Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Територіальної громади в особі Марївської сільської ради Запорізького району Запорізької області про визнання за ним права власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований в с. Марївка вул. Щаслива (нова назва) Комсомольська (стара назва), буд. 57 Запорізького району Запорізької області, обґрунтовуючи позов тим, що згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 19.10.1982 року секретарем виконавчого комітету Марївської сільської ради Запорізького району Запорізької області, реєстровий №28 йому належить на праві власності вищезазначений житловий будинок. Відповідно до рішення №4 від 22.09.2015 року Марївської сільської ради Запорізького району Запорізької області вулиця Комсомольська в с. Марївка Запорізького району Запорізької області була перейменована на вулицю Щасливу. В теперішній час позивач, відповідно до вимог діючого законодавства, бажає зареєструвати своє право власності на належний йому житловий будинок, однак, відповідно до діючого «Порядку про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» документами, що підтверджують виникнення права власності є нотаріально посвідчений договір дарування, а не посвідчений секретарем сільської ради, в звязку з чим він повинний був звернутися до суду з цією позовною заявою за захистом своїх порушених прав. В судове засідання позивачка та її представник не зявились, надали заяву про підтримання позовних вимог в повному обсязі, просять розглянути справу в їх відсутності. Відповідач - Територіальна громада Марївської сільської ради Запорізького району Запорізької області в судове засідання не зявились, надали суду заяву, в якій зазначили, що з позовною заявою [PERSON] згодні в повному обсязі, заперечень не мають, просять розглянути справу в відсутність їх представника. Тому суд вважає за необхідне розглядати справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно з частиною 4 ст. 169 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У звязку з чим, на підставі ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні правовідносини. Відповідно до ч.1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа (фізична, юридична) має конституційне право на судовий засіб захисту. Згідно Цивільного кодексу України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду як з позовом про визнання права власності (ст. 392 ЦК України). Статтею 16 ЦК України передбачено, що звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Суд встановив, що на час укладання договору купівлі-продажу позивачем, а саме, 19.10.1982 року, діяли норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. Відповідно до ст. 128 ЦК УРСР в редакції 1963 року, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. До передачі речей прирівнюється передача розпорядчого документу на речі. При цьому ч. 2 ст. 227 УРСР передбачала реєстрацію жилого будинку у виконавчому комітеті місцевої ради, але не визначала, що власник набуває право власності виключно після реєстрації договору в виконавчому комітеті сільської ради. Право власності на вищезазначений житловий будинок з господарськими спорудами набуто [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого секретарем виконавчого комітету Марївської сільської ради Запорізького району Запорізької області договору купівлі-продажу, який зареєстрований в книзі записів нотаріальних дій за №28 від 19.10.1982 року, що відповідало вимогам ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.). Даний договір складено згідно п. 62 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами УССР» від 31.10.1975 року і п. 45 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій виконкомами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих» від 09.01.1976 року, ст.4 Інструкції «Про порядок реєстрації будинків і домоволодінь в містах і селищах міського типу УССР» від 31.01.1966 року. Відповідно п. 1 ст. 1 Інструкції «Про порядок реєстрації будинків і домоволодінь в містах і селищах міського типу УССР» від 31.01.1966 року, що діяла до 13.01.1995 року тільки в містах та селищах міського типу реєстрацію житлових будинків проводило бюро технічної інвентаризації. Згідно п. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Пунктом 3 ці є ж статті передбачено, що якщо цивільні правовідносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав і обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. У відповідності до п. 5 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 року, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Суд встановив, що земельна ділянка, на якій розташований належний позивачу житловий будинок за адресою: с. Марївка вул. Щаслива, 57 Запорізького району Запорізької області належить йому на праві власності, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю . Відповідно до ст. 182 ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» встановлено, що обєкти нерухомого майна підлягають спеціальній реєстрації відповідним органом. Згідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою факту виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а такою у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На підставі вищевикладеного, суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки задоволення його позовних вимог не порушує невизнанні або оспорюванні права, свободи чи інтереси будь-яких осіб та вважає за можливе визнати за ним право власності на спадковий житловий будинок з господарськими спорудами. На підставі викладеного,

Outcome: approved