Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно за заповітом, в якому визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, розташований по [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO]. Посилається на те, що [INFO] померла [PERSON] Після її смерті відкрилася спадщина до складу якої входить житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, розташований по [ADDRESS]. 24.05.1997 року [PERSON] вчинила заповіт, згідно якого все своє майно заповіла онукові [PERSON] Спадкоємицею, що має право на обов'язкову частку при спадкуванні за заповітом є донька померлої - [PERSON], котра на спадщину не претендує. Зазначає, що спадщину після смерті [PERSON] він прийняв вчасно, на частину спадщини отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на згаданий будинок йому було відмовлено, у зв'язку з тим, що ним не було надано належним чином оформлених документів, що посвідчують право власності на дане майно за [PERSON] Відсутність правовстановлюючих документів на будинковолодіння є перешкодою в оформленні спадщини. Саме тому, він змушений в судовому порядку визнавати право власності на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO]. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, з підстав зазначених в позовній заяві та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, подала суду заяву про визнання позову та проханням розглянути справу в його відсутності. Відповідно ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи зазначені вище вимоги закону, а також визнання відповідачем позову, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити в підготовчому судовому засіданні. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, врахувавши заяву представника відповідача, суд вважає, що позовна заява обґрунтована та підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Дана правова позиція також закріплена в п.9 Інформаційного листа № 24-753/0/4-13 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року, в якому зазначено: «якщо спадщина відкрилась до набрання чинності ЦК, судам слід враховувати, що ст. 549 ЦК УРСР було визначено перелік дій, які свідчать про прийняття спадщини - фактичний вступ у володіння та управління спадковим майно». Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР, чинного на час відкриття спадщини, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст. 549 того ж Кодексу, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON], що видно із копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 07.04.2000 року (а.с. 18). Після смерті останньої відкрилася спадщина на все належне їй майно, до складу якої входить житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, розташований по [ADDRESS]. Відповідно до ст.ст. 524, 525, 526, 527 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Судом встановлено, що 24.05.1997 року спадкодавець [PERSON] вчинила заповіт, яким все своє майно заповіла позивачу [PERSON] (а.с. 17). Відповідно до ст. ст. 534, 535 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. На виконання зазначених вимог закону судом встановлено, що спадкоємицею, що має право на обов'язкову частку спадкового майна померлої [PERSON] при спадкуванні за заповітом є її донька - [PERSON], проте остання обов'язкову частку не приймала, на спадщину після смерті матері не претендує. Судом також встановлено, що позивач [PERSON] від спадщини не відмовився, в шестимісячний термін втупив в управління та володіння спадковим майном, на частину спадщини, а саме грошові вклади із нарахованими відсотками та компенсацією, що зберігаються у Заставнівському відділенні Ощадного банку №6795 та право на земельну частку (пай) отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом (а.с. 19-20). Дана обставина також підтверджується копією постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій №311/02-31 від 10.05.2018 року (а.с. 21). Отже, в судовому засіданні знайшло підтвердження, що позивач прийняв спадщину після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. Відповідно до ч.4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно ч. 1 ст. 1268, ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. З метою отримання свідоцтва про право власності на спадкове майно у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого по [ADDRESS] позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою, однак у видачі свідоцтва нотаріусом було відмовлено, оскільки ним не були надані належним чином оформлені документи, що посвідчують право власності на згадане майно за [PERSON], що вбачається із постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій №311/02-31 від 10.05.2018 року (а.с. 21). Судом встановлено, що згідно свідоцтва [NUMBER] про право власності на будівлю (а.с. 31) [PERSON], який є дідусем позивача та чоловіком спадкодавця [PERSON] є власником будинку по [ADDRESS]. Останній помер [INFO], що видно з копії повторного свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 29.08.2017 року (а.с. 11). З довідки міської ради №1875 від 14.05.2018 року вбачається, що домоволодіння по [ADDRESS] є тим же господарством на яке видано вищевказане свідоцтво (а.с. 33). Дружина [PERSON] - [PERSON], будучи спадкоємицею за законом спадщину після його смерті прийняла, проте не оформила її належним чином. Вказане вбачається із архівної довідки №1/2528 від 15.09.2017 року та копії довідки міської ради №1695 від 08.05.2018 року (а.с. 10, 16). В п. 3.3 листi Вищого Спецiалiзованого Суду України з розгляду цивільних i кримінальних справ в інформаційному вiд 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» сказано, що всi господарсько-побутові будiвлi та споруди у домоволодіннях, якi належать громадянам i були побудовані до Указу Президії Верховної Ради Української РСР вiд 22 січня 1979 року «Про боротьбу з самовільним будівництвом господарсько-побутових будівель», i під час технічної інвентаризації не були відображені в матеріалах інвентаризації як самовільні, не вiдносяться до категорії самовільних (самочинних). Також в даному листі зазначається, що записи у по-господарських книгах, при вирішенні питання про визнання права власності на житлові будинки i споруди у порядку спадкування, оцiнюються у сукупності з iншими доказами, таким як: рiшення про оформлення права власностi громадян на будинки, технiчним паспортом на будiвлi, документами про вiдведення в установленому порядку земельних дiлянок пiд забудову тощо. Частинами 3, 4 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умов якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. З урахуванням зазначеного, матеріалів справи, враховуючи те, що [PERSON] належав спірний житловий будинок і після смерті останнього спадщину у вигляді вказаного будинку прийняла [PERSON], суд приходить до висновку, що остання набула право власності на цей будинок, проте його не оформила належним чином. Відповідно до другого абзацу пункту 3.1 розділу ІІІ Порядку затвердженого Наказом від 19.03.2013р. №95 Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. На даний час позивачем [PERSON], як спадкоємцем майна померлої [PERSON] за заповітом, виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок (а.с. 24), згідно зведеного акту вартості будинків, господарських будівель та споруд (а.с. 25), довідки - характеристики Заставнівського РБТІ №153 від 15.03.2017 року (а.с. 30), житловий будинок, розташований по [ADDRESS] побудований у 1932 році, а господарські споруди до нього у 1940 році, їх вартість становить 86130 (вісімдесят шість тисяч сто тридцять) гривень. Таким чином, сукупність зібраних у справі доказів, дають суду право зробити висновок, що позовні вимоги обґрунтовані і їх слід задовольнити з метою реалізації позивачем своїх законних спадкових прав. На підставі викладеного та

Outcome: approved