Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Державного підприємства «Мирноградвугілля» про стягнення одноразової допомоги у зв`язку із виходом на пенсію та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог вказав, що в період з 18.09.1979 року по 31.12.2001 року він працював на шахті «Центральна» ВО «Красноармійськвугілля», правонаступником якого є Державне підприємство «Мирноградвугілля». 31.12.2001 року його було звільнено по ч.2 ст.40 КЗпПУ у зв`язку з невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я. З метою з`ясування належних йому сум при звільненні 02.04.2019 року він звернувся до відповідача, який 15.05.2019 року надав йому довідку про те, що вихідна допомога йому не нараховувалась та не сплачувалася. Остаточний розрахунок з ним у зв`язку зі звільненням на теперішній час не проведено. Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування передбаченої ст.117 КЗПП України відповідальності. Тобто, проведення повного розрахунку зі звільненим працівником проводиться не на вимогу такого працівника, а закріплено законодавством. В порушення ст.116 КЗПП України його не було ні письмово, ні усно повідомлено про виплату нарахованих йому сум при звільненні, тому він не міг знати нарахована чи не нарахована йому одноразова допомога при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію, яка передбачена п.12.15 Галузевої (тарифної) угоди між Держвуглепромом і галузевими вугільними профспілками, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі i середнього заробітку, але не менше для чоловіків при стажі 10 років - середньомісячного заробітку, 15 років - двохмісячного заробітку, 20 років i більше - трьохмісячного заробітку. З метою з`ясування належних йому при звільненні сум, він 20.02.2018 року звернувся до відповідача. 15 травня 2019 року відповідачем йому надано довідку № 01-442 від 15.05.2019, яка підтверджує, що при звільненні його з шахти 31.12.2001 року у зв`язку з невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я вихідна допомога йому не нараховувалась і не виплачувалась. Відповідно до п.2.42 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Мінстатистики України № 323 від 11.12.1995 року, яка втратила чинність з 07.02.2004 року та, відповідно, діяла на час його звільнення, сума наданих підприємством трудових і соціальних пільг працівникам, а саме одноразова допомога працівникам, які виходять на пенсію, входила до інших заохочувальних та компенсаційних виплат, які, в свою чергу, входять до фонду оплати праці. Тому на вказану допомогу розповсюджується ч.2 ст.233 КЗпП України. Оскільки його стаж роботи на підприємстві у відповідача на час звільнення складав більше 20 років, він має право на виплату одноразової допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, що складає 1988,58 грн. Відповідно до ст.117 КЗпП України відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Його середньоденна заробітна плата становила 29,46 грн. Після звільнення від відповідача він з 17.05.2002 року по 16.09.2005 року працював на іншому підприємстві. Ч.3 ст.117 КЗпП України, яка передбачала зменшення зазначеної компенсації на суму заробітної плати, отриманої за новим місцем роботи, втратила чинність з 20.12.2005 року. Тому розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку він здійснює за період з 01.01.2002 р. по 16.05.2002 р. та з 17.09.2005 р. по 15.05.2019 р. За 3525 робочих днів затримки розрахунку за період з 01.01.2002 р. по 16.05.2002 р. та з 17.09.2005 р. по 15.05.2019 його середній заробіток за час затримки розрахунку складає: 3525 х 29,46 грн. = 103846,50 грн. Просить суд стягнути з відповідача на його користь: одноразову допомогу при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію в сумі 1988,58 грн.; середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 103846,50 грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 1038,46 грн. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 18.09.1979 року по 31.12.2001 року знаходився у трудових відносинах з відповідачем, працював на шахті «Центральна» електрослюсарем 5 розряду підземним, був звільнений по ч.2 ст.40 КЗпПУ у зв`язку з невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я. Його стаж роботи у відповідача на час звільнення становив більше 21 року, що встановлено на підставі записів трудової книжки позивача. З 17.05.2002 року по 16.09.2057 року працював на іншому підприємстві - Міський парк культури та відпочинку ім.А.М.Горького (а.с. 4-6). Згідно довідки відповідача, середньомісячна заробітна плата позивача становила 662,86 грн., середньоденна заробітна плата позивача становила 29,46 грн., одноразова допомога при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію позивачу не виплачена (а.с. 10). Відповідно до п.12.15 Галузевої угоди по тарифам, трудовим та соціальним гарантіям між Урядом України і галузевими профспілками працівників вугільної промисловості від 03.07.2001 року (з доповненнями та змінами), працівнику, що має право на пенсію за віком, при першому його звільненні з Підприємства (незалежно від причин звільнення, крім звільнення за порушення законодавства, трудової дисципліни та правил техніки безпеки) сплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі і середнього заробітку, але не менше, зокрема, для чоловіків при стажі роботи в галузі понад 20 років - трьох середньомісячних заробітків. Витрати на сплату одноразової допомоги відносяться на валові витрати підприємства. Відповідно до п.3.2 вказаної Галузевої угоди, положення Угоди є обов`язковими до застосування при укладанні угод, колективних договорів і індивідуальних трудових договорів для всіх підприємств, що перебувають у сфері дії сторін, незалежно від форм власності та господарювання, а також під час розгляду трудових спорів. Згідно ч.1 ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди», умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Відповідно до ст.18 КЗпП України, положення колективного договору поширюється на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженими ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації. Відповідно до ст.16 КЗпП України, умови колективного договору, що погіршують порівняно з чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.2.42 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Міністерства статистики України № 323 від 11.12.1995 року, яка діяла на час звільнення позивача і відповідно до п.3 Указу Президента України «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» від 03.10.1992 р. № 493/92 втратила чинність з 07.02.2004 року, сума наданих підприємством трудових і соціальних пільг працівникам, а саме одноразова допомога працівникам, які виходять на пенсію, входила до інших заохочувальних та компенсаційних виплат, що є складовою фонду оплати праці. Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином, враховуючи вищевикладене, оскільки позивач вперше був звільнений з підприємства у зв`язку з невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, має право на пенсію за віком та має стаж у вугільній галузі понад 20 років, то відповідач при звільненні повинен був виплатити йому одноразову допомогу при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію в розмірі трьох середньомісячних заробітків, що складає: 662,86 грн. х 3 = 1988,58 грн. Враховуючи що відповідачем до теперішнього часу не виплачена позивачу належна йому при звільненні одноразова допомога у зв`язку з виходом на пенсію, тому згідно заявлених позовних вимог за період з 01.01.2002 р. по 16.05.2002 р. та з 17.09.2005 р. по 15.05.2019 р. позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 103846,50 грн., виходячи із розрахунку: 29,46 грн. х 3525 робочих днів за період з 01.01.2002 р. по 16.05.2002 р. та з 17.09.2005 р. по 15.05.2019 р. Крім цього, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати зі сплати судового збору щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 1038,46 грн. На підставі ст.43 Конституції України, ст.ст.16, 18, 116, 117 КЗпП України, ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди», п.12.15 Галузевої угоди по тарифам, трудовим та соціальним гарантіям між Урядом України і галузевими профспілками працівників вугільної промисловості від 03.07.2001 року,

Outcome: approved