Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом та уточнивши позовні вимоги просить, визнати за ним право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] та зняти арешт з 1/3 частини квартири [ADDRESS] та припинити заборону відчуження даного нерухомого майна, мотивуючи тим, що 01.10.2009 року йому [PERSON] була подарована 1/3 частина квартири [ADDRESS]. З метою державної реєстрації прав власності на це майно він звернувся до Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області. Однак рішенням державного реєстратора йому було відмовлено у державній реєстрації його прав власності, оскільки на квартиру виконавчою службою був накладений арешт. Як він потім зясував цей арешт на квартиру був накладений у рамках виконавчого провадження про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу. 15 травня 2016 року із веб-сайту електронних торгів позивач дізнався про те, що цю квартиру виставлено на прилюдні торги. Вважає накладенням арешту на його майно та примусовою реалізацією цього майна буде завдано йому істотної шкоди, оскільки жодної заборгованості перед [PERSON] у нього не має, так як і відсутні жодні правовідносини між ним та вказаною особою. Представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов визнав та не заперечував проти його задоволення. Відповідач [PERSON] відділ державної виконавчої служби м. Дніпропетровськ Дніпропетровського міського управління юстиції, надав суду заяву про розгляд справи у відсутності їх представника та надав письмові заперечення в яких зазначив, що [PERSON] є боржником у виконавчому провадженні по стягненню з неї на користь [PERSON] грошових сум. Враховуючи, що [PERSON] добровільно боргові зобовязання по виконавчому провадженню не виконує, державним виконавцем було винесено постанову про накладення арешту на належне їй майно. Зокрема арешт був накладений на квартиру [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] відділ державної виконавчої служби м. Дніпропетровськ Дніпропетровського міського управління юстиції в судове засідання явку свого представника не забезпечив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином про причини неявки суд не повідомив. Третя особа [PERSON] та її представник в судовому засіданні вважали позов необґрунтованим, оскільки позивач на підставі договору дарування і так є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS], а питання зняття арешту повинно вирішуватись в порядку адміністративного судочинства. Заслухав доводи сторін, дослідив письмові докази по справі, дав їм оцінку в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Відповідно ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок ) у власність. Відповідно ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. 01 жовтня 2009 року між [PERSON] та [PERSON], який будучі неповнолітнім діяв за згодою батьків був укладений договір дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS] ([PERSON]). Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №2695. 20 травня 2015 року представник позивача звернувся до Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області з метою реєстрації прав власності [PERSON] на 1/3 частину квартири [ADDRESS] ([PERSON]). Однак, своїм рішенням №21511940 від 22.05.2015 року державний реєстратор відмовив у реєстрації прав власності позивача на вищезазначену частину квартири, оскільки в електронному Реєстрі наявна інформація щодо обтяження цього обєкту нерухомості. З інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що постановою старшого державного виконавця Бабушкінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ [PERSON] від 20.05.2010 року був накладений арешт на майно боржника та оголошено заборону на відчуження б/н. Обєктом обтяження є квартира [ADDRESS] ([PERSON]). З довідки [PERSON] ВДВС м. Дніпропетровськ ГТУЮ у Дніпропетровській області №0314/9812/12 від 07.06.2016 року вбачається, що згідно даних Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень за період з 20.11.2009р. по 02.11.2010 року на виконанні у відділі ДВС перебувало виконавче провадження № 16848092 з примусового виконання судового наказу по справі №2н-230 від 04.08.2009 року, виданого Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» суми боргу у загальному розмірі 6703,74 грн. В межах зазначеного виконавчого провадження державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20.05.2010р., якою було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] ([PERSON]). Зазначене виконавче провадження 02.11.2010 року у відділі ДВС було завершено на підставі п.2 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження». Однак не має можливості надати для ознайомлення матеріали зазначеного виконавчого провадження, оскільки виконавчі провадження, передані державним виконавцем до архіву зберігаються у відділі ДВС не більше 3-х років, що встановлено відповідним Порядком роботи з документами в органах ДВС. Також судом встановлено, що державним виконавцем Самарського ВДВС ДМУЮ від 06.03.2013 року [PERSON] в рамках виконавчого провадження про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу була винесена постанова про арешт майна боржника [PERSON] та оголошення заборони його відчуження, серія та номер: ВП №37027229. Враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що виконавчими службами був помилково накладений арешт на майно позивача, а саме 1/3 частину квартири [ADDRESS] ([PERSON]), оскільки він не є боржником по вищезазначеним виконавчим провадженням та ніяким чином не повинен відповідати своїм майном по грошовим зобовязанням [PERSON] Дане обтяження порушує його права власника та позбавляє передбаченого законом права володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Відповідно ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно ч.2 ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч 1 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Проаналізувавши вищезазначені норми права та врахувавши вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, в частині зняття арешту з 1/3 частини квартири [ADDRESS] ([PERSON]), яка належить позивачу на підставі договору дарування. В іншій частині вимоги позивача задоволенню не підлягають, оскільки договір дарування, будучи не визнаним недійсним чи нікчемним і так є належним правовстановлюючим документом, який визнає за позивачем право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] ([PERSON]). Доводи третьої особи та її представника, що питання про зняття арешту з частини квартири повинно вирішуватись в порядку адміністративного судочинства судом до уваги не приймаються, оскільки позивач звернувся до суду з позовом щодо захисту його прав власника, які виникають із цивільних правовідносин. Питання судових витрат вирішити відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial