Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], в якому з урахуванням уточнень, прийнятих судом до розгляду, просив суд стягнути з відповідача 115000,00 грн. боргу за договором позики від 06.04.2013 року, 79465,00 грн. інфляційних за період з січня 2014 року по січень 2016 року, 8500 грн. 3 % річних за період з 01.11.2013 року по 01.02.2016 року. В обґрунтування позову зазначив, що 06.04.2013 року він надав відповідачу у позику суму грошових коштів у розмірі 200000,00 грн., на підтвердження чого [PERSON] була складена розписка, згідно з якою остання зобовязалась повернути вказану суму грошових коштів з 15 вересня до 01 листопада 2013 року. Відповідач у вказаний в розписці строк грошові кошти позивачеві не повернула, лише 17.01.2014 року повернула частину боргу в сумі 85000,00 грн., у звязку з чим утворилась заборгованість, яка до цього часу не погашена. Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності, підтримав уточнені позовні вимоги в повному обсязі та просив суд задовольнити позов. Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі договору про надання правової допомоги, у судовому засіданні частково визнала позовні вимоги в сумі 115000,00 грн., проти нарахованих позивачем сум інфляційних витрат та 3 % річних заперечувала, посилаючись на те, що відповідач дійсно отримала від позивача 200000,00 грн., проте ці грошові кошти були надані їй не в позику, а як завдаток за майбутнє придбання [PERSON] її бізнесу, який сторонами був оцінений у 600000,00 грн., та з метою уникнення сумнівів у намірі позивача придбати бізнес відповідача, їй було передано вищевказану суму грошових коштів в якості завдатку, проте оформлені ці правовідносини були борговою розпискою від 06.04.2013 року. Представник відповідача вважає, що вказана угода є удаваною, проте, посилаючись на часткове повернення відповідачем суми грошових коштів у розмірі 85000,00 грн., вважає, що стягненню підлягає лише залишок суми боргу. Відповідач [PERSON] у судове засідання 11.03.2016 року не зявилась, в ході розгляду справи по суті частково визнала позов, посилаючись на аналогічні підстави, на яких наголошувала її представник у судовому засіданні. Клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи у звязку з неявкою у судове засідання відповідача суд вважав безпідставним та необґрунтованим, оскільки [PERSON] письмових заяв або клопотань про відкладення розгляду справи у звязку з неможливістю зявитись у судове засідання не надала, згідно з витягом з договору № 2 про надання правової допомоги від 05.02.2016 року, представник відповідача наділений повноваженнями представляти інтереси [PERSON] у суді з відповідними правами, визначеними у вказаному витягу з договору, жодних застережень щодо неможливості представника відповідача приймати участь у судових засіданнях без особистої участі [PERSON] вказаний витяг з договору не містить. Слід зазначити, що за клопотаннями відповідача у судовому засіданні неодноразово судом оголошувались перерви. Суд вважає, що така діяльність відповідача спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, що порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Водночас, згідно з частиною третьою статті 27 ЦПК України сторони, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки. Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд вважає необхідним зазначити наступне. З матеріалів справи вбачається, що 06.04.2013 року відповідач [PERSON] отримала від позивача [PERSON] суму коштів в розмірі 200000,00 грн., та зобовязалась повернути всю суму з 15 вересня до 01 листопада 2013 року (а.с. 25). Судовим розглядом встановлено, що частину грошових коштів в сумі 85000,00 грн. відповідач повернула позивачеві 17.01.2014 року, що підтверджується власноруч написаним текстом та підписом позивача на другому екземплярі розписки від 06.04.2013 року, оригінал якої знаходиться у відповідача, та копія долучена до матеріалів справи (а.с. 40). Решту боргу в сумі 115000,00 грн. відповідач до цього часу не повернула. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. З матеріалів справи вбачається, що розписка, складена 06.04.2013 року [PERSON] про отримання грошових коштів від [PERSON] в сумі 200000,00 грн., містить зобов'язання про їх повернення з 15 вересня до 01 листопада 2013 року. Суд критично оцінює посилання представника відповідача на те, що відповідач не отримувала від позивача позику в сумі 200000 гривень, а отримала ці кошти від позивача в якості завдатку в межах існуючої між ними на той момент домовленості про купівлю [PERSON] бізнесу [PERSON]. З пояснень представника позивача вбачається, що між сторонами, крім правовідносин за договором позики від 06.04.2013 року, дійсно існували певні домовленості щодо придбання бізнесу [PERSON], проте предметом даної цивільної справи є заборгованість, яка виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем зобовязань саме за договором позики у встановлений у розписці від 06.04.2013 року строк. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч наведених норм діючого законодавства, відповідачем не доведено іншої правової природи розписки, складеної [PERSON] 06.04.2013 року про отримання від [PERSON] грошових коштів в сумі 200000,00 грн., ніж визначеної позивачем у позовній заяві. Таким чином, суд вважає, що в ході судового розгляду цієї справи знайшли своє підтвердження належними, допустимими та достатніми доказами обставини, на які позивач посилалася в обґрунтування своєї позовної вимоги про стягнення з відповідача на його користь боргу в сумі 115000,00 грн. за договором позики. За таких обставин позовна вимога позивача про стягнення з відповідача 115000,00 грн. боргу підлягає задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, тобто суму боргу, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Як свідчить зазначена вище розписка, строк повернення боргу, тобто строк дії договору позики встановлено сторонами до 01.11.2013 року. Вказані обставини справи та вимоги норм матеріального права свідчать про те, що після закінчення дії договору відповідач повинен нести відповідальність за невиконання умов договору та повернення позики у відповідності до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України. Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 79465,00 грн. інфляційних та 8500 грн. 3 % річних є законними, обґрунтованими та підлягаючими задоволенню. Відповідно до ч. 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 2029,65 грн. пропорційно до розміру задоволених вимог позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved