Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-11 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд визнати квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 79,70 кв.м, житловою - 36,5 кв.м, спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON], визнавши за нею право власності на Ѕ його частину. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 23.10.1999 сторони перебували у шлюбі, що був розірваний рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 11.01.2016. Відповідачем 07.09.2012 було придбано у власність майнові права на квартиру [ADDRESS]. Додатковими угодами до договору купівлі-продажу майнових прав було визначено номер квартири - 111, загальною площею 78,83 кв.м та остаточну вартість квартири, яка було погашена відповідачем 12.06.2015. Дійти взаємної згоди щодо поділу вищевказаного майна придбаного за час спільного проживання з відповідачем позивач не може. Ухвалою суду від 23.10.2018 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено дату підготовчого засідання. 23.10.2018 ухвалою суду задоволено заяву представника позивача [PERSON] про забезпечення позову та накладено арешт на Ѕ частину квартири [ADDRESS], що належить [PERSON], [INFO], РНОКПП [NUMBER]. Ухвалою суду від 17.01.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 12.02.2019. Сторони в судове засідання не з'явились. До початку розгляду справи по суті відповідач [PERSON] подав суду заяву про визнання позову у повному обсязі, в якій не заперечує проти задоволення позовних вимог, слухання справи просить проводити за його відсутності. Від представника позивача [PERSON] надійшла заява, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити, слухання справи проводити за відсутності сторони позивача. Третя особа про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, з урахуванням заяви відповідача [PERSON] про визнання позову, прийшов таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. З 23.10.1999 сторони перебували у шлюбі, що був між ними розірваний за рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 11.01.2016 (а.с.11,19). Згідно договору купівлі-продажу від 07.12.2010, укладеного між Комунальним підприємством з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуцевич О.О., [PERSON] прийняв у власність майнові права на квартиру [ADDRESS] (а.с.14,15). Як вбачається з заяви [PERSON], посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуцевич О.О. 07.09.2012, [PERSON] надала своєму чоловіку [PERSON] згоду на купівлю та на підписання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру [ADDRESS]. При цьому заявила, що такий правочин відповідає інтересам їх сім'ї, та погодилась з тим, щоб умови та ціна договору визначались її чоловіком самостійно (а.с.28). Згідно договору про внесення змін від 24.09.2012, укладеного між Комунальним підприємством з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуцевич О.О., до договору купівлі-продажу від 07.12.2010 було внесено зміни, та визначено, що [PERSON], як покупець, приймає у власність майнові права на квартиру [ADDRESS] (а.с. 16). Згідно додаткової угоди №1 від 16.09.2014 до договору купівлі-продажу від 07.09.2012 внесено зміни у зв'язку з уточненням площі за фактичними обмірами та отриманням технічного паспорту квартири [ADDRESS], та визначено, що згадана квартира, майнові права на яку придбає Покупець, має наступні характеристики: номер квартири - 111, поверх - 10; загальна площа - 79,70 кв. м; житлова площа - 36,50 кв.м, кількість кімнат - 2 (а.с. 17). Як вбачається з довідки, виданої КП «Житлоінвестбуд-УКБ» 12.06.2015, [PERSON] згідно з Договором купівлі-продажу від 07.09.2012 № 1293 та Додаткової угоди № 1 від 16.09.2014 сплатив повну вартість квартири [ADDRESS] в сумі 761135,00 грн за загальну площу 79,70 кв.м, кошти внесені в повному обсязі. Така довідка є документом, що підтверджує право покупця на отримання у власність закріпленого за ним об'єкта (а.с. 18). Таким чином, [PERSON] належним чином були виконані всі узгоджені сторонами за договором купівлі-продажу від 07.09.2012 істотні умови і свої зобов'язання, в тому числі і щодо повної оплати продавцю узгодженої вартості квартири. 11.09.2018 р. позивачем [PERSON] на адресу відповідача [PERSON] було направлено лист- пропозицію, за яким [PERSON] просила [PERSON] повідомити про можливість мирного врегулювання спору шляхом укладення договору розподілу майна з подальшим посвідченням такого у нотаріуса в триденний строк з моменту отримання цього листа (а.с.20). За даними звіту про незалежну оцінку майна - [ADDRESS] і належить [PERSON], складеного 11.09.2018 р. суб'єктом оціночної діяльності [PERSON], останньою визначено ринкову вартість зазначеної квартири у розмірі 1275200,00 грн. Метою оцінки є визначення ринкової вартості об'єкта оцінки для цілей оподаткування та нарахування і сплати інших обов'язкових платежів, які справляються відповідно до законодавства (а.с. 24). Відповідно до частини З статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, майно, належне обом із подружжя, визначається як спільна сумісна власність, тобто спільна власність двох осіб - подружжя - без визначення часток кожного з них. Згідно положення 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Положенням статті 370 Цивільного кодексу України визначено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або судом. Цивільний кодекс України регулює відносини, що складаються між співвласниками стосовно майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, визначаючи порядок володіння, користування та розпорядження таким майном, що визначає зміст права спільної сумісної власності. Хоча при праві спільної сумісної власності розмір частки кожного з співвласників не визначений, це не позбавляє можливості кожного з них права на виділ частки з майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, у натурі. Частиною 1 ст. 372 Цивільного кодексу України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 61 Сімейного кодексу України визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до положення даної статті поділ майна може бути здійснений за домовленістю між співвласниками, у зв'язку з чим діє презумпція рівності часток. Разом з тим, чинне законодавство передбачає можливість відступу від рівності часток у випадку поділу майна, що знаходиться в спільній сумісній власності. За змістом ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Судом встановлено, що між сторонами не досягнуто взаємної згоди щодо розподілу спірної квартири, разом із тим відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позов у повному обсязі. Так, ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене за домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом ч. 3 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. При поділі майно, що знаходиться в спільній сумісній власності, правовідносини спільної власності припиняються, оскільки кожному з співвласників буде належати його частина вже на праві приватної власності. Як визначено в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року N 73 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до статей 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. За змістом ч. 1 ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що спірна квартира була придбана сторонами спірних правовідносин за час шлюбу, тому є їхньою спільною сумісною власністю, незалежно від того, що договір купівлі-продажу від 07.09.2012 з додатковими угодами, що є його невід'ємною частиною, укладений від імені відповідача за згодою позивача і відповідачем на виконання договірних зобов'язань внесено повну вартість спірної квартири від свого імені. Тому, з огляду на вимогу позивача про поділ майна - об'єкта права спільної сумісної власності подружжя, що є безумовним правом позивача як співвласника цього майна, такий поділ суд визнає правомірним та допустимим з урахуванням презумпції рівності часток, якій відповідає заявлена вимога позивача [PERSON] Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно положень статті 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Позивачем доведено, що нею було надано згоду своєму чоловіку [PERSON] на купівлю та на підписання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру [ADDRESS]. При цьому заявила, що такий правочин відповідає інтересам їх сім'ї, та погодилась з тим, щоб умови та ціна договору визначались її чоловіком самостійно. Такі обставини свідчать, що спірна квартира була придбана за договором в інтересах сім'ї, внаслідок чого у позивача, як у другого з подружжя на час укладення договору купівлі-продажу, виникли цивільні права та обов'язки за цим договором. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], третя особа - Комунальне підприємство з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд», про поділ спільного сумісного майна подружжя підлягає задоволенню шляхом визнання спільною сумісною власністю подружжя квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 79,70 кв.м, спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON], а тому в порядку поділу майна правомірним є визнання за позивачем [PERSON] права власності на 1/2 частини вказаної квартири. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, крім іншого, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень ч.ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, (ч.3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України). У своїй постанові від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що склад та розмір витрат, повіданих з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.),документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунки таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. В матеріалах справи наявні докази на підтвердження укладення позивачем договору про надання професійної правничої допомоги та понесення позивачем витрат на вказаний вид допомоги. Відповідно до ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, згідно із ч. 1 ст. 142 ЦПК України розподіл судових витрат необхідно здійснити таким чином: позивачу [PERSON] з Державного бюджету повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у розмірі 6 728,40 грн відповідно до квитанцій від 11.10.2018 та 12.10.2018, що становить 3 364,20 грн, та зобов'язати відповідача [PERSON] сплатити позивачу 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 3 364,20 грн. Задовольняючи даний позов, із врахуванням положень ст. 137 ЦПК України та приймаючи до уваги домовленість сторін щодо відшкодування відповідачем Ѕ частини витрат позивача на правничу допомогу, суд вважає обґрунтованим стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов'язаних з оплатою правничої допомоги у розмірі 11 126,00 грн. Відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев'яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Враховуючи наведене та

Outcome: approved