Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. В обґрунтування позову посилається на те, що він являється власником житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: вул. Дністровська, 54 у м. Хотин, Чернівецької області на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] 18.01.1974 року за № 1041. Зазначає, що в середині 2009 року його син [PERSON] запропонував свою допомогу та догляд в рахунок нерухомого майна, зокрема житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, що розташований по вул.Дністровській, 54 в м. Хотині, Чернівецької області на підставі цієї домовленості вони у приватного нотаріуса [PERSON] уклали договір довічного утримання. Також зазначає, що після підписання даного договору [PERSON] відвідував його, а починаючи з початку 2016 року жодного разу не доглядав його та, не купував ліки та продукти харчування, у звязку з чим весною 2016 року він вирішив розірвати договір довічного утримання. Проте відповідачем [PERSON] було повідомлено, що будинок належить йому на підставі договору дарування, який був підписаний в 2009 році. Вказує, що 01.06.2016 року з Хотинського комунального районного бюро технічної інвентаризації надійшла відповідь, в якій було зазначено що між сторонами був укладений договір дарування, а не договір довічного утримання. Також вказує, що починаючи з 2009 року з часу укладення договору відповідач [PERSON] в господарстві не проживає, за комунальні та інші послуги не сплачує. А тому вважає, що в даному випадку має місце помилка та важка обставина в якій він знаходиться, так як постійно хворіє. Просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами що розташовані по вул. Дністровській, 54 в м. Хотині, Чернівецької області, який укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Хотинського нотаріального округу [PERSON] 25.11.2009 року за № 805. Також просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь судові витрати в справі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх в повному обсязі. Суду пояснив, що він у 2009 році у приватного нотаріуса [PERSON] на його думку зареєстрував договір довічного утримання, нотаріус йому не розяснював про умови договору. Вказав, що син, тобто відповідач в справі допомагав йому з 2009 року, а з 2016 року жодного разу не приходив і ні разу не допомагав. Також вказав, що коли він лікувався, то син його не провідував. Зазначив, що в нього крім відповідача є ще троє синів, відповідач самий наймолодший з них, з будинку відповідач його не вигоняв. В даний час там проживає один із синів - Сергій, оскільки немає де проживати. Також вказав, що він проживає з іншою жінкою в іншому будинку на протязі 17 років, з якою офіційно перебуває в шлюбі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав, просив задовольнити їх в повному обсязі. Суду пояснив, що позивач при підписанні договору не зрозумів умови даного договору, тому і помилився відносно природи правочину. Також вказав, що комунальні платежі за утримання будинку сплачував позивач. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, та пояснив, що між ним та батьком був укладений договір дарування, про що батькові було відомо. Вказав, що він повернувшись із армії одружився і з того часу проживав у своєї дружини. Зазначив, що між його батьками почалися суперечки і вони вирішили подарувати йому даний житловий будинок. У приватного нотаріуса [PERSON] вони заключили договір дарування будинку, при цьому були присутні він, батько та мати. Комунальні послуги за даний будинок сплачував він, а не батько. Вказав, що мати попросила, щоб він дозволив проживати в будинку братові Олегу, в даний час там проживає брат Сергій, оскільки немає де проживати, ключі від будинку знаходяться в його братів. Зазначив, що його батько проживає з іншою жінкою в м. Хотині, по вул. Воїнів Визволителів. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що при укладенні договору не була присутньою, зі слів позивача [PERSON] відомо, що останній зробив договір дарування житлового будинку на молодшого сина, щоб той здійснював за ним догляд. Коли [PERSON] лежав у лікарні то [PERSON] не приходив до нього, в будинку позивач не проживав, там проживали його брати. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона проживає недалеко від будинку відповідача, їй нічого невідомо про укладення договору дарування, знає тільки те, що [PERSON] та син [PERSON] в даному будинку не проживають, а тільки приходять його доглядати. Зараз в будинку проживає інший син позивача. Крім того, зазначила, що їй зі слів позивача відомо, що він зробив договір дарування на молодшого сина і завжди говорив, що все буде молодшому синові [PERSON]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона являється дружиною відповідача [PERSON], у 2009 році вона перебувала за кордоном, однак по телефону спілкувалась з чоловіком та дізналась, що його батьки наполягають на тому, щоб зробити документи на їхній будинок на її чоловіка. Зазначила, що при укладенні договору дарування всі витрати оплачував [PERSON]. Пояснила, що батьки чоловіка зробили документи на будинок на [PERSON], окільки останні постійно говорили, що він самий кращий із синів. Також вказала, що її чоловік з 2002 року, а саме з часу їх одруження в оспорюваному на даний час будинку не проживав. Заслухавши пояснення позивача, його представника, відповідача, а також пояснення свідків, дослідивши письмові докази по даній цивільній справі, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів, може бути в тому числі припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до його порушення, зміна правовідношення. Як правило, власник порушеного або невизнаного права може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відповідно до ст. 27 ЦПК України доказами в цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Так, судом встановлено, що відповідно до умов оспорюваного договору дарування від 25.11.2009 року позивач [PERSON] передав [PERSON] безоплатно у власність житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: вул. Дністровська, 54 м. Хотин, Чернівецької області (а.с. 9). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, наданого до матеріалів справи, вбачається, що підставі договору дарування від 25.11.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу [PERSON] за відповідачем в справі [PERSON] зареєстроване 11.12.2009 року право власності на оспорюване майно, форма власності приватна, частка 1/1 (а.с.10). Як встановлено судом, позивач оспорює вищевказаний договір дарування житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: вул. Дністровська. 54, м. Хотин, Чернівецької області, посилаючись на те, що він помилявся щодо природи укладеного правочину, а тому просив розірвати вищевказаний договір дарування. Згідно ч. 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Отже, виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Однак, як встановлено судом, при укладенні оспорюваного договору дарування від 25.11.2009 року належного позивачу житлового будинку, останній на момент укладення правочину не був людиною похилого віку, не потребував догляду і сторонньої допомоги, в нього було в наявності інше житло, в якому як і було ним особисто підтверджено в судовому засіданні він на протязі 17 років проживає з іншою дружиною, отже спірне житло у позивача не єдине. Також, як встановлено судом та підтверджено зі слів свідків позивач [PERSON] не проживав в спірному будинку з моменту укладення договору дарування, та ключі від вказаного будинку останній передав рідним братам відповідача [PERSON], тобто своїм синам, т.к. останім не було де жити, а відповідач не заперечував. Як встановлено судом, на момент укладення вищевказаного договору дарування, дарувальник [PERSON] перебував у приватного нотаріуса Хотинського нотаріального округу [PERSON] і під час підписання договору дарування сторонами не було представлено жодних доказів того, які б свідчили про те, що позивач на той час фізично не мав змоги підписати договір дарування чи не розумів його змісту на момент його укладення, що і вбачається із тексту викладеного в договорі дарування. Також, як вбачається з матеріалів справи, у відповідності до тексту договору дарування від 25.11.2009 року, приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу [PERSON] не було зазначено жодного застереження, щодо помилки правочину, нотаріусом були здійснені всі необхідні дії, щодо заключення даного договору дарування, [PERSON] також був попередньо ознайомлений нотаріусом із приписами цивільного законодавства, що регулюють саме укладений договір дарування, а не інший правочин, що і спростовує обґрунтування позивача та його представника щодо помилки природи укладеного правочину. Отже, як встановлено судом, позивач укладаючи договір дарування своїм підписом підтвердив, те що даний договір він укладає добровільно, цілеспрямовано, свідомо, бажаючи реального настання правових наслідків обумовлених цим договором, діючи без впливу обману. Згідно ст. 215 п. 1, 3 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Як розяснено в пункті 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до ст.ст. 229-233, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Згідно п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою на підставі обману чи помилки; особа, яка оскаржує правочин, має довести, що вона при укладенні правочину помилялася щодо його природи. У відповідності зі ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд вважає, що у позивача на момент укладення оспорюваного правочину був відсутній хворобливий стан здоровя, внаслідок якого позивач не здатний був в повній мірі розуміти значення своїх дій та керувати ними, оскільки жодна з наведених обставин не доведена в судовому засіданні обєктивними доказами, та підстав, які б вплинули на волевиявлення позивача при укладенні договору, судом не встановлено. Також суд не приймає до уваги посилання позивача на той факт, що відповідач йому не надає з 2016 року ніякої допомоги та мав би згідно умов договору здійснювати за ним догляд, оскільки за змістом ст.717 ч. 2 ЦК України договір дарування є безумовним договором. Крім того, це ствердження спростовується самим текстом вказаного договору, де зазначено, що сторонам розяснено зміст ст. 717 - 723 ЦК України, і не міститься жодного посилання на будь-які умови його укладання. Отже, аналізуючи встановлені факти, суд приходить до висновку, що позивачем та його представником не доведено наявність помилки щодо природи правочину, що є підставою для відмови у задоволені позову в частині визнання недійсним договору дарування житлового будинку від 25.11.2009 року. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача в користь позивача судові витрати стягненню не підлягають. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed