Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Новоайдарського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є співвласником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Дана квартира належить [PERSON], її сину - відповідачу [PERSON], та дочці позивача - [PERSON] на праві спільної часткової власності. На даний час у вищевказаній квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON], однак відповідач [PERSON] у 2014 року виїхав до Російської Федерації та фактично за місцем реєстрації не мешкає. Відповідач оплату комунальних платежів не здійснює, не приймає участі в утриманні житла. На підставі вищевикладеного [PERSON] вимушена звернутися до суду з позовом до [PERSON] про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, за захистом своїх прав. Позивач - [PERSON] у судове засідання не з'явилась, надала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав, не заперечував проти зняття його з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] (а.с.29). Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судовим розглядом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 04.04.2000 року (а.с.5) квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.5). На даний час у вищевказаній квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що підтверджується довідкою про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №2967, виданою 20.09.2018 року ЖКГ КП «Жилбудсервіс» (а.с.6). Разом з тим, відповідач [PERSON] з 20.06.2014 року фактично за місцем реєстрації не мешкає, його особисті речі у квартирі відсутні, що підтверджується актами про непроживання від 20.09.2018 року, від 20.09.2017 року, від 20.09.2016 року (а.с.7. 8, 9). Звертаючись до суду з позовом [PERSON] просила визнати таким, що втратив право на користування житловим приміщенням [PERSON], який є співвласником вищезазначеної квартири, посилаючись на ст. 386, ч. 2 ст. 405 ЦК України, відповідно до яких держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд звертає увагу позивача на те, що ч. 2 ст. 405 ЦК України не передбачає можливості позбавлення права користування житловим приміщенням особи, яка є його співвласником. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам'яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Так, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про припинення права власності [PERSON] на вищевказану квартиру. Положеннями ст. ст. 383 ЦК України, 150 ЖК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. На підставі вищевикладеного, вирішуючи питання щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд виходить з того, що відповідач не втратив право власності на вищевказану квартиру, в силу вимог ст.ст. 319, 321 ЦК України. За таких обставин, суд, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки положення ч. 2 ст. 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні. На підставі ст. ст. 15, 317, 319, 321, 346, 355, 369, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст. 150 ЖК України,

Outcome: dismissed