Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-19 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернувся до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарні №3» про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у сумі 21 140,88 гривень. Стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 20 000,00 гривень. Свої позовні вимоги мотивую тим, що 13 червня 2001 року позивача було прийнято на посаду заступника головного лікаря по медичній частині лікаря-хірурга. 01 січня 2007 року у зв`язку зі змінами штатного розпису, посаду «Заступника головного лікаря по медичній часині лікар-хірург» змінено на посаду «Заступник головного лікаря з хірургічної допомоги». 03 грудня 2019 року відповідача було звільнено із займаної посади у зв`язку зі скороченням штату працівників. У день звільнення позивачу не було проведено виплату усіх сум, що йому належать. Фактичний розрахунок було проведено лише 27 грудня 2019 року. В добровільному порядку відповідач здійснити виплату за час затримки розрахунку не зробив, тому з Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня № 3» Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) підлягає стягненню 21 140,88 гривень. Крім цього, у зв`язку із протиправними діями відповідача, позивачу було завдано моральної шкоди, яку останній просить стягнути у розмірі 20 000,00 гривень. Представником відповідача було подано відзив на позовну заяву в якому просив врахувати наведений у відзиві розрахунок середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та взяти до уваги пояснення щодо розміру моральної шкоди. Крім цього, з подано відзиву вбачається, що у зв`язку із особливостями бюджетного фінансування остаточний розрахунок із позивачем було проведено пізніше, а саме27 грудня 2019 року. Однак розмір середньоденної заробітної плати складає 692,78 гривень. Щодо моральної шкоди, представник відповідача зазначив, що вимога про стягнення 20 000,00 гривень моральної шкоди необґрунтована та неправомірна та вважають, що відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 000,00 гривень достатньо та справедливо. Позивач подав відповідь на відзив в якому просив врахувати викладені у даній відповіді аргументи під час ухвалення рішення та додатково пояснив. Надана стороною відповідача довідка про розмір середньої заробітної плати не відповідає Постанові КМУ, тому не може бути прийнята судом для визначення розміру середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. Представники позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримали в повному обсязі та просили її задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. З урахуванням вищевикладеного Дніпровським районним судом м. Києва 20 липня 2020 року, постановлена ухвала про заочний розгляд справи, відповідно до положень ст. 280, 281 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16 березня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Суд, заслухавши пояснення представників позивачів, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, приходить до наступного висновку. Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, наказом № 113-к від 13.04.2001 року [PERSON] прийняли на посаду заступника головного лікаря по медчастині, тимчасово на 2 місяця, з 13.04.2001 року по 13.06.2001 року (а.с.9). Наказом № 190-к від 13.06.2001 року [PERSON] було призначено на посаду заступника головного лікаря по медичній частині лікаря-хірурга (а.с.10-11). Наказом № 720-к від 03.12.2019 року [PERSON] звільнено з займаної посади в зв`язку зі скороченням штату працівників, п.1 ст. 40 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати. (а.с.17). У день звільнення з [PERSON] не було здійснено розрахунку, що визнає відповідач в своєму відзиві на позовну заяву. Остаточній розрахунок з [PERSON] було здійснено лише 27.12.2019 року, що підтверджується копією виписки з АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.20). Звертаюсь до суду Позивач просить суд стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.12.2019 року по 27.12.2019 року. Статтею 2 КЗпП України одночасно передбачено і право громадянина на працю і право на отримання за працю заробітної плати не нижче встановленого державою мінімального розміру. Працівники реалізують право на працю шляхом укладання трудового договору на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Частиною 1ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 117КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що особливості фінансування роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Належних та допустимих доказів того, що невиплата заробітної плати спричинена не з його вини, відповідачем не надано. Відповідно до роз`яснень, які надані Верховним судом України в постанові Пленуму № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі застосування ст. 117 КЗпП України перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачу сум в день звільнення. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Крім того, слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012. Відтак відповідач зобов`язаний сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення з роботи по день фактичного розрахунку, тобто за період з 03.12.2019 року по 27.12.2019 року. З відзиву вбачається, що відповідач при розрахунку середнього заробітку не врахував позивачу сплачену йому в жовтні 2019 року виплату, яка, на думку відповідача, є виплатою пов`язаною з ювілейною датою в розмірі 4295 грн. 77 коп. З даним твердженням відповідача суд не погоджується виходячи з наступного. Дійсно відповідно до розділцу3 пункту 4 підпункту и) Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються, зокрема, виплати, пов`язані з ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо. З наданої позивачем копії розрахункового листка за жовтень 2019 року вбачається, що в жовтні 2019 року окрім інших виплат, [PERSON] була нарахована премія до свята. (а.с.72). На спростування факту виплати пов`язаною з ювілейною датою, відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу. Таким чином, середній заробіток [PERSON] становить 792, 68 коп. ( 15743 грн. 80 коп. - жовтень 2019 року + 18341 грн. 48 коп. - листопад 2019 року : на 43 робочих дня). У період з 03.12.2019 року по 27.12.2019 року було 18 робочих днів. Таким чином сума середнього заробітку становить 14268 грн. 25 коп. При цьому з вказаної суми мають бути відраховані обов`язкові платежі до державного бюджету. З огляду на викладене, порушене право позивача підлягає захисту, суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити частково - стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня № 3» Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.12.2019 року по 27.12.2019 року включно у сумі 14268 грн. 25 коп. Що стосується стягнення моральної шкоди. Звертаючись до суду з вимогою про стягнення моральної шкоди позивач зазначив, що внаслідок протиправних дій відповідача йому було завдано моральної шкоди. Він був змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя та життя своєї родини. Зважаючи на відсутність роботи, складний економічний стан країни, все це його морального пригнічувало, заганяло його у стан депресії та вкрай негативно відобразилося на відносинах в сім`ї та на соціальних зв`язках. Внаслідок незаконних та спланованих дій відповідача, отримував постійні негативні підкріплення психотравмуючої ситуації - звільнення, змушений прикладати надмірні моральні зусилля задля відвоювання належних йому зарплатних коштів у відповідача, навіть після звільнення. Відповідно до 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Ураховуючи, те що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, враховуючи характер та обсяг страждань, перенесених позивачем через пошкодження його трудових прав, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті, а також з урахуванням засад розумності й справедливості, суд дійшов висновку стягнення з відповідача на користь [PERSON] 1 000 грн. компенсації моральної шкоди. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню частково. На підставі викладеного та

Outcome: partial