вважає, що подальше підтримання подружніх відносин з позивачем є неможливим, а тому наполягає на розірванні шлюбу між ними. Також зазначила, що не має власного житла та не працевлаштована, в подальшому має намір виїхати за кордон на тимчасові роботи, а тому вважає не заперечує, щоб після розірвання шлюбу їхня дочка [PERSON] проживала саме разом з позивачем та перебувала на його вихованні і утриманні. Представник третьої особи - Мостиської районної державної адміністрації Львівської області як органу опіки та піклування в судовому засіданні вказала, що не заперечує щодо задоволення позовних вимог [PERSON] в частині визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , залишення її для подальшого виховання та утримання саме разом з ним за адресою: [ADDRESS] . Ствердила, що органом опіки та піклування встановлено, що [PERSON] має постійне місце праці, де характеризується позитивно, такий піклується про дочку, через що виявлена прихильність дитини до батька та бажання проживати саме разом з ним; батько відповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків; додержується інтересів дитини; має упорядковане житлове приміщення, стабільний дохід, створив належні умови для виховання, розвитку, навчання та відпочинку дитини. Вважає, що визначення місця проживання дитини з одним із батьків не відбивається на батьківських правах іншого із батьків. Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до наступного висновку. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.3 ст.12 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ч.4 ст.206 ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Сторони перебувають у шлюбі з 24 травня 2009 року, який зареєстрований виконавчим комітетом Стадницької сільської ради Тетіївського району Київської області, про що зроблено актовий запис за №2. Від даного шлюбу в сторін народилася дитина: дочка [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що між сторонами постійно виникають непорозуміння через протилежні погляди на шлюб та уклад в сім`ї, відсутнє взаєморозуміння. Сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, їх шлюб існує формально, збереження сім`ї неможливе, сімейно-шлюбні відносини між подружжям не підтримуються протягом тривалого часу, позивач не бажає зберегти шлюб та наполягає на розірванні такого, відповідачка проти розірвання шлюбу не заперечує. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються: поясненнями відповідачки [PERSON] ; свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 24.05.2009 року; копією свідоцтва про народження дитини [PERSON] , [INFO] ; довідкою про склад сім`ї позивача; іншими матеріалами справи. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Згідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч.1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Відповідно до ст.112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї суперечитиме інтересам одного з них. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Таким чином, виходячи з фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову про розірвання шлюбу, враховуючи інші обставини життя подружжя та їх твердження про неможливість подальшого підтримування подружніх відносин, беручи до уваги те, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, що має істотне значення, суд вважає, що позов обґрунтований, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини, примирення між сторонами неможливе, їхня сім`я розпалася остаточно, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхньої дитини, що має істотне значення, а тому шлюб між сторонами необхідно розірвати. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч.3 ст.115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , залишення її для подальшого виховання та утримання разом з батьком [PERSON] суд вважає за необхідне зазначити наступне. На даний час малолітня дочка сторін [PERSON] , [INFO] , - проживає разом з батьком позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка [PERSON] проживає за іншою адресою та така у судовому засіданні надала згоду на визначення місця проживання дочки [PERSON] , в тому числі на залишення дитини для її подальшого виховання та утримання разом з батьком [PERSON] . У відповідності до вимог ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, повинні забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, а також зобов`язані поважати дитину. Відповідно до вимог ст.ст. 151, 153 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, право залучати до виховання інших осіб обирати форми і методи виховання дитини, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, а також мають право на безперешкодне спілкування з дитиною. Статтею 155 Сімейного кодексу України передбачено, що здійснення батьками своїх батьківських обов`язків має ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно зі ст. 157 СК України, той із батьків, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той а батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, який проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Згідно п.7 ст.7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до п.8 ст.7 Сімейного Кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право і рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність з створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). Аналогічна правова позиція, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц. Таким чином, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б найкращим інтересам неповнолітніх, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Згідно висновку Мостиської РДА Львівської області як органу опіки та піклування № 02-29/941 від 06.08.2019 року після розірвання шлюбу між сторонами визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] за місцем його проживання за адресою: [ADDRESS] . Також зазначеним висновком встановлено що проживання малолітньої [PERSON] разом з батьком буде відповідати інтересам самої дитини, оскільки батько має постійне місце праці, де характеризується позитивно та його робочий час дозволяє займатись дочкою; такий отримує стабільний дохід та має можливість утримувати дочку; батько піклується про дочку, через що виявлена прихильність та довіра дитини до батька; відповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків; додержується інтересів дитини; має упорядковане житлове приміщення; створив належні умови для виховання, розвитку, навчання та відпочинку дитини; усвідомлює відповідальність щодо належного утримання та виховання дочки [PERSON] . Доказів про житлово-побутові умови та дохід відповідача [PERSON] суду не надано. Узагальнюючи, зокрема беручи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, а також враховуючи те, що позивач є рідним батьком дитини [PERSON] , [INFO] , такий є працездатним, має постійне місце праці та стабільний регулярний дохід, мешкає в належних для проживання та виховання дитини умовах, наполягає на реалізації свого права доглядати, утримувати та піклуватись дочкою, має можливість та бажання займатись її вихованням, про що свідчить даний позов до суду, сторони в судовому засіданні досягли згоди щодо місця проживання дитини - за місцем проживання батька, обставин, які б перешкоджали визначенню місця проживання дитини за вказаною адресою та передачі її на виховання та утримання батьку не встановлено, суд з урахуванням думки представника органу опіки та піклування, переслідуючи принцип найкращого забезпечення інтересів дитини, приходить до висновку про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини ( [PERSON] ), залишення її для подальшого виховання та утримання разом з батьком позивачем [PERSON] . Відповідно до ст.141 Сімейного Кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Таким чином, визначаючи місце проживання малолітньої [PERSON] з батьком, позивачем по справі, суд не позбавляє матері, відповідачки по справі, права та можливості особистого спілкування з дитиною, обов`язку брати участь у її вихованні. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням вищенаведеного, позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо понесених позивачем судових витрат, то такі з урахуванням думки позивача [PERSON] , слід залишити за ним.

Outcome: approved