Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до відповідача про визнання пунктів кредитного договору недійсним, посилаючись на те, що 22.06.2006 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № КІО0GA00000295, відповідно до п. 1.1 Договору банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки видачі готівки через касу на строк до 22.06.2010 року включно, у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 15855 доларів США на споживчі цілі, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00 % в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструмента в розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати, комісії за дострокове погашення кредиту у відповідності до п. 3.11 даного договору. В забезпечення зобов`язання по вищевказаному кредитному договору між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки від 22.06.2006 року, посвідчений нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н.Р. та зареєстровано в реєстрі за № 2139, відповідно до умов якого позивач передав, а відповідач прийняв в іпотеку нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що визначенні в кредитному договорі, обов`язку позичальника сплачувати комісійну винагороду не було зазначено, за які саме послуги цю комісію встановлено, отже позивач фактично був змушений сплачувати за послуги, що супроводжували кредит, а така умова договору не відповідає вимогам справедливості та суперечить частині першій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів. В зв`язку з чим позивач звернувся з вказаним позовом та просить визнати недійсним кредитний договір № КІО0GA00000295 від 22.06.2006 року укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] . Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 28.09.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі Розпочато підготовче провадження у справі. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 09.12.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 28.10.2020 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому він заперечує проти позовних вимог та не визнає їх в повному обсязі, зазначає, що Постанова правління НБУ №168 від 10.05.2007 року, на яку позивач посилається, була прийнята у 2007 року, в той час, як кредитний договір підписано 2006 року, а відтак положення вказаної постанови не розповсюджується на спірні правовідносини. Крім того, відповідач вважає, що позивач звернувся до суду з пропуском загального строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Позивач в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечила. Представник відповідача в судове засідання не з`явився подав заяву про розгляд справи у його відсутність. В задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі з підстав викладених у відзиві. Суд, перевіривши та дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 04.09.2015 року позов ПАТ КБ ПриватБанк до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено та стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 7019,43 Доларів США, що за курсом 21,13 відповідно до службового розпорядження НБУ від 26.05.2015 року складає 148320 грн. 56 коп. Судовим рішенням Обухівського районного суду Київської області від 04.09.2015 року, яке набрало законної сили, встановлено що 22.06.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №KIО0GA00000295, згідно якого банк надав позичальнику кредит у сумі 15855, 00 Доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом. В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором №KIО0GA00000295 з відповідачкою [PERSON] укладено договір поруки. Відповідно до статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставити. 16.10.2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було підписано Додаткову угоду, відповідної до якої останній було списано пеню по кредиту та встановлено новий графік повернення кредиту до 29.11.2016 року. 12.11.2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було підписано Додаткову угоду №2, відповідної до якої останній було знову списано пеню по кредиту та встановлено новий графік повернення кредиту до 28.11.2016 року. Згідно п.1 ч.2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч.1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Врахувавши зазначені вимоги закону та умови кредитного договору, суд дійшов висновку про те, що правові підстави, передбачені статтями 203, 215 ЦК України, для визнання пунктів кредитного договору недійсним відсутні, оскільки банком перед укладенням кредитного договору позичальника було повідомлено та ознайомлено з усіма умовами договору. Текст підписаної сторонами анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанк, свідчить про досягнення сторонами згоди відносно умов договору до моменту реальної передачі грошових коштів. Користування позивачем кредитними коштами свідчить про те, що ним визнано умови кредитного договору та правовідносини, які виникли з банком на підставі оспорюваного кредитного договору. Інших доказів на підтвердження того, що непідписання умов та правил надання банківських послуг, вплинуло на неправильне сприйняття позичальником умов кредитного договору та порушило його права матеріали справи не містять. Згідно ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до приписів ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 76 - 81 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, тому позов не підлягає задоволенню в повному обсязі. Підстав для застосування строку позовної давності за заявою представника відповідача суд не вбачає у зв`язку з відмовою у задоволенні позову по суті пред`явлених вимог, адже як визначено в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення в цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року, положення ЦК України про позовну давність застосовується у випадку обґрунтованості позовних вимог (ст.267 ЦК України) та може бути підставою для відмови в задоволенні позову лише в разі його доведеності, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, що зроблено до ухвалення ним рішення; недоведеність вимог є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує положення ст.141 ЦПК України, звільнення позивача від сплати судового збору на підставі ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» та ухвалення рішення на користь відповідача, у зв`язку з чим витрати по сплаті судового збору підлягають компенсації за рахунок держави.

Outcome: dismissed