Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою в якій вказує, що він є власником житлового будинку № 15, розташованого по вулиці Торецькій у с. Райгородок Словянського району Донецької області. Зареєстровані у вказаному будинку відповідач по справі [PERSON], а також малолітні діти позивача: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які не є власниками вказаного будинку, не проживають в ньому з грудня 2016 року, не користується ним, а [PERSON] до того ж не бере участі в оплаті комунальних платежів, що, в свою чергу, перешкоджає позивачеві здійснювати свої права власника. В звязку з цим, [PERSON] просить суд заявлені ним позовні вимоги задовольнити та визнати [PERSON], а також малолітніх [PERSON], [PERSON] та [PERSON], такими, що втратили право користування житловим будинком № 15, розташованим по вулиці Торецькій у с. Райгородок Словянського району Донецької області. Позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON], що здійснює свої повноваження на підставі ордеру серії АА № 110401 від 17 травня 2018 року, в судовому засіданні надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, заявлені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх [PERSON], [PERSON] та [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково. Зазначила, що вона не заперечує проти визнання її такою, що втратила право користування житловим будинком № 15, розташованим по вулиці Торецькій у с. Райгородок Словянського району Донецької області, оскільки дійсно з грудня 2016 року вона не проживає у ньому. В той же час, зазначила, що заперечує проти визнання малолітніх [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування спірним будинком, оскільки діти хоча й проживають з нею за місцем мешкання її сестри, однак ані власного житла, ані можливості реєстрації свого місця проживання за іншою адресою не мають. Представник третьої особи Служби у справах дітей Словянської районної державної адміністрації Донецької області, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився. Третьою особою суду було подано клопотання, в якому просили рішення ухвалити відповідно діючого законодавства, а справу розглянути у відсутність їх представника. Суд, вислухавши пояснення учасників судового засідання, показання свідка, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Згідно з договором дарування житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Другої словянської державної нотаріальної контори Донецької області [PERSON] 30 березня 2005 року та зареєстрованого в реєстрі за № 439, Витягом з Державного реєстру правочинів № 831297 від 30 березня 2005 року, Витягом Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» м. Словянськ № 7102071 від 25 квітня 2005 року, Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 129069797 від 26 червня 2018 року, житловий будинок № 15, розташований по вулиці Торецькій у с. Райгородок Словянського району Донецької області, належить позивачу по справі [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В той же час з приписів ч. 1 ст. 405 ЦК України слідує, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Так, як було встановлено в судовому засіданні та вбачається з домової книги для прописки громадян, що проживають в [INFO], а також довідки № 192-30/739, виданої Виконавчим комітетом Райгородоцької селищної ради 14 травня 2018 року, слідує, що у вищевказаному будинку зареєстровані окрім позивача [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Поряд з цим, рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 15 березня 2018 року у справі №\~243/1366/18, провадження № 2/243/966/2018, яке набуло законної сили 17 квітня 2018 року, шлюб між позивачем по справі [PERSON] та відповідачем по справі [PERSON] було розірвано. З акту, складеного 14 травня 2018 року комісією у складі депутата Райгородоцької селищної ради [PERSON], а також сусідів-свідків: [PERSON], яка проживає за адресою: [INFO], і [PERSON], яка проживає за адресою: [INFO], вбачається, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з 10 грудня 2016 року по теперішній час в будинку № 15, розташованому по вулиці Торецькій у с. Райгородок Словянського району Донецької області, не проживають, проти чого відповідач й сама не заперечувала в судовому засіданні. Отже суд приходить до висновку про доведеність позивачем факту не проживання [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у спірному будинку понад один рік до дати його звернення до суду з даним позовом. Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, враховуючи, що [PERSON], яка визнає позовні вимоги щодо визнання її такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, не є ані членом сімї позивача [PERSON] в розумінні ч. 2 ст. 3 СК України та ч. 1 ст. 405 ЦК України, ані власником спірного будинку, та приймаючи до уваги, що відповідач без поважних причин не проживає в даному будинку понад один рік, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування спірним житловим будинком в судовому засіданні знайшли своє підтвердження, а тому підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] в частині визнання малолітніх [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком № 15, розташованим по вулиці Торецькій у с. Райгородок Словянського району Донецької області, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Так, в судовому засіданні сторони підтвердили, що малолітні [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], є їх спільними дітьми. Приписами ч. 1, 2 ст. 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Аналогічні приписи викладені у ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України. З матеріалів справи, пояснень сторін, а також показань свідка [PERSON], який зазначив, що відповідач по справі [PERSON] разом з дітьми [PERSON], [PERSON] та [PERSON] хоча й припинили проживати у спірному житловому будинку з 2016 року, проте діти систематично приходять до позивача [PERSON] додому до спірного будинку, вбачається, що жоден з дітей на час вирішення позивачем та відповідачем питання щодо їх окремого проживання не досяг десяти років. Тобто на час вирішення сторонами питання щодо їх окремого проживання, а також щодо проживання їх дітей, а саме у 2016 році, ані думка [PERSON], ані думка [PERSON], ані думка [PERSON] щодо місця їх проживання сторонами не враховувалася. До того ж, приймаючи до уваги систематичні відвідування дітьми свого батька позивача [PERSON] за місцем його проживання, а саме у спірному будинку, суд приходить до висновку, що діти припинили проживати у цьому будинку не з власної ініціативи. В звязку з чим, суд приходить до переконання про недоведеність позивачем обставини, що його малолітні діти не проживають у спірному будинку понад рік без поважних причин. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Натомість в судовому засіданні було встановлено, що малолітні [PERSON], [PERSON] та [PERSON] ані власного житла, де вони можуть постійно проживати, ані можливості реєстрації свого місця проживання за іншою адресою не мають. Отже суд приходить до висновку, що на час розгляду даної справи єдиним житлом, де діти можуть постійно проживати та бути зареєстрованими є житловий будинок № 15, розташований по вулиці Торецькій у с. Райгородок Словянського району Донецької області. За таких обставин суд не знаходить підстав, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України, для визнання малолітніх [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням. На підставі викладеного та

Outcome: partial