Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-29 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позову вказала, що [INFO] помер її чоловік - [PERSON]. Спадкоємцями першої черги після його смерті є вона, а також їхні діти: син - [PERSON]; син - [PERSON]. На момент смерті її чоловіка вона постійно проживала разом з ним в будинку в с.Пиковець, що рахувався за двома номерами: [ADDRESS] та [ADDRESS]. Зазначена обставина підтверджується довідкою №182 від 30.05.2014 року, виданою виконкомом Пиковецької сільської ради Козятинського району, а тому, відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину. Їхній син - [PERSON] також прийняв спадщину після смерті батька - [PERSON] шляхом звернення із відповідною заявою до Козятинської державної нотаріальної контори, що підтверджується копією спадкової справи №134/08. В своїй заяві про прийняття спадщини від 20.02.2008 року він вказав, що на день смерті спадкодавця залишилось спадкове майно, яке складається із земельної ділянки, площею - 2,967 га, розташованої на території Пиковецької сільської ради, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, майнового паю та грошових вкладів в банку. [PERSON] на час відкриття спадщини не проживав разом із [PERSON] і не подавав в державну нотаріальну контору заяви про прийняття спадщини. До складу спадкової маси входить житловий будинок з господарськими будівлями, розташований в [ADDRESS], в якому вона на даний час проживає. Та обставина, що зазначений житловий будинок із господарськими спорудами рахувався за померлим [PERSON] підтверджується технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 30.01.2012 року. Згідно із даними технічного паспорта на садовий (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] від 30.01.2012 року будинок, господарські будівлі та споруди були побудовані в період з 1968 по 1980 роки. Відповідно до свідоцтва про одруження вона уклала шлюб із [PERSON] 26.08.1958 року Отже, всі зазначені об'єкти нерухомості були побудовані ними спільно під час перебування у шлюбі. В силу ст. 22 КпШС України (чинного на час побудови зазначених об'єктів нерухомості) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. В п.4 Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 29.12.1969 року «Про порядок введення в дію Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР» було визначено, що правила статей 24, 25, 26 та 28 КпШС УРСР та його розділу застосовуються у відношенні всього майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, в тому числі, й набутого ним до 1 січня 1970 року. З огляду на викладене вказані об'єкти нерухомості належали їй та померлому [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Згідно із ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З огляду на вищевикладене, після смерті [PERSON] вона має право на ? ідеальну частку у праві власності на будинок, господарські будівлі та споруди, розташовані по [ADDRESS]. Крім того, оскільки після смерті [PERSON] спадщину прийняли лише вона та [PERSON], то відповідно до ч.1 ст. 1267 та ч.1 ст.1278 ЦК України кожен із них має право на половину ідеальної частки у цих об'єктах нерухомості, що належала померлому. Відтак, вона має право на ? ідеальної частки у цих об'єктах нерухомості. В березні 2015 року вона звернулась до державного нотаріуса з приводу надання їй консультації по оформленню спадкових прав на вищезазначений житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. У роз'ясненні від 21.03.2015 року №356/01-16 державний нотаріус зазначила, що для оформлення спадщини на цей житловий будинок з господарськими спорудами необхідно пред'явити правовстановлюючий документ. Після пред'явлення нею документів стало відомо, що у неї відсутній правовстановлюючий документ на будинок, який належав померлому [PERSON] Крім того, до складу спадкової маси також входить земельна ділянка, площею - 2,967 га, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Пиковецької сільської ради Козятинського району, що належала померлому [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого 21.05.2001 року Пиковецькою сільською радою, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на приватної власності на землю за №240. Вказана земельна ділянка була особистою приватною власністю померлого [PERSON], так як була ним приватизована в порядку, визначеному ЗК України 1990 року (чинного на момент видачі державного акта). Отже, вона та [PERSON] мають право на 1/2 частину цієї земельної ділянки, кожен. З приводу оформлення спадкових прав на цю земельну ділянку державний нотаріус у роз'ясненні від 21.03.2015 року №355/01-16 зазначила, що для оформлення земельної ділянки згідно із п.4.20 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №295/5, я повинна пред'явити: державний акт на право власності на землю, витяг з Державного земельного кадастру про відсутність обмежень на земельну ділянку, витяг з поземельної книги, а також витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Після пред'явлених нею документів стало відомо, що у неї відсутній державний акт на землю, належний померлому [PERSON], тобто, вона не може оформити своїх спадкових прав на вказані об'єкти нерухомості в порядку, встановленому ЗУ «Про нотаріат». Також, [PERSON] оспорює та не визнає її право на вказане майно у тих частках, які вказані вище. Зокрема, він вважає, що має право на половину будинку, а також на всю земельну ділянку, оскільки лише він прийняв щодо неї (земельної ділянки) спадщину. Позивач - [PERSON] та її представник - адвокат Сич С.М. в судовому засіданні позов підтримали і підтвердили обставини вказані в ньому. Відповідач - [PERSON] в судовому засіданні позов визнав і вважає, що його мати має право на майно, що залишилось після смерті батька в тих частках, які вона визначила в позові. Відповідач [PERSON] та його представник - [PERSON] в судовому засіданні позову не визнали і суду пояснили, що [PERSON] та покійний [PERSON] станом на 01.01.1980 року проживали одним подружжям в будинку 1979 року забудови, який рахувався в погосподарській книзі під № [NUMBER] та знаходився за адресою: с. Пиковець Козятинського району, Вінницької області, назви вулиці не було, оскільки назва та нумерація була запроваджена 1986 року. 03.12.1980 року [PERSON], як власник домогосподарства [NUMBER] подарував даний будинок своєму синові - [PERSON]. Після переходу права власності на домогосподарство не змінилося місце проживання подружжя [PERSON]. В 1985 році подружжя за взаємною згодою поділили особисті речі та спільно нажите майно, умовно поділили будинок [NUMBER], який належав сину [PERSON] на дві квартири і розпочали проживати окремими сім'ями, окремо вести господарства та окремо обробляти свої земельні ділянки, що підтверджується наступними доказами: довідкою Пиковецької сільської ради № 9329 від 11.12.2017р.; довідкою Пиковецької сільської ради N9331 ВІД 11.12.2017р.; копіями з книги погосподарського обліку за 1986 -2010р.р.; довідкою Пиковецької сільської ради № 9333 від 12.12.2017р.; договором дарування від 03.12.1980 року. Після смерті [PERSON], [INFO], залишилося спадкове майно, яке складалося з земельної частки (паю), загальною площею - 2, 967 га, а іншого майна на території Пиковецької сільської ради у власності [PERSON] не було виявлено, що підтверджується довідкою Пиковецької сільської ради Козятинського району №332 від 11.12.2017 року. Крім цього, 17 січня 2008 року у справі за позовом [PERSON] до Пиковецької сільської ради, Козятинського району, про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини, було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] позов визнали, спадщину після смерті [PERSON] не прийняли та на неї не претендують, при цьому, вказаним рішенням надано [PERSON] додатковий строк для прийняття спадщини до складу якої увійшла тільки земельна ділянка. Дане рішення суду не оспорювалося та набрало законної сили. 30.08.2017 року було винесено Ухвалу Колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивіль\-них і кримінальних справ, якою було встановлено наступне: судами встановлено та це вбачається з матеріалів справи, що відповідно до договору дарування від 03.12.1980 року [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок, який знаходиться в с. Пиковець, Козятинського району, Вінницької області під №2, особового рахунку [NUMBER], який є ідентичний з особовим рахунком спірного будинку, зазначеного в погосподарській книзі. Вказаний договір є дійсним. Відповідно до п.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Також, просять застосувати строки давності і відмовити в позові. Про що подали відповідну письмову заяву. Заслухавши сторони, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов слід задовольнити. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть.Спадкоємцями першої черги після його смерті є позивач, а також їхні діти: син - [PERSON]; син - [PERSON]. На момент смерті чоловіка позивач постійно проживала разом з ним в будинку в с. Пиковець, що рахувався за двома номерами: [ADDRESS] та [ADDRESS], що підтверджується довідкою №182 від 30.05.2014 року, виданою виконкомом Пиковецької сільської ради Козятинського району, а тому, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину. Син позивача - [PERSON] також прийняв спадщину після смерті батька - [PERSON] шляхом звернення із відповідною заявою до Козятинської державної нотаріальної контори, що підтверджується копією спадкової справи №134/08. В своїй заяві про прийняття спадщини від 20.02.2008 року [PERSON] вказав, що на день смерті спадкодавця залишилось спадкове майно, яке складається із земельної ділянки, площею - 2,967 га, розташованої на території Пиковецької сільської ради, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, майнового паю та грошових вкладів в банку. Другий син позивача - [PERSON] на час відкриття спадщини не проживав разом із [PERSON] і не подавав в державну нотаріальну контору заяви про прийняття спадщини. До складу спадкової маси входить житловий будинок з господарськими будівлями, розташований в [ADDRESS], в якому позивач на даний час проживає. Та обставина, що зазначений житловий будинок із господарськими спорудами рахувався за померлим [PERSON] підтверджується технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 30.01.2012 року. Згідно із даними технічного паспорта на садовий (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] від 30.01.2012 року будинок, господарські будівлі та споруди були побудовані в період з 1968 по 1980 роки. Відповідно до свідоцтва про шлюб [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] 26.08.1958 року, а тому, всі зазначені об'єкти нерухомості були побудовані ними спільно під час перебування у шлюбі. Відповідно до ст. 22 КпШС України (чинного на час побудови зазначених об'єктів нерухомості) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. В п.4 Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 29.12.1969 року «Про порядок введення в дію Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР» було визначено, що правила статей 24, 25, 26 та 28 КпШС УРСР та його розділу застосовуються у відношенні всього майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, в тому числі, й набутого ним до 1 січня 1970 року. З огляду на викладене, вказані об'єкти нерухомості належали позивачу та її померлому чоловіку на праві спільної сумісної власності. Згідно із ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З огляду на вищевикладене, після смерті [PERSON], позивач має право на ? ідеальної частки у праві власності на будинок, господарські будівлі та споруди, розташовані по [ADDRESS]. Крім того, оскільки після смерті [PERSON] спадщину прийняли лише позивач та [PERSON], то відповідно до ч. 1 ст. 1267 та ч. 1 ст.1278 ЦК України кожен із них має право на половину ідеальної частки у цих об'єктах нерухомості, що належали померлому, а тому, позивач має право на ? ідеальної частки у цих об'єктах нерухомості. Крім того, до складу спадкової маси також входить земельна ділянка, площею - 2, 967 га, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Пиковецької сільської ради Козятинського району, що належала померлому [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого 21.05.2001 року Пиковецькою сільською радою, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №240. Дана земельна ділянка була особистою приватною власністю померлого [PERSON], так як була ним приватизована в порядку, визначеному ЗК України 1990 року (чинного на момент видачі державного акта). З огляду на вищевикладене [PERSON] та [PERSON] кожен мають право на 1/2 частину цієї земельної ділянки. З приводу оформлення спадкових прав на житловий будинок та земельну ділянку державний нотаріус у роз'ясненні від 21.03.2015 року зазначила, що для оформлення земельної ділянки згідно із п.4.20 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №295/5, вона повинна пред'явити оригінали правовстановлюючих документів, яких позивач не має. Суд вважає, що спадкові та майнові права позивача порушеними і їх необхідно захистити з огляду на наступне. Так, суд не погоджується з доводами [PERSON] про те, що 03.12.1980 року [PERSON], як власник домогосподарства [NUMBER] подарував даний будинок своєму синові [PERSON] Після переходу права власності на домогосподарство не змінилося місце проживання подружжя [PERSON]. В 1985 році подружжя за взаємною згодою поділили особисті речі та спільно нажите майно, умовно поділили будинок [NUMBER], який належав сину [PERSON] на дві квартири і розпочали проживати окремими сім»ями, окремо вести господарства та окремо обробляти свої земельні ділянки. [INFO] помер [PERSON]. Оскільки позивачка не проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини і не подавала заяву про прийняття спадщини в нотаріальну контору, то вона вважається такою, що відмовилась від спадщини. Крім цього, 17.01.2008 року у справі за позовом [PERSON] до Пиковецької сільської ради про визначення додаткового строку на прийняття спадщини встановлено, що [PERSON] та [PERSON] позов визнали, спадщину після смерті [PERSON] не прийняли та на неї не претендують. Також відповідач посилається на те, що 30.08.2017 року винесено ухвалу ВССУ, в якій зазначено, що судами встановлено та це вбачається із матеріалів справи, що відповідно до договору дарування від 03.12.1980 року [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок, який знаходиться в [ADDRESS], особового рахунку [NUMBER], який є ідентичний з особовим рахунком спірного будинку, зазначеного в по господарській книзі. Вказаний договір є дійсним. Відповідно до п. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Однак, суд не погоджується з такими доводами [PERSON] з огляду на наступне. Так, в матеріалах справи знаходиться копія договору подарування будинку від 03.12.1980 року, посвідченого виконавчим комітетом Пиковецької сільської ради народних депутатів, згідно із яким [PERSON] подарував своєму сину [PERSON] будинок в с. Пиковець, що належить [PERSON] на основі особистої власності на підставі запису погосподарської книги Пиковецької сільської ради народних депутатів під №2 особового рахунку [NUMBER]. Вказаний договір не містить ознак, за якими цей будинок можна було б ідентифікувати, як то адреса знаходження, площа, матеріали стін, покрівля тощо. В матеріалах справи знаходяться також копії аркушів погосподарської книги Пиковецької сільської ради за 1980-1982 роки, із яких вбачається, що по особовому рахунку [NUMBER] в особистій власності господарства, головою якого був [PERSON], знаходився жилий будинок 1979 року збудування, загальною (корисною) площею - 77 кв.м., матеріал стін - цегла, матеріал покрівлі - жесть. Разом із цим, в матеріалах справи знаходяться також копії аркушів погосподарської книги за 1983-1985 роки, із яких вбачається, що по особовому рахунку [NUMBER] в особистій власності господарства, головою якого був [PERSON], знаходився жилий будинок 1965 року збудування, загальною (корисною) площею 65 кв.м., матеріал стін - дерев?яно-валькований, матеріал покрівлі - шифер. В цій же погосподарській книзі за 1983-1985 роки міститься запис про те, що за особистим рахунком №120 за [PERSON] та [PERSON] рахується жилий будинок 1979 року збудування, загальна (корисна) площа 77 кв.м., матеріал стін - кірпіч, матеріал покрівлі - жесть. В матеріалах справи знаходиться копія розподільчого акту по опису майна при спільному житті подружжя від 18.09.1985 року, із якого вбачається, що [PERSON] та [PERSON] було поділено житловий будинок з господарськими спорудами. Зміст даного акта дає підстави для висновку, що між подружжям було поділено майно, яке вони набули під час шлюбу. При цьому майно інших осіб, в тому числі сина [PERSON], предметом цього поділу не було. Відтак, висновки відповідача про те, що його батьки умовно поділили належний йому будинок [NUMBER] є надуманими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. В погосподарській книзі за 1986-1990 роки містяться записи про те, що по особовому рахунку [NUMBER] за [PERSON] рахується жилий будинок 1981 року побудови, загальною (корисною) площею 35 кв.м., матеріал стін - кірпіч, матеріал покрівлі - шифер. Також в цій погосподарській книзі міститься запис про те, що по особовому рахунку [NUMBER] за [PERSON] рахується жилий будинок 1981 року побудови, загальною (корисною) площею 35 кв.м., матеріал стін - кірпіч, матеріал покрівлі - шифер. В цій же погосподарській книзі міститься запис про те, що по особовому рахунку [NUMBER] за [PERSON] рахується жилий будинок 1965 року побудови, , загальною (корисною) площею 65 кв.м., матеріал стін - дерев?яно-валькований, матеріал покрівлі - шифер. В погосподарських книгах за 1991 - 2010 роки (копії аркушів цих книг додаються до апеляційної скарги) містяться записи, із яких вбачається, що вказаний житловий будинок 1981 року побудови, матеріал стін - кірпіч (цегла), матеріал покрівлі - шифер, продовжує у ці роки рахуватися за різними особовими рахунками за двома власниками - [PERSON] та [PERSON]. При цьому в погосподарській книзі за 2006-2010 роки за [PERSON] половина цього будинку рахувалась за адресою по [ADDRESS], а за [PERSON] за адресою по [ADDRESS]. Із вищезазначених записів погосподарської книги вбачається, що предметом договору подарування будинку від 03.12.1980 року був жилий будинок 1965 року побудови (1953, 1959 років забудови), загальною (корисною) площею 65 кв.м., матеріал стін - дерев?яно-валькований, матеріал покрівлі - шифер. У вказаному будинку відповідач [PERSON] проживав разом зі своєю сім?єю до 1990 року, а потім переселився у інший будинок. При цьому цей жилий будинок, який був предметом договору подарування, з цього часу ніким не використовувався, внаслідок чого поступово майже зруйнувався і став непридатним для проживання. Цією обставиною зумовлена відсутність записів про цей будинок у погосподарських книгах сільської ради за 1991-2010 роки. Водночас, інший жилий будинок 1981 (1979) року побудови був поділений між [PERSON] та [PERSON] на підставі розподільчого акту по опису майна при спільному житті подружжя від 18.09.1985 року, внаслідок чого з цього часу почав рахуватись за цими особами за двома особовими рахунками. З 1986 року ці дві половини житлового будинку знаходились за адресами: [ADDRESS] (власник [PERSON].) та [ADDRESS] (власник [PERSON].). Після смерті [PERSON] рішенням сесії Пиковецької сільської ради від 20.03.2012 року №65 будинку в с.Пиковець, що раніше був зареєстрований по [ADDRESS] та [ADDRESS], було присвоєно одну поштову адресу - [ADDRESS]. Предметом спору по даній справі є саме житловий будинок, що розташований по [ADDRESS], що підтверджується технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 30.01.2012 року. Відтак, доводи відповідача про те, що при житті спадкодавець [PERSON] подарував йому саме спірний житловий будинок з погосподарськими будівлями, який розташований в [ADDRESS], не відповідає обставинам справи. Це спростовується також тим, що земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташована в [ADDRESS], на якій знаходиться спірний житловий будинок, а також прилегла до неї земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, на підставі рішення Пиковецької сільської ради була передана у приватну власність саме позивачці, як особі в користуванні якої вони раніше знаходились. Вказані обставини підтверджуються свідоцтвами про право власності на нерухоме майно від 13.08.2013 року №7876774 та №7875362. Не обґрунтованими також є висновки відповідача стосовно того, що ухвалою ВССУ від 30.08.2017 року було встановлено, що йому було подаровано саме спірний житловий будинок, і такі обставини, встановлені судом касаційної інстанції, не підлягають доказуванню при розгляді даної справи в судах нижчих інстанцій в силу положень ч.4 ст.82 ЦПК України. Так, згідно із ч.3 ст.61 ЦПК України 2004 року (в редакції, діючій на час постановлення ухвали ВССУ від 30.08.2017 року) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до пункту 9 ч.1 Розділу ІІІ (Перехідні положення) ЦПК України 2017 року (надалі ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В силу ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, на відміну від редакції ЦПК України 2004 року чинною редакцією ЦПК України передбачено, що преюдиціальне значення для розгляду інших справ мають обставини встановлені лише рішенням суду в іншій справі, що набрало законної сили, а не будь-яким іншим судовим рішенням, в тому числі ухвалою суду будь-якої інстанції. Крім того, за змістом ч.4 ст.82 ЦПК України такі обставини не підлягають доказуванню при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а не тієї ж справи, направленої судом касаційної інстанції на новий розгляд до суду нижчої інстанції. Такі висновки узгоджуються із роз?ясненнями, викладеними в п.7 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення в цивільній справі» від 18.12.2009 року №14, де зазначено, що під судовим рішенням, зазначеним у частині третій статті 61 ЦПК, мається на увазі будь-яке судове рішення, яким справа вирішується по суті, яке ухвалює суд у порядку цивільного судочинства (рішення, в тому числі й заочне, або ухвала, а також судовий наказ), у порядку господарського судочинства - відповідно до Господарського процесуального кодексу України, у порядку адміністративного судочинства - відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України. В ч. 4 ст. 338 ЦПК України 2004 року визначено, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов?язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Згідно із приписами ч.1 ст. 179 ЦПК України 2004 року (в редакції, діючій на час ухвалення даного рішення суду) предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи) причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Предметом доказування в цій справі було встановлення поважних причин пропуску позивачем строку на прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON], а не обставини прийняття або неприйняття спадщини після його смерті дружиною [PERSON] та сином [PERSON] З огляду на викладене вказівка у рішенні суду на те, що [PERSON] спадщину не прийняла та не претендує на неї є лише правовою оцінкою, наданою судом певному факту при розгляді іншої справи, яка в силу ч.7 ст.82 ЦПК України не є обов?язковою для суду. Заява відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності, в якій він вказує на те, що з часу відкриття спадщини минуло одинадцять років, а тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог на підставі ст.ст. 256, 257, 267 ЦК України є необгрунтованою. Оскільки згідно із ч.1 ст.261 ЦК України перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав, а також про особу, яка порушує, не визнає чи оспорює її права. В позовній заяві позивачка вказала на те, що рішенням Козятинського міськрайонного суду від 15.01.2013 року в цивільній справі №209/1851/12 за її позовом до Пиковецької сільської ради, [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно за нею було визнано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS]. У даному рішенні суду зазначено, що відповідач [PERSON] відбуває покарання в Могилів-Подільській виправній колонії [NUMBER], був належним чином повідомлений про день та час слухання справи. Заперечень проти позову не подавав. Проте, в квітні 2014 року дане рішення суду було оскаржено в апеляційному порядку [PERSON], який вказував в апеляційній скарзі, що він прийняв спадщину після смерті [PERSON], а отже також має право на частину цього домоволодіння в порядку спадкування. З огляду на це, а також з метою врегулювання в подальшому існуючого між позивачем та [PERSON] спору щодо цього домоволодіння, остання звернулася із заявою до Апеляційного суду Вінницької області про залишення без розгляду її позовної заяви до Пиковецької сільської ради, [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 05.05.2014 року заяву позивача було задоволено. Рішення Козятинського міськрайонного суду від 15.01.2013 року було скасовано і залишено без розгляду позовну заяву [PERSON] Тому, про ту обставину, що відповідач - [PERSON] не визнає та оспорює її право власності на спірний житловий будинок позивачка дізналась не раніше квітня 2014 року. Також в позовній заяві [PERSON] вказала, що до складу спадкової маси також входить земельна ділянка площею 2,967 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Пиковецької сільської ради, що належала померлому [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого 21.05.2001 року Пиковецькою сільською радою, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №240. Нормативна грошова оцінка вказаної земельної ділянки згідно із Витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки, що розташована на території Пиковецької сільської ради, становить 98054 грн. Вказана земельна ділянка була особистою приватною власністю померлого [PERSON], так як була ним приватизована в порядку, визначеному ст.ст.5,6,17 Земельного Кодексу України 1990 року (чинного на момент видачі державного акта). Отже, позивач та [PERSON] мають право на 1/2 частину цієї земельної ділянки кожен. З приводу оформлення спадкових прав на цю земельну ділянку вона звернулась до державного нотаріуса, яка у роз?ясненні від 21.03.2015 року №355/01-16 зазначила, що для оформлення земельної ділянки згідно із п.4.20 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №295/5, я повинна пред?явити: державний акт на право власності на землю, витяг з Державного земельного кадастру про відсутність обмежень на земельну ділянку, витяг з поземельної книги, а також витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Після пред?явлених позивачем документів стало відомо, що у неївідсутній державний акт, належний померлому [PERSON] Оскільки оригінал вказаного державного акта знаходиться у [PERSON], то з метою отримання дублікату державного акта позивач в березні 2015 року звернулась до Управління Держземагентства у Козятинському районі Вінницької області. В усній формі начальник Управління Держземагентства у Козятинському районі Вінницької області І.Репало повідомила, що з 01.01.2013 року державні акти на право власності на земельну ділянку та їх дублікати не видаються. З огляду на викладене позивач дізналась про неможливість оформлення своїх спадкових прав на частину вказаної земельної ділянки не раніше березня 2015 року. Провадження в даній цивільній справі було відкрито ухвалою суду від 20.04.2015 року. За таких обставин позивачем не було пропущено строк позовної давності зі зверненням до суду з даним позовом.

Outcome: approved