Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником будинку № 24 по вул. І.Франка (Фрунзе) в місті Маріуполі. з 25.07.2006 року у зазначеному будинку зареєстровані її чоловік [PERSON] та син [PERSON] У 2014 році відповідачі переїхали на постійне місце проживання до м. Єреван, де проживають по теперішній час. У звязку із відсутністю відповідачів у зазначеному будинку більше року, просила визнати їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08.10.2018 року відрито провадження у цивільній справі у порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] надали до суду заяву про розгляд цивільної справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідачів [PERSON], який діє на підставі довіреності від 19.06.2018 року, виданої нотаріусом нотаріальної території «Єреван» РВ [PERSON], надав до суду заяву про розгляд цивільної справи у відсутність відповідачів, позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 15.06.2006 року позивачу [PERSON] на праві власності належить будинок 24 по вул. І.Франка (Фрунзе) в місті Маріуполі. Згідно довідки відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради № 3-12-10028 від 01.10.2018 року, відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [INFO]. Як вбачається з акту комітету самоорганізації населення «Новоселівка» № 0818 від 12.06.2018 року, відповідачі [PERSON] та [PERSON] з 2014 року за адресою: вул. І.Франка, 24, місто Маріуполь, не проживають. Акт складений квартальним дільниці № 8 [PERSON] в присутності трьох свідків. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина, чоловік наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до вказаного, а також виходячи зі смислу ч. 1 ст. 383 ЦК України, ст. 150, 156 ЖК України власник квартири на свій розсуд вирішує, чи буде особа проживати в його квартирі, чи не буде. Згідно ст. 391 ЦК України одним із засобів захисту права власності є усунення перешкод у здійсненні власником майна права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11.05.1994 року, який діє для України з 11.09.1997 року та прецедентній практиці Європейського суду з прав людини, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З урахуванням викладених обставин та з оглядом на те, що відповідачі позов визнали і таке визнання позову прийнято судом, оскільки не суперечить закону та не порушує прав, свобод і інтересів інших осіб, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню. Відповідно до п.1 ч.1\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на відповідача у разі задоволення позову. На підставі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11.05.1994 року, який діє для України з 11.09.1997 року, ст.ст. 64, 150, 156 ЖК України, ст.ст. 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved