Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідача [PERSON] та просить визнати останню такою, що втратила право на користування квартирою [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що на підставі свідоцтва про право власності, їй належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS]. Крім неї, у даній квартирі ще зареєстрована [PERSON], її онука, яка на протязі вже тривалого часу, а саме починаючи з 2012 року, без поважних причин у вищевказаній квартирі не проживає, оскільки виїхала проживати на схід України. На даний час місце перебування та проживання відповідача їй не відоме. Враховуючи те, що їй приходиться витрачати додаткові кошти по оплаті комунальних послуг, а це негативно впливає на її матеріальне становище, а тому просить визнати відповідачів таким, що втратили право користування вищевказаним жилим приміщенням. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю посилаючись на викладенні у позовній заяві обставини, просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилась з невідомих для суду причин, хоча належним чином повідомлялась про час та місце розгляду справи, що стверджується, зокрема оголошенням в газеті «Високий замок» від 07.08.2014 року, заперечень на позовну заяву відповідачем в суд подано не було, а тому оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без її участі, позивач не заперечила проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ст. ст. 169, 224 ЦПК України приходить до переконання про можливість розглянути справу на підставі наявних доказів, постановивши заочне рішення. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причин ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, свідків, суд дав оцінку зібраним доказам, та оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін, а тому вважає, що позов слід задоволити з наступних підстав. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів осіб. Виходячи із загальних положень права власності, власнику належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Стаття 47 Конституції України закріплює право кожного на житло, яке є однією з головних матеріальних умов існування людини. Конституційне право на житло означає насамперед право громадянина мати житло для власного проживання і проживання членів його сім'ї. За змістом вказаної статті ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В контексті конституційного положення частина 4 вказаної статті встановлює додаткові гарантії щодо права користування житлом, зокрема те, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому наявність реєстрації відповідача в даному будинку перешкоджає позивачу в користуванні будинком та впливає на його права, як власника щодо володіння, користування та розпорядження належним йому майном. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Матеріалами справи встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) серії САА за № 970246, яке видано комісією з питань приватизації житла при виконкомі Дрогобицької міської ради Львівської області - 29.08.2003 року, належить квартира [ADDRESS]. Відповідно до розділу ІV «Прописка» - наявної в матеріалах справи будинкової книги виданої для прописки громадян у квартирі [ADDRESS] вбачається, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] числяться зареєстрованими у вищевказаній квартирі. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 «постанови від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або для відмови їй у цьому. Відповідно до наявних в матеріалах справи актів про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації виданих КП «Житлово-експлуатаційне об'єднання» Дрогобицької міської ради Львівської області від 17.01.2014 року, 11.04.2014 року та 08.07.2014 року вбачається, що відповідач [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає з 2012 року і по час обстеження. Допитані в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що відповідач [PERSON] є онукою позивача [PERSON] З останньою вони товаришують, відвідують деколи її помешкання. Пртогом останніх років, вони відповідача [PERSON] у квартирі позивачки не бачили, із слів [PERSON] їм відомо, що вона виїхала проживати на схід України. З роз'яснень, які містяться у п. 11 Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вбачається, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання, кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо. Беручи до уваги вищенаведене, а також те, що відповідач добровільно залишила спірне житло і в ньому не проживає понад встановлені законом строки, не користується ним, не несе витрат по його утриманню, суд приходить до висновку про те, що такі дії відповідача свідчать про втрату інтересу до вищевказаного житла. Окрім цього, будь-яких доказів щодо наявності домовленостей щодо порядку користування спірним житловим приміщенням між позивачем та відповідачем суду не надано, а з наданих доказів вбачається, що вона самостійно залишила жиле приміщення. Судом не встановлено поважності причини відсутності відповідача [PERSON] у спірному житлі, а тому відповідач втратила право на користування у квартирі [ADDRESS].

Outcome: approved