Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON], та просить визнати останніх такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, а саме у будинку [ADDRESS] із зняттям їх з реєстрації за вказаною адресою В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що відповідно до реєстраційного посвідчення Дрогобицького міжміського бюро технічної інвентаризації від 05.08.1996 року, їх належить житловий будинок будинку [ADDRESS]. Крім неї, у даному будинку зареєстрований її син [PERSON] та її онуки [PERSON] та [PERSON] ЇЇ онуки, які являються відповідачами у даній справі, без поважних причин вже більше 6-ти років не проживають разом із нею та не користуються її будинком. Враховуючи те, що їй приходиться витрачати додаткові кошти по оплаті комунальних послуг, а це негативно впливає на її матеріальне становище, а тому просить визнати відповідачів таким, що втратили право користування вищевказаним жилим приміщенням. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, подала суду заяву в якій відзначила, що позовні вимоги підтримує повністю, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини, просить позов задовольнити, просить суд розгляд даної справи проводити за її відсутності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], в судове засідання не з'явились з невідомих для суду причин, хоча належним чином повідомлялись про час та місце розгляду справи, що стверджується, зокрема оголошенням в газеті «Львівська пошта» від 25.04.2015 року, заперечень на позовну заяву відповідачами в суд подано не було, а тому оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без їх участі, позивач не заперечила проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ст. ст. 169, 224 ЦПК України приходить до переконання про можливість розглянути справу на підставі наявних доказів, постановивши заочне рішення. Небажання відповідачів надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причин ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Розглянувши матеріали справи, суд дав оцінку зібраним доказам, та оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін, а тому вважає, що позов слід задоволити частково виходячи з наступних підстав. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів осіб. Виходячи із загальних положень права власності, власнику належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Стаття 47 Конституції України закріплює право кожного на житло, яке є однією з головних матеріальних умов існування людини. Конституційне право на житло означає насамперед право громадянина мати житло для власного проживання і проживання членів його сім'ї. За змістом вказаної статті ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В контексті конституційного положення частина 4 вказаної статті встановлює додаткові гарантії щодо права користування житлом, зокрема те, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому наявність реєстрації відповідача в даному будинку перешкоджає позивачу в користуванні будинком та впливає на його права, як власника щодо володіння, користування та розпорядження належним йому майном. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Матеріалами справи встановлено, що позивач [PERSON] володіє будинком [ADDRESS], що стверджується наявною в матеріалах справи копією будинкової книги для прописки громадян, проживаючих в будинку. Згідно довідки виданої Літинською сільською радою Дрогобицького району, Львівської області від 15.12.2014 року за № 1166 - позивачу [PERSON] про склад сім'ї, вбачається, що у будинку [ADDRESS], числяться зареєстрованими [PERSON] та відповідачі [PERSON], [PERSON] Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 «постанови від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або для відмови їй у цьому. Відповідно до наявних в матеріалах справи актів обстеження фактичного місця проживання складених комісією Літинської сільської ради Дрогобицького району, Львівської області від 12.06.2014 року, 18.09.2014 року та 17.12.2014 року, вбачається, що на час обстеження будинку [ADDRESS], відповідачі [PERSON] та [PERSON], які зареєстровані у вищевказаному будинку не проживають. Допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є онуками позивача [PERSON], проте на протязі 5-ти 6-ти років з позивачем [PERSON] добровільно не проживають, оскільки живуть у м. Дрогобичі Львівської області. Із показів зазначених свідків встановлено судом, що відповідачі вели аморальний спосіб життя, конфліктували з родичами, і їх реєстрація в будинку носила формальний характер, оскільки їм необхідно було отримати паспорти громадян України. З роз'яснень, які містяться у п. 11 Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вбачається, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання, кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо. Водночас згідно із п. 14 Тимчасового порядку реєстрації фізичних осіб за місцем проживання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 35 від 16.01.2003 р., зняття з реєстраційного обліку за місцем проживання здійснюється на підставах: заяви особи; запиту уповноваженого органу за місцем нового проживання особи; за рішенням суду: - про позбавлення права власності на житлове приміщення чи права користування житловим приміщенням, - про визнання особи безвісно відсутньою або померлою, свідоцтва про смерть. Проте, зі змісту Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», таке питання як зняття з реєстрації до компетенції суду не відноситься, а здійснюється відповідним органом спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації (ст. ст. 7, 11 Закону) на підставі відповідних документів. Беручи до уваги вищенаведене, а також те, що відповідачі добровільно залишили спірне житло і в ньому не проживають понад встановлені законом строки, не користуються ним, не несуть витрат по його утриманню, суд приходить до висновку про те, що такі дії відповідачів свідчать про втрату інтересу до вищевказаного житла. Окрім цього, будь-яких доказів щодо наявності домовленостей щодо порядку користування спірним житловим приміщенням між позивачем та відповідачами суду не надано, а з наданих доказів вбачається, що вони самостійно залишили жиле приміщення. Судом не встановлено поважності причини відсутності відповідачів [PERSON] та [PERSON] у спірному житлі, а тому відповідачі втратили право на користування у будинку [ADDRESS].

Outcome: partial