Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, уточненим в ході розгляду справи, в якому просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане 04.11.1988 року нотаріусом Сколівської державної нотаріальної контори в частині зазначення ідеальних часток спадкоємців у спадковому майні, визнати за ним право власності на мансардні приміщення загальною площею 43,41 кв.м. в будинку «А-1», розташованого в смт. В. Синьовидне, вул. Наливайка, 13 (колишня вул. Мічуріна) Сколівського району Львівської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] Лук»янівни та змінити ідеальні частки в спадковому майні житловому будинку відповідно заповіту спадкодавця [PERSON] Лук»янівни. Свої вимоги мотивує тим, що за життя 25.10.1985 року його мати [PERSON] Лук»янівна склала заповіт, згідно якого 1/3 частину будинку та мансарду заповіла йому, а 2/3 частини будинку та грошові вклади заповіла відповідачці [PERSON]. 13.03.1988 року їх мати померла. Батько [PERSON] помер 24.01.1983 року. Після смерті матері відкрилась спадщина на належний їй на праві власності житловий будинок, що в смт. В. Синьовидне по вул. Наливайка, 13, (колишня вул. Мічуріна) Сколівського району Львівської області. 04.11.1989 року нотаріусом Сколівської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, де не враховано розпорядження заповідача, а саме щодо передачі йому у власність мансардних приміщень будинку. Всі ці роки відповідач погоджувалась, що він є власником мансардних приміщень. Між ними склався певний порядок користування будинком. Вони провели добудову до нього, будинок облаштований двома входами. Він займає частину приміщень на першому поверсі та всі мансардні приміщення. У 2015 року він звернувся до відповідачки з проханням вирішити питання з мансардою, але вона стала оспорювати його право на користування нею і вважає таку спільною власністю. Така обставина порушує його права як власника, тому звернувся до суду з позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] уточнений позов підтримали, просили задоволити. Представники відповідача [PERSON] [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали та вказали, що при отриманні свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивач [PERSON] не виявив бажання поділу спадщини та отримав свідоцтво із зазначенням часток спадкового майна. Крім того, позивачем пропущено строк звернення до суду із позовом, не зазначає причини пропуску, не обгрутовує поважність пропуску такого. Представник третьої особи Сколівської державної нотаріальної контори Львівської області в судове засідання не з»явився, завідувач держнотконтори [PERSON] подав заяву за вх. №2749 від 19.06.2017 року про розгляд справи без участі представника держнотконтори, при винесенні рішення покладається на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи вважає, що у позові слід відмовити з наступних підстав. Померлій [PERSON] Лук»янівні належав житловий будинок, що в смт. В. Синьовидне, вул. Наливайка, 13, (колишня вул. Мічуріна, 13) Сколівського району Львівської області, що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 26.10.1985 року виданого державним нотаріусом Сколівської державної нотаріальної контори [PERSON], згідно якого спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON], померлого 24.01.1983 року, є його дружина [PERSON] Лук»янівна. Спадкове майно складається з цілого дерев»яного жилого будинку, що в смт. В. Синьовидне вул. Мічуріна, 13, Сколівського району Львівської області. 25.10.1985 року [PERSON] Лук»янівна склала заповіт, згідно якого 1/3 частину і мансарду належного їй будинку в смт. В. Синьовидне вул. Мічуріна, 13, заповіла сину [PERSON], 2/3 частини цього ж будинку і грошові вклади, які знаходяться в ощадних касах, заповіла дочці [PERSON]. Даний заповіт посвідчено в лікарні на прохання хворого заповідача і підписано в його присутності та присутності секретаря виконкому [PERSON] селищної ради, зареєстровано в реєстрі за №10. 13.03.1988 року [PERSON] Лук»янівна померла (свідоцтво серія ІІ-СГ №430280). Після її смерті відкрилась спадщина на майно, а саме житловий будинок в смт. В. Синьовидне, вул. Наливайка, 13, (колишня вул. Мічуріна, 13) Сколівського району Львівської області. 04.11.1988 року державним нотаріусом Сколівської державної нотаріальної контори [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого спадкоємцями зазначеного в заповіті майна [PERSON] Лук»янівни, померлої 13.03.1988 року, 2/3 частин є [PERSON] та 1/3 частини є [PERSON]. Спадкове майно складається з цілого дерев»яного жилого будинку з п»яти кімнат і трьох кухонь розміром жилої площі 61, 37 кв.м., зазначеного в технічному плані під літ. «А-1», господарських будівель: літньої кухні, зазначеної під літ. «Г», сараю під літ. «Б», вбиральні під літ. «В», колодязя під літерою «К», що знаходиться в смт. В. Синьовидне, Сколівського району Львівської області, вул. Мічуріна, 13, на земельній ділянці закріпленій за радгоспом «Сколівський», які належали померлій на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Сколівською державною нотаріальною конторою 26.10.1985 року за №1337, зареєстрованого в Стрийському МБТІ 09.12.1985 року за №768. Позивач, вважаючи, що вищезгадане свідоцтво видане з порушенням, оскільки в такому не зазначено про передачу йому у власність мансардних приміщень будинку, що в смт. В. Синьовидне, вул. Наливайка, 13 (колишня вулю Мічуріна, 13) Сколівського району Львівської області, звернувся до суду з позовом про визнання такого свідоцтва недійсним в частині зазначення ідеальних часток, визнання за ним права власності на мансардні приміщення та зміни ідеальних часток. У відповідності до роз»яснень викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Як зазначалось вище, спадкодавець [PERSON] Лук»янівна померла 13.03.1988 року, тому відносини спадкування у даному випадку регулюються нормами Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року). У відповідності до п. 136 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотарільними конторами Української РСР, затвердженої Наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31.10.1975 року №45/5, поділ спадкового майна провадиться за згодою спадкоємців, що прийняли спадщину. У випадку недосягнення згоди поділ провадиться судовим порядком відповідно до часток, належних кожному з спадкоємців за законом або за заповітом. Поділ спадкового майна оформляється угодою спадкоємців або при відсутності згоди судовим рішенням. В угоді про поділ спадкового майна визначаються реальні частки спадкоємців у спадковому майні. При цьому допускається грошова компенсація, якщо вартість майна різна. Згідно ст. 562 ЦК УРС (в редакції 1963 року) поділ спадкового майна провадиться за згодою спадкоємців, що прийняли спадщину. При недосягненні згоди поділ провадиться судовим порядком відповідно до часток належних кожному з спадкоємців за законом або за заповітом. Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно ст. 75 , 76 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Відповідно до ст. 80 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Як зазначалось вище, оскаржуване свідоцтво видано на ім»я позивача [PERSON] та відповідачки [PERSON] 04.11.1988 року. При видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивач не заперечував щодо проведеного розподілу житлового будинку, та не звертався до суду про поділ часток відповідно до заповіту, відсутня і угода спадкоємців про поділ спадкового майна, що свідчить по те, що [PERSON] погоджувався із таким роподілом будинку. Як в поданому позові так і в судовому засіданні позивач [PERSON] стверджував, що відповідач [PERSON] протягом всіх років погоджувалась з тим, що він є власником мансардних приміщень, і лише в 2015 році відповідач почала оспорювати право позивача на користування мансардними приміщенями. Даний факт дає суду підстави зробити висновок, про те що з моменту видачі свідоцтва, а саме станом на 04.11.1988 рік, позивачу було відомо про виділення йому у власність 2/3 частин житлового будинку в смт. В. Синьовидне, вул. Наливайка, 13 (колишня вул. Мічуріна, 13) Сколівського району Львівської області, однак із позовом [PERSON] звернувся лише 11.04.2016 року, тобто через 28 років. Крім того, в поданому позові позивач покликається на норми ст. 1300 ЦК України в редакції 2004 року, якою передбачено внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, що не може бути застосовано судом, оскільки відносини спадкування у даному випадку регулюються нормами Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року), нормами якого не передбачено внесення змін до свідоцтва про право на спадщину. Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги те, що при видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивач [PERSON], не заперечував щодо проведеного розподілу будинку, угода між спадкоємцями про поділ спадкового майна не укладалась, позивач не звертався до суду про поділ часток відповідно до заповіту, протягом встановленого строку, а звернувся до суду з позовом за спливом 28 років після видачі оспорюваного свідоцтва та просить внести зміни до свідоцтва про право на спадщину, що не може бути застосовано судом, оскільки відносини спадкування у даному випадку регулюються нормами Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року), нормами якого не передбачено внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, тому суд вважає, що у позові слід відмовити.

Outcome: dismissed