Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до суду із даним позовом до відповідача - [PERSON] , в обґрунтування якого вказав, що 27.06.2012 р. вони з відповідачкою уклали шлюб, у якому у них народилась спільна донька - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 31.10.2019 р. шлюб між сторонами був розірваний. Позивач зазначив, що до укладення шлюбу він мав у власності автомобіль марки DAEWOOLANOS, 2007 року випуску з номером кузова [NUMBER] , та Ѕ частину квартири [ADDRESS] . За час шлюбу, за домовленістю з відповідачкою, 11.10.2013 р. позивач продав належну йому частку вищевказаної квартири за 8 749,27 доларів США, що становило половину від вартості усієї квартири, і за рахунок отриманих коштів було здійснено поліпшення у будинку [ADDRESS] , що належить відповідачці та її батькам. Крім цього, 25.12.2014 р. за 5 000 доларів США на ім`я відповідачки був придбаний автомобіль марки DAEWOOLANOS, 2008року випуску з р/н [NUMBER] . 29.07.2016 р. позивач продав належний йому до шлюбу автомобіль марки DAEWOOLANOS, 2007 року випуску з номером [NUMBER] , за 3 000 доларів США, і ці кошти також були використані на потреби сім`ї. Позивач також вказав, що за час шлюбу між ним та відповідачкою була домовленість, що автомобіль DAEWOOLANOS, 2008року випуску з р/н [NUMBER] власністю позивача через те, що був придбаний за кошти, виручені від продажу належного йому до шлюбу майна. Проте після припинення шлюбу відповідачка відмовляється від досягнутих домовленостей, у зв`язку з чим він звернувся до суду із даним позовом, в якому просив: -визнати за ним право власності на автомобіль DAEWOOLANOS, 2008року випуску з р/н [NUMBER] . У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, представник позивача надав заяву про слухання справи у його відсутність, позов підтримав з підстав, що викладені у позовній заяві. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та місце судового засідання була повідомлена своєчасно та належним чином. Причини її неявки суду невідомі, відзиву чи заяви про слухання справи у її відсутність до суду не надходило. Відповідно до ст.ст. 280-281 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1)відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2)відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3)відповідач не подав відзив; 4)позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки у судове засідання всіх відповідачів. Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Враховуючи неявку належно повідомленого відповідача у судове засідання і того, що позивачта його представник не заперечували проти заочного розгляду справи, на підставі ст.ст. 280-281 ЦПК України суд ухвалює по справі заочне рішення на підставі наявних у ній доказів. Суд, дослідивши наявні у справі письмові докази, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК Україникожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина 3 ст. 12 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що сторони по даній справі - [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб 27.06.2012 р., який був розірваний рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 31.10.2019 р. Від цього шлюбу вони мають доньку - [PERSON] , [INFO] . Судовим розглядом встановлено, що за час шлюбу, 25.12.2014 р. на ім`я відповідачки - [PERSON] був придбаний автомобіль DAEWOOLANOS, 2008року випуску з р/н [NUMBER] , з номером шасі (кузова, рами) [NUMBER] , що підтверджується наявною у матеріалах справи копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).Вважається, щокожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні положення містяться у статті 368 ЦК України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України). У разіподілу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільно їсумісної власност іподружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Верховний суд у Постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 виклав правовий висновок, де зазначив: Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядкуспадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилався на те, що спірний автомобіль DAEWOOLANOS, 2008 року випуску з р/н [NUMBER] , був придбаний хоча і за час шлюбу з відповідачкою, проте за рахунок особисто належних йому коштів, виручених зокрема, від продажу належного йому до шлюбу майна - Ѕ частини квартири [ADDRESS] . Між тим, аналізуючи надані позивачем письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що вони жодним чином не доводять того, що спірний автомобіль був придбаний за саме за ці кошти. Тим більше, що з часу продажу квартири - 11.10.2013 р. і до придбання спірного автомобіля - 25.12.2014 р., пройшов значний проміжок часу, що не виключає використання цих коштів на інші потреби. Таким чином, на думку суд, позивачем не спростовано презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на спірний автомобіль, не доведено позовних вимог, тому суд не вбачає підстав для задоволення даного позову. На підставі ст. 141 ЦПК України суд не відшкодовує позивачеві понесені ним судові витрати через відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed