Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в Монастириський районний суд Тернопільської області з вимогою до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої вимоги мотивує тим, що 10.11.1990 року в Відділі реєстрації актів міської ради Монастириського району Тернопільської області сторони зареєстрували шлюб, актовий запис №8. Від даного шлюбу мають одну дитину: дочку - [PERSON] [INFO] яка вже є повнолітньою. Одруження з відповідачем виявилось невдалим. В позовній заяві зазначає, що в них утворились кардинально різні погляди на сімейне життя, що призвело до значних непорозумінь і неодноразових роз'їздів із спільного помешкання та проживання окремо. Відповідач не цікавився ні моїм життям ні життям дитини, не приймав участі у вирішенні сімейних побутових проблем, не проявляв піклування чи турботи, почав зловживати спиртними напоями та перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння постійно безпричинно розпочинав безглузді сварки, під час яких ображав її та інколи застосовував до неї фізичне насильство, а тому вважає, що така аморальна поведінка відповідача негативно впливає на їхню вже повнолітню дочку, на духовний розвиток та моральний стан позивача. Разом з відповідачем не проживають, спільного господарства не ведуть, а тому переконана, що сенсу підтримувати сімейні відносини немає та вважає, що спільне проживання та збереження шлюбу неможливі та просить її позовні вимоги задовольнити. Представник позивача, позивач в судове засідання не з'явились, від представника позивача через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримують повністю, просять їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, суду надав заяву про розгляд справи у його відсутності, проти позовних вимог не заперечує. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.11.1990 року в Трудолюбівській (нова Швейківській) сільській раді Монастириського району Тернопільської області сторони зареєстрували шлюб, актовий запис №8, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] виданого 10.11.1990 року. Від даного шлюбу мають одну повнолітню дитину: дочку - [PERSON] [INFO]. Сторони по справі спільного господарства не ведуть, сумісне проживання остаточно припинено, шлюб носить формальний характер, позивач настоює на розірванні шлюбу. В Постанові Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначається, що при розгляді справ, які виникають у зв'язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, а також інших нормативно - правових актів, що регулюють сімейні відносини. Згідно ч. 1 ст. 3 СК України, сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Статтею 56 СК України передбачено, що кожна особа має право припинити свої шлюбні відносини. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України) Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. У відповідності до ст. 112 Сімейного Кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивач миритися не бажає і збереження шлюбних відносин суперечить її інтересам, суд приходить до переконання, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] необхідно розірвати, так як подальше спільне життя подружжя та збереження сім'ї неможливе. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище, а тому вимога позивача про залишення їй прізвища «[PERSON]» підлягає задоволенню.

Outcome: approved