Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з вказаним позовом до суду та просить визнати недійсним договір дарування від 13.06.2019 року на 1/3 (одну/третю) частки житлового будинку [ADDRESS] ; визнати недійсним договір дарування від 13.06.2019 року 1/3 (одну/третю) частки земельної ділянки від земельної ділянки, загальною площею 0,0574 га, (кадастровий номер 5910400000:06:071:0007), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; запис про державну реєстрацію права власності 31989788, внесеного на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 47343582 від 13.06.2019 року, вчиненого приватним нотаріусом Конотопського міського нотаріального округу Антоненко А.Л., щодо набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5910400000:06:071:0007 за адресою: [ADDRESS] - скасувати; запис про державну реєстрацію права власності 31988937, внесеного на підставі рішення про державну реєстрацію прав ті їх обтяжень, індексний номер: 47342429 від 13.06.2019 року, вчиненого приватним нотаріусом Конотопського міського нотаріального округу Антоненко А.Л., щодо набуття [PERSON] права власності на житловий будинок, загальною площею: 70,8 житлова площа (кв.м) 43,5; опис : житловий будинок «А-1», літня кухня «Б», сарай «Д», вбиральня «Ж», гараж «З», навіс «И», колодязь «к», мансарда «мс», погріб «Пг», огорожа «№» за адресою: [ADDRESS] , - скасувати та стягнути з [PERSON] на його користь понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 681,60 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 02.07.2018 року Голосіївським районним судом міста Києва у справі № 757/23070/17 (провадження № 2/752/2376/18) було прийнято заочне рішення про стягнення з [PERSON] на його користь борг в розмірі 15 863 дол. США 87 центів, що в національній грошовій валюті еквівалентно становить 426 579 грн. 47 коп., судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 4 265 грн. 79 коп. Вказане рішення суду набрало законної сили 01.08.2018 року. Вищевказаним судом було видано два виконавчих листа про примусове стягнення на його користь з відповідача суми основного боргу та понесених судових витрат. Приватним виконавцем виконавчого округу Сумської області прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 61982896 та направлено стягувачу та боржнику. Здійснені приватним виконавцем заходи щодо розшуку майна боржника, на яке може бути звернено стягнення, виявились безрезультатними, у зв`язку із його відсутністю у боржника. Приватним виконавцем проведено заходи по розшуку майна та коштів боржника. Винесено постанову про арешт майна боржника та внесено записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного реєстру обтяжень рухомого майна про арешт всього майна боржника. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових за боржником права власності та інших речових прав на нерухоме майно не зареєстровано. Приватним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника в АТ «КБ «Приватбанк», АТ «Універсал Банк», АТ «Ощадбанк», АТ «Райффайзен банк Аваль», АТ «ПУМБ», АТ «Альфа-Банк», АТ «Укрсиббанк», АБ «Укргазбанк», АТ «Акцент-Банк», АТ «ОТП Банк». АТ «Універсал банк», АТ «Ощадбанк», АТ «ПУМБ», АБ «Укргазбанк», АТ «Акцент-Банк» повернуто постанову про арешт коштів у зв`язку з відсутністю рахунків боржника. Згідно листів АТ «Альфа-Банк» та АТ «Райффайзен банк Аваль» боржник має відкриті рахунки, однак кошти на рахунках відсутні, на рахунки накладено арешт. Згідно відповіді АТ КБ «Приватбанк» боржник має відкриті рахунки. Приватним виконавцем виставлено платіжні вимоги на списання коштів з арештованих рахунків. З арештованих рахунків списано кошти в сумі 933,58 грн. та 0,78 грн. Кошти спрямовано на погашення витрат виконавчого провадження та частково погашено заборгованість у сумі 583,05 грн. Таким чином у боржника відсутні кошти для погашення заборгованості за рішенням суду. Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на момент набрання рішенням у справі 752/23070/17 законної сили 01.08.2018 року, за боржником було зареєстровано право власності на 1/3 частку земельної ділянки кадастровий номер 5910400000:06:071:0007 за адресою [ADDRESS] (для будівництва та обслуговування будинку) та 1/3 частку житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Вказане майно було відчужено 13.06.2019 року згідно договорів дарування на користь матері боржника - [PERSON] . У зв`язку з відсутністю майна та коштів боржника, на які можливо звернути стягнення для погашення боргу за рішенням, на даний час неможливо здійснити виконання рішення суду. Спірні правочини укладено відповідачем з особою, яка є близькою родичкою останнього - матір`ю. Відповідач, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своїй матері [PERSON] , був обізнаний про судове рішення від 02.07.2018 року Голосіївського районного суду м. Києва у справі № 757/23070/17 (провадження № 2/752/2376/18) про стягнення з нього заборгованості на його користь, а отже міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно. Дана обставина підтверджується і тим, що процесуальні документи (примірник позовної заяви, повістки) та судове рішення від 02.07.2018 року Голосіївського районного суду м. Києва у справі № 757/23070/17 в порядку ст.ст. 127, 272 ЦПК України були направлені на адресу відповідача. Отже, укладаючи спірні правочини, відповідач фактично приховав від третьої особи справжніх наміри, а саме уникнення виконання рішення від 02.07.2018 року Голосіївського районного суду міста Києва у справі № 757/23070/17 (провадження № 2/752/2376/18). Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просить проводити розгляд справи без його участі, проти позовних вимог заперечує. Третя особа [PERSON] та її представник [PERSON] , кожен окремо, в судовому засіданні проти позовних вимог заперечують, просять врахувати відзив на позовну заяву та відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. Третя особа приватний нотаріус Конотопського міського нотаріального округу Антоненко А.Л. в судове засідання не з`явився, надав заяву, просить справу розглядати без його участі, при винесенні рішення покладається на розсуд суду (а.с. 83). Суд, вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В судовому засіданні встановлено, що заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02.07.2018 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг в розмірі 15 863 дол. США 87 центів, що в національній грошовій валюті еквівалентно становить 426 579 грн. 47 коп., та судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 4 265 грн. 79 коп. (а.с. 10 - 14). Згідно виконавчих листів виданих Голосіївським районним судом м. Києва по справі № 757/23070/17 (провадження № 2/752/2376/18) від 02.07.2018 року вбачається, що вони видані на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02.07.2018 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] борг в розмірі 15 863 дол. США 87 центів, що в національній грошовій валюті еквівалентно становить 426 579 грн. 47 коп., та судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 4 265 грн. 79 коп. (а.с. 15 - 18). З копії договору дарування № 607, посвідченого 13.06.2019 року приватним нотаріусом Конотопського міського нотаріального округу Сумської області Антоненком А.Л., вбачається, що [PERSON] подарував [PERSON] 1/3 (одну/третю) частку житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 19, 20). Згідно копії договору дарування № 608, посвідченого 13.06.2019 року приватним нотаріусом Конотопського міського нотаріального округу Сумської області Антоненком А.Л., [PERSON] подарував [PERSON] 1/3 (одну/третю) частку земельної ділянки від земельної ділянки, загальною площею 0,0574 га (кадастровий номер 5910400000:06:071:0007), що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 21, 22). З копії декларації про готовність об`єкта до експлуатації вбачається, що гараж площею 28,10 м.кв. розташований в [ADDRESS] , земельна ділянка кадастровий номер 5910400000:06:071:0007, згідно технічного паспорта виданого КП «Конотопським МБТІ» 11.01.2019 року за № 10269 введений в експлуатацію (а.с. 23, 24). Згідно копії витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень № 208191587 від 05.05.2020 року вбачається, що на підставі постанови про арешт майна боржника № 61982896 від 05.05.2020 року приватним виконавцем Мукорезом О.Л. накладено арешт на майно, що належить божнику, а саме [PERSON] (а.с. 25). З копії витягу про реєстрацію в державному реєстрі обтяження рухомого майна № 65625983 від 05.05.2020 року вбачається, що приватним виконавцем Мукорезом О.Л. до державного реєстру обтяжень рухомого майна внесений за № 27736426 від 05.05.2020 року реєстраційний запис про арешт майна [PERSON] (а.с. 26). Згідно з інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що за [PERSON] було зареєстровано право власності на 1/3 частину будинку [ADDRESS] та 1/3 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, загальною площею 0,0574 га (кадастровий номер 5910400000:06:071:0007), що розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказане майно було відчужено 13.06.2019 року згідно договорів дарування на користь [PERSON] (а.с. 27 - 43). З копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 05.05.2020 року вбачається, що приватним виконавцем виконавчого округу Сумської області Мукорезом О.Л. на підставі заяви стягувача про примусове виконання виконавчого листа № 752/23070/17 від 07.08.2018 року відкрито виконавче провадження про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу в розмірі 15 863,87 доларів США (а.с. 44, 45). Згідно копії постанови про арешт майна від 05.05.2020 року вбачається, що приватним виконавцем виконавчого округу Сумської області Мукорезом О.Л. накладено арешт на майно, що належить [PERSON] (а.с. 46, 47). Свідок [PERSON] , допитаний в судовому засіданні, пояснив, що [PERSON] проживає по [ADDRESS] , більше 20 років, сусідів також знає тривалий час. Її син [PERSON] не проживає за вказаною адресою тривалий час. У суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, про які повідомив свідок. Дані про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні та показання підтверджуються і доповнюються іншими зібраними по справі доказами. Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у ст. 203 ЦК України, підстави недійсності правочину визначені ст. 215 цього Кодексу. Згідно зі ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Під час розгляду справи суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові № 369/11268/16-ц від 03.07.2019 року про те, що для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. 1,5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбаченаправочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Разом з тим, відповідачем та третьою особою заперечується фіктивність укладеного між ними договору дарування. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів («Brumarescu v. Romania», №28342/95, §61, ЄСПЛ, від 28.10.99). Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить 3 окремі норми: перша, що виражається в 1-му реченні абз.1 та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в 2-му реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в абз.2, визнає право договірних держав серед іншого контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків утручання в право мирного володіння майном, повинні тлумачитись у світлі загального принципу, закладеного 1-ю нормою. Перша та найбільш важлива вимога ст.1 Першого протоколу до конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності в розумінні конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання держоргану в право на мирне володіння майном повинне забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст.1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти («East West Alliance Limited v. Ukraine», №19336/04, §166168, ЄСПЛ, від 23.01.2014). Так, судом встановлено, що на момент укладення договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] була повноправним його власником, до укладення цього договору нікому іншому не відчужений, у спорі і під заставою, у тому числі податковою, та в іпотеці не перебуває, правами третіх осіб як в Україні, так і за її межами не обтяжений, не внесений до статутного капіталу (фонду) юридичних осіб, прихованих недоліків не має, що відповідає п. 8 договору купівлі-продажу та змісту Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.01.2020 № 197397022 (а.с.142-143). Ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч. 5ст. 81 ЦПК України). Ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За змістом ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту прав особи, а за ч. 2 ст. 2 цього Кодексу суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. За приписами ч. 3 ст. 263 ЦПК України судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Ст.15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. У справі Bellet v. France суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] просить визнати недійсними договори дарування частини житлового будинку та земельної ділянки, укладені 13.06.2019 року між відповідачем та третьою особою, через їх фіктивність. Однак, вирішуючи позов в межах заявлених позовних вимог, суд не знаходить законних підстав для його задоволення з вищевикладених підстав. Суд вважає, що однозначно неможливо встановити, що спірні договори дарування посвідчені з метою ухилення від виконання рішення суду шляхом звернення стягнення на нерухоме майно. Позивачем та його представником не було доведено, що відповідач, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своїй матері [PERSON] , був обізнаний про судове рішення від 02.07.2018 року Голосіївського районного суду м. Києва у справі № 757/23070/17 (провадження № 2/752/2376/18) про стягнення з нього заборгованості на користь позивача, а отже міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно. Проти цього, категорично заперечувала в судовому засіданні третя особа [PERSON] , яка пояснила, що лише 05.05.2020 року отримала копію постанови про відкриття виконавчого провадження. Також пояснила, що у вказаному будинку відповідач не проживав, оскільки перебував на заробітках, тому вона поставила питання про дарування їй частини будинку та земельної ділянки, оскільки не могла отримувати субсидію. На момент укладення договорів дарування про рішення суду ні відповідач, ні вона не знали. Крім того, в судовому засіданні встановлено та проти цього не заперечувала і представник позивача, що виконавче провадження з примусового виконання рішення суду було відкрито лише в травні 2020 року, тобто майже через рік після укладення спірних договорів. На думку суду, позивачем та його представником не надано суду належних, допустимих та переконливих доказів у обґрунтування свого позову. Таким чином, аналізуючи надані докази, даючи їм оцінку в їх сукупності, з урахуванням принципів законності, суспільного і загального інтересу, пропорційності, справедливого балансу, меж дозволеного втручання, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи у справі докази в цілому, так і кожний доказ, який міститься у справі, з урахуванням принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, балансу інтересів сторін, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, з урахуванням наданих доказів, суд приходить до висновку, що позивачем та його представником не надано в обґрунтування своїх позовних вимог належних, допустимих, достовірних, а також достатніх доказів у підтвердження своїх позовних вимог, а тому суд не знаходить законних підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed