Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування майнової шкоди в сумі 2455 грн.80 коп. та моральної шкоди в сумі 10000 грн., спричинених ушкодженням здоровя. В судовому засіданні позивач свій позов підтримала та пояснила, що тривалий час працювала на різних посадах в комунальному підприємстві «Кодимакомунсервіс». З вересня 2015 року була призначена на посаду бухгалтера по розрахунках у вказаному підприємстві. Свої трудові обовязки виконувала добре, до дисциплінарної відповідальності не притягувалась, зауважень від керівництва підприємства та членів трудового колективу не отримувала. Однак, після того, як на посаду директора підприємства був призначений відповідач [PERSON], відношення до неї змінилось на вкрай негативне, відповідач постійно висловлював свої зауваження щодо її роботи, прискіпливо ставився до неї. З ранку 30 березня 2016 року вона перебувала на своєму робочому місці та виконувала свою звичайну роботу. Приблизно об 11 годині в кабінет бухгалтерії зайшов директор [PERSON], який почав сваритись та звинувачувати її у тому, що вона не належно виконує свої трудові обовязки, став погрожувати їй притягненням до дисциплінарної відповідальності та звільненням з роботи за неналежне виконання трудових обовязків. Внаслідок цього інциденту раптово погіршився стан її здоровя, піднявся тиск, т.я. вона хворіє серцевим захворюванням. Через це вона змушена була піти додому, де їй стало ще гірше, після чого її донька [PERSON] викликала «швидку допомогу». Лікарі зафіксували у неї підвищений артеріальний тиск та надали необхідну медичну допомогу. Наступного дня стан її здоровя не покращився, тому вона звернулась до Кодимської центральної лікарні та після огляду лікарем була госпіталізована на стаціонарне лікування. На лікуванні перебувала тиждень та на придбання ліків і медичних препаратів витратила 2455 грн.80 коп., які просила стягнути з відповідача [PERSON], якого вважає винним у погіршенні стану її здоровя, що викликаного необхідність лікування. З цих же підстав просила стягнути з відповідача 10000 грн. в якості відшкодування спричиненої їй моральної шкоди, оскільки внаслідок неправомірних дій відповідача була спричинена шкода її здоровю, вона змушена була лікуватись в стаціонарному відділенні районної лікарні, несла витрати на придбання ліків, продуктів харчування тощо. Окрім цього, безпідставне звинувачення відповідача у неналежному виконанні нею свої трудових відносин значно поглибили її моральні страждання та переживання, вона змушена була у судовому порядку захищати свої порушені права. Свій позов позивач підтримала та з наведених нею підстав просила задовольнити. Окрім цього, уточнила, що вимоги вона предявила до [PERSON], як до фізичної особи, а не до керівника комунального підприємства. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заявленого позову не визнав та пояснив, що дійсно 30 березня 2016 року в кабінеті бухгалтерів комунального підприємства «Кодимакомунсервіс», директором якого він є, між ним та працівником підприємства [PERSON] відбулася розмова щодо неналежного виконання позивачем своїх трудових обовязків, але при цьому він діяв в межах закону, на позивача не кричав, її не ображав та жодним чином не погрожував. Відтак, своєї провини у погіршенні стану здоровя позивача не вбачає. Окрім цього, зауважив, що вказана розмова відбувалась між ним та позивачем, як між керівником та підлеглим працівником, тому вважає, що повинен мати процесуальний статус керівника підприємства, а не фізичної особи, на чому наполягає позивач. Свідки [PERSON] та [PERSON], які є працівниками КП «Кодимакомунсервіс», в судовому засіданні пояснили, що дійсно 30 березня 2016 року в бухгалтерії підприємства відбулася розмова між директором підприємства [PERSON] та бухгалтером [PERSON] щодо виконання останньою своїх трудових обовязків. В розмові [PERSON] стверджував, що [PERSON] свої обовязки виконує неналежно, але при цьому образ чи якихось погроз з боку відповідача на адресу позивача вони не чули. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що у березні місяці 2016 року він працював контролером в КП «Кодимакомунсервіс» та 30 березня 2016 року за вказівкою бухгалтера [PERSON] розносив споживачам квитанції на оплату отриманих послуг з водопостачання та водовідведення. Десь під обід дізнався, що між директором підприємства [PERSON] та позивачем відбулась сварка, після якої позивачеві стало зле і в подальшому вона потрапила до лікарні. Свідком цієї розмови не був та її обставин не знає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є донькою позивача [PERSON], якій 30 березня 2016 року після розмови з директором КП «Кодимакомунсервіс» [PERSON] стало погано, через що вона викликала матері «швидку допомогу». Оглянувши позивача, лікарі виявили у неї підвищений артеріальний тиск та надали їй необхідну медичну допомогу, при цьому, порадили звернутись до Кодимської ЦРЛ, що наступного дня позивач і зробила. В лікарні позивач перебувала тиждень. Вислухавши пояснення сторін та свідків, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд дійшов висновку про безпідставність заявленого позову та необхідність відмови в його задоволенні з таких підстав. У статті 68 Конституції України зазначено, що кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до ч.5 ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають як з підстав, передбачених законодавством, так і з дій громадян, які хоч і не передбачені ним, але виходячи із загальних засад і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права та обов'язки. Так, підставою виникнення цих прав та обовязків, окрім іншого, є спричинення шкоди. За загальним правилом (ст.ст.10, 11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін (якими відповідно до ч.1 ст.30 ЦПК є позивач та відповідач), кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. За загальними положеннями\~ЦПК України\~на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.11 постанови\~від 18 грудня 2009 року № 11 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи,\~\~їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях\~\~(ч. 4\~\~ст. 60 ЦПК України). У судовому рішенні суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи, оскільки інакше буде порушено вимоги\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~щодо справедливого судового розгляду. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 2008 по квітень 2016 року працювала на різних посадах в комунальному підприємстві «Кодимкомунсервіс», директором якого є відповідач [PERSON] 30 березня 2016 року в приміщенні КП «Кодимакомунсервіс», розташованому в м.Кодима по вул.Садова, 1 Одеської області між директором підприємства [PERSON] та бухгалтером цього ж підприємства [PERSON] відбулась розмова зприводу виконання позивачем покладених на неї трудових відносин. Наступного дня позивача [PERSON] було госпіталізовано до КУ «Кодимська центральна районна лікарня», де вона відповідно до листка непрацездатності серії АГЗ №292776 проходила стаціонарне лікування до 06 квітня 2016 року, діагноз гіпертонічна хвороба ІІ ступеня, причина непрацездатності загальне захворювання. Відповідно до ч. 1\~ст. 1195 ЦК України\~фізична особа або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Водночас, розмова між позивачем та відповідачем, що мала місце 30 березня 2016 року, хоч і відбулась умовах перебування сторін у підвищеному емоційному стані, але при цьому, як в судовому засіданні стверджувала позивач, а також відповідач [PERSON] та свідки [PERSON]О і [PERSON], без вживання відповідачем [PERSON] будь-яких образ чи погроз на адресу позивача. При цьому докази зворотного позивачем не надані. Отже, доказів того, що вказана розмова між сторонами відбувалась поза межами встановлених етичних та ділових правил спілкування у суспільстві до суду не надано. Недоведення (невстановлення) цих обставин робить неможливим покладення на відповідача обовязку відшкодувати шкоду, спричинену здоровю позивача [PERSON] Окрім цього вказана розмова відбулась між директором підприємства [PERSON] та працівником цього ж підприємства [PERSON] та стосувалась виконання позивачем покладених на неї трудових обовязків. Відтак, правовий статус у цій розмові сторони мали такий: відповідач [PERSON] керівник підприємства (працедавець), а позивача [PERSON] підлеглий працівник, при цьому предметом спірної розмови було виконання позивачем своїх трудових обовязків. Отже, процесуальний статус відповідача мав би бути визначений позивачем як керівника підприємства, а не фізичної особи, на чому наполягав відповідач [PERSON] Втім, при зясуванні судом цього питання позивач [PERSON] наполягла на визначенні процесуального статусу відповідача саме як фізичної особи, а не керівника підприємства. При цьому, у відповідності з вимогами ст.ст.10,33,60,61 ЦПК України суд має діяти виключно в межах заявлених позивачем вимог та не може самостійно без згоди позивача змінювати статус відповідача. З цих підстав невірне визначення позивачем процесуального статусу відповідача є додатковою самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed