Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що він у період з 13 липня 1992 року по 26 листопада 1993 року, з 15 листопада 1999 року по 26 серпня 2020 року працював на підприємстві відповідача у шкідливих умовах праці з повним робочим днем під землею за професіями гірничий робітник, прохідник, та 26 серпня 2020 року його було звільнено наказом №141-к від 26 серпня 2020 року за станом здоров`я на підставі п.2 ст. 40 Кодексу законів про працю України. В день звільнення з [PERSON] не було здійснено розрахунок усіх належних йому сум при звільненні. Загальна сума, яка підлягала сплаті позивачу при звільненні, складає 71555,60 грн., яку відповідачем було повністю сплачено лише 16 березня 2021 року. Позивач, зазначає, що його середньоденний заробіток на день звільнення становив 783,89 грн., а тому за 140 робочих дні затримки розрахунку при звільненні відповідач повинен сплатити йому середній заробіток у сумі 109744,60 грн., які позивач просить стягнути з відповідача. Внаслідок тривалої хвороби позивач не мав змоги працювати та зазнав додаткових витрат на лікування, перебуваючи у різних медичних закладах. Дії роботодавця, щодо не проведення з позивачем розрахунку при звільненні, поставили його у скрутне матеріальне становище, що унеможливило нормальне існування його та членів його сім`ї та призвело до тяжкого психологічного стану позивача, останній змушений був шукати інше джерело доходу, у зв`язку із чим він зазнав моральної шкоди, яку він оцінює у розмірі 5000,00 гривень. З огляду на викладене позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь: середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 109744,60 грн. та в порядку відшкодування моральної шкоди 5000,00 грн. Ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 18 березня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін, призначено судове засідання з розгляду справи на 17 травня 2021 року (а.с. 26). Від відповідача на адресу суду 15 квітня 2021 року, в межах строку, визначеного ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 18 березня 2021 року, надійшов відзив на позов з доданими до нього доказами про підтвердження направлення його копії та доданих нього документів позивачу, тому суд вважає необхідним та доцільним прийняти відзив державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» до розгляду в межах цієї цивільної справи. Згідно з наданим відзивом відповідач зазначає, що позивач був звільнений наказом по підприємству №141-к від 26 серпня 2020 року у зв`язку з виявленою невідповідністю стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи за п. 2 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Сума до сплати, яка належала [PERSON] на час звільнення становила 71555,60 грн. Станом на 30 березня 2021 року заборгованість зі сплати заробітної плати позивачу відсутня, остаточний розрахунок було проведено 16 березня 2021 року. Джерелами виплати заробітної плати працівникам державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» є кошти державного бюджету та кошти від реалізації вугільної продукції. Заборгованість позивача може бути погашена тільки за рахунок коштів від реалізації вугільної продукції. У зв`язку з відсутністю у підприємства грошових коштів на виплату заробітної плати та введенням простою на підприємстві з грудня 2019 року, несплатою в повному обсязі з підприємством за поставлену вугільну продукцію з боку покупців, державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» не мало можливості розрахуватись з позивачем у строки визначені ст. 116 Кодексу законів про працю України. Тому, відповідач посилаючись на правовий висновок, викладений у постанові Великої палати Верховного суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, та заявляючи про не співмірність середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з сумою заборгованістю перед позивачем, оскільки така заборгованість виникла з причин, які не залежать від підприємства, відповідач просить суд зменшити розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні на п`ятдесят відсотків. Окрім того, у відзиві відповідач зазначає, що позивачем не доведено наявності понесених моральних страждань та причин їх виникнення. Відповідач просив суд справу розглянути без участі представника державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» (а.с. 22). Від відповідача не надходило клопотань про розгляд справи у поряду загального позовного провадження. Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, передбачених ч. ч. 5, 7 ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, від сторін не надходило. Суд, відповідно до ч. 5 ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, дослідивши які вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 13 липня 1992 року по 26 листопада 1993 року, з 15 листопада 1999 року по 26 серпня 2020 року працював на державному підприємстві «Шахтоуправління «Південнодонбаске №1» та був звільнений 26 серпня 2020 року внаслідок невідповідності стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи на підставі п. 2 ст. 40 Кодексу законів про працю України, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] від 13 липня 1992 року (а.с. 9-10). Відповідно до листа державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» №831 від 02 квітня 2021 року [PERSON] дійсно працював на державному підприємстві «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» з 15 листопада 1999 року. Згідно з наказом №141-к від 26 серпня 2020 року внаслідок невідповідності стану здоров`я на підставі п.2 ст. 40 Кодексу законів про працю України позивача було звільнено з підприємства 26 серпня 2020 року. Нараховані грошові кошти на момент звільнення склали 89013,16 гривень. Сума до сплати у серпні 2020 року складає 71555,60 гривень, з них: - 14088,79 грн. було перераховано платіжним дорученням №961 від 24 вересня 2020 року (а.с. 38); - 5574,28 грн. було перераховано згідно з платіжним дорученням №59 від 08 грудня 2020 року (а.с. 32); - 20791,33 грн. було перераховано згідно з платіжним дорученням №3550 від 30 грудня 2020 року (а.с. 33); - 13995,54 грн. було перераховано згідно з платіжним дорученням №3567 від 15 січня 2021 року (а.с. 34); - 5165,91 грн. було перераховано згідно з платіжним дорученням №252 від 10 лютого 2021 року (а.с. 35); - 2805,84 грн. було перераховано згідно з платіжним дорученням №86 від 17 лютого 2021 року (а.с. 36); - 9133,91 грн. було перераховано згідно з платіжним дорученням №413 від 16 березня 2021 року (а.с. 37). Станом на 30 березня 2021 року заборгованість із заробітної плати перед позивачем відсутня. Середньоденна заробітна плата позивача на час звільнення склала 783,89 грн. (а.с. 31). Відповідно до виписки за картковим рахунком [PERSON] за період з 04 вересня 2020 року по 08 лютого 2021 року, виданої Акціонерним товариством «Альфа-банк», з позивачем 16 березня 2021 року було здійснено повний розрахунок (а.с. 13-15). З виписки із медичної карти хворого№98 від 16 лютого 2021 року, виписки із медичної карти хворого№1075, медичного висновку №355 від 10 лютого 2021 року вбачається, що позивач перебував на лікуванні у медичних закладах у період з 06 серпня 2020 року по 16 лютого 2021 року (а.с. 16-19). Згідно з актами про початок цілозмінних простоїв по ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» від 08 грудня 2019 року, 02 січня 2020 року, від 03 лютого 2020 року, від 19 березня 2020 року та акту про продовження цілозмінних простоїв від 02 квітня 2020 року, від 25 червня 2020 року, від 01 липня 2020 року, від 19жовтня 2020 року через відсутність розрахунків збоку ДП «Даржвуглепостач» та «ПАТ «Центренерго» за відвантажену вугільну продукцію відповідач не має змоги сплатити заробітну плату. З 19 березня 2020 року ПрАТ ДТЕК «ПЕМ-ЕНЕРГОВУГІЛЛЯ» припинило постачання електроенергії відповідачу через заборгованість за спожиту електроенергію, у зв`язку з чим були розпочаті цілозмінні простої підприємства (а.с. 39-46). Так, в судовому засіданні встановлено, не оспорюється сторонами та відповідно до ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України не підлягає доказуванню, що [PERSON] дійсно працював на державному підприємстві «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» та був звільнений з підприємства 26 серпня 2020 року на підставі п. 2 ст. 40 Кодексу законів про працю України. В день звільнення з останнім не було проведено повного розрахунку всіх належних йому сум. Середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 783,89 грн., оскільки кожна зі сторін посилається на зазначені обставини як в досліджених письмових доказах, так і в наданих суду позові та відзиві на позов. Згідно зі статтею 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 рудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При визначенні середньої заробітної плати слід керуватися вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями) (далі - Порядок). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. З п. 2 вказаного Порядку вбачається, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що середньоденний заробіток [PERSON] на день звільнення становить 783,89 гривень, що підтверджується листом Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» № 831 від 02 квітня 2021 року, не оспорюється сторонами та не підлягає доказуванню. Згідно з п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Таким чином, під час проведення розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки розрахунку при звільненні з використанням даних про середній заробіток позивача. Позивачем визначена загальна сума стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв`язку із звільненням з роботи за період з дня звільнення до дня проведення повного розрахунку - 16 березня 2021 року, включно, у розмірі 109744,60 гривень, яку останній розрахував виходячи зі 140 робочих днів, за які має бути оплачений середній заробіток, та середньоденного заробітку - 783,89 гривень, однак зазначений розрахунок є помилковим, а тому суд не може погодитись з даним розрахунком позивача. Так, розмір компенсації середнього заробітку за період, коли позивачу з вини відповідача не було здійснено розрахунок при звільненні, а саме, за період з 27 серпня 2020 року (з наступного дня після звільнення) по день повного розрахунку - 16 березня 2021 року (включно), де кількість робочих днів - становить 139 днів (серпень - 3 р.д., вересень - 22 р.д., жовтень - 21 р.д., листопад - 21 р.д., грудень - 22 р.д., січень - 19 р.д., лютий - 20 р.д., березень - 11 р.д.), розмір середнього заробітку складає 108960,71 гривень (139 робочих дні х 783,89 гривень = 108960,71 гривень). Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву зазначає, що підприємством дійсно не було вчасно виплачено належних позивачеві сум у день звільнення, але вина підприємства у такій бездіяльності відсутня, оскільки на підприємстві було введено простій через припинення постачання електроенергії, а також наявність численних боргів перед підприємством через несплату за поставлене вугілля. Однак, суд критично ставиться до вищезазначених посилань відповідача, оскільки [PERSON] виконував покладені на нього трудові зобов`язання, а державне підприємство «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» не виконало свої зобов`язання перед звільненим працівником, а відсутність у підприємства грошових коштів не може бути підставою для невиплати працівникові заробітної плати та/або сум належних при звільнені. Окрім того, відповідач у відзиві на позов не визначає, які саме заходи були вжиті підприємством для здійснення щонайшвидшої виплати звільненому працівникові належних йому сум та узгодження з останнім можливого часу/графіку проведення такої виплати. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої палати Верховного суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц. Враховуючи вищенаведене, а також встановлені судом фактичні обставини справи, зокрема розмір нарахованих позивачу грошових коштів на час звільнення останнього складав 89013,16 гривень, суд приходить до висновку про очевидну неспівмірність сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, а тому вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивача виплат у сумі 90000,00 грн. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 5000,00 гривень, суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Право на відшкодування моральної шкоди з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б останнього вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України. В судовому засіданні встановлено, що неправомірними діями відповідача, а саме порушенням термінів здійснення розрахунку при звільненні, порушено, гарантоване ст. 43 Конституції України, право [PERSON] на своєчасне одержання винагороди за працю, що призвело до моральних страждань позивача, який більше 20 років працював на державному підприємстві «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1», був вимушений звільнитись у зв`язку з невідповідністю стану здоров`я, що перешкоджало продовженню виконуваній роботі, а наслідком не виплати при звільненні всіх сум, що належали позивачу від підприємства, стало погіршення матеріального становища [PERSON] , що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та пошуку джерел доходу для забезпечення власного утримання та утримання родини. Тому, суд, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, розглядаючи справу не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, доходить висновку, що з відповідача державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» на користь [PERSON] в порядку відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню 5000,00 гривень, що буде цілком еквівалентним завданим моральним стражданням. Вирішуючи питання щодо розподілу між сторонами судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з наданої до суду квитанції №0.0.2052859165.1 від 16 березня 2021 року позивачем було сплачено судовий збір за подання до суду даного позову у сумі 1238,78 гривень. Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 90000,00 грн. та моральної шкоди у сумі 5000,00 грн., тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на сплату судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам у сумі 1025,62 грн.: (90000,00 грн.+5000,00 грн.) х 1238,78 грн./ (109744,60 грн. + 5000,00 грн.). Оскільки, відповідно до вимог статті 279 Цивільного процесуального кодексу України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, тому, відповідно до вимог частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі викладеного,

Outcome: partial