Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог послався на те, що працював у відповідача в період з 01.08.1964 року по 01.10.2008 року на посадах електрослюсаря, електромонтера, помічника головного інженера, машиністом екскаватора, машиністом, звільнений з підприємства в зв`язку із виходом на пенсію згідно ст. 38 КЗпП України. Криворізьким науково-дослідним інститутом промислової медицини у 2000 році позивачу було встановлено професійне захворювання хронічно пояснична крестцова та шийна радикулопатія. Висновком профпаталогічної МСЕК з 2000 року йому первинно та безстроково було встановлено 60% втрати професійної працездатності та визнано інвалідом 3 групи. Починаючи з 1999 р. він щорічно лікувався в різних лікувальних закладах, але хвороби мають прогресуючий характер. Зазначає, що з 2000 року по теперішній час переносить моральні страждання по причині отриманого профзахворювання. Позивачу доводиться переносити і фізичні страждання: постійно на протязі багатьох років турбує кашель та задуха, що посилюється в сиру та прохолодну погоду, при наявності пилу та диму, задишка при незначному фізичному навантаженні; важкість та біль у грудній клітці. Наслідки викликані профзахворюванням порушують звичний спосіб життя і вимагають додаткових зусиль для організації життя. В звязку з цим він звернувся до суду з відповідним позовом та просить у відшкодування моральної шкоди стягнути з відповідача на його користь 150\~000 гривень, без утримання податку з доходу фізичних осіб. У судовому засіданні позивач та його представник, який діє на підставі довіреності, підтримали заявлені позовні вимоги, при цьому посилалися на обставини, вказані в позовній заяві та просили позов задовольнити. Зазначили, що в звязку отриманим професійним захворюванням, втратою працездатності в розмірі 60%, довіритель зазнає фізичного болю та моральних страждань, просили стягнути з відповідача моральну шкоду на користь позивача 150000 гривень, без утримання податку з доходу фізичних осіб, при винесені рішення просить врахувати великий відсоток втрати працездатності, встановлення втрати працездатності на безстроковий термін, визнання позивача інвалідом від профзахворювання та той факт, що позивач працював в шкідливих умовах праці лише на підприємстві відповідача. Представник відповідача - ПРАТ «ЦГЗК» позов не визнав та зазначив, що позивачем пропущений строк позовної давності та відсутні підстави для задоволення позовних вимог . Вислухавши позивача, представників сторін, вивчивши письмові матеріали справи, оцінивши у сукупності докази, надані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню, за таких підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, позивач 01.08.1964 року був прийнятий електрослюсарем 5 розряду до залізничного цеху Криворізького центрального гірничо-збагачувального комбінату, що підтверджується трудовою книжкою, був звільнений у зв'язку зі службою в Радянській армії та 29.07.1968 року прийнятий до ЦГЗК в залізничний цех електрослюсарем 6 розряду. Надалі був неодноразово переведений на різні робочі місця в межах підприємства. А саме: переведений 01.08.1973 року електрослюсарем 7 розряду, електромонтером з ремонту електрообладнання 5 розряду з 01.06.1975 року, 01.06.1977 року призначений помічником головного інженера по електрообладнання залізничного цеху, переведений у кар'єр електрослюсарем по ремонту обладнання 5 розряду 14.12.1977 року, переведений машиністом екскаватора по 5 розряду 01.06.1984 року. 01.04.1985 року був переведений на Глеюватський рудник помічником машиніста екскаватора 5 розряду, 01.12.1987 року мене переведено в кар'єр 1-2 машиністом екскаватора 5 розряду, після переведений сторожем в кар'єрі № 2, 01.04.2004 року переведено машиністом холодильних установок. 01.10.2008 року позивач був звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію (копія трудової книжки 8-11). Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 23.03.2000 року, встановлено причини професійного захворювання: на робочому місці електрослюсаря пил кремнію складає 10,2 мг/м3 при нормі 2,0 мг/м3, відносна вологість повітря складає 76% при нормі 75%, робоча поза 28,5 /17,8 при нормі 25/0, переходи обумовлені технологічним процесом 340/до 3 при нормі до 100/до 10; на робочому місці помічника машиніста екскаватора пил кремнію складає 7,6 мг/м3 при нормі 2,0мг/м3, вібрація 106/102 ДБ при нормі 101/112 ДБ, відносна вологість 82% при нормі 75%, переходи обумовлені технологічним процесом 110/2,5 при нормі до 100/до 10. Відповідно до висновку МСЕК позивачу первинно 24.04.2000 р. було встановлено 60% втрати професійної працездатності за професійним захворюванням хронічно пояснична крестцова та шийна радикулопатія та визнано інвалідом 3 групи. Суд не погоджується з запереченнями представника відповідача оскільки, як вбачається з Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання позивач в 2000 році отримав професійне захворювання по причині роботи на протязі 22 років 3 місяців в умовах впливу шкідливих факторів. Акт розслідування хронічного професійного захворювання не оскаржено підприємством-відповідача у встановленому законодавством порядку. Що стосується доводів представників ПРАТ «ЦГЗК» про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди в зв'язку з втратою працездатності, то вони не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності в результаті трудової діяльності на підприємстві відповідача йому спричинена моральна шкода. При цьому, суд враховує, що відповідно до вимог Закону України «Про охорону праці», який був чинний на час встановлення позивачу професійного захворювання, та ст. 153 КЗпП України обов'язок створити безпечні умови праці покладено на роботодавця. На час виникнення спірних правовідносин відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним із виконанням ним трудових обовязків передбачалось пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємств, установ і організацій або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним із виконанням ним трудових обовязків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 492 (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) (далі Правила), відповідно до якого моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008року, положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. Відповідно до статті 440-1 ЦК Української РСР (далі ЦК УРСР) та пункту 11 Правил… було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше пяти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, який не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). При цьому розмір мінімальної заробітної плати для розрахунку необхідно застосовувати той, який діє на час розгляду справи, згідно п. 38 Правил право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Згідно зі ст. 440-1 ЦК УРСР (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше пяти мінімальних розмірів заробітної плати. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обовязковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК УРСР про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Крім того, статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до\~ст.237-1 КЗпП України\~ за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної/немайнової/шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. З урахуванням наведеного суд вважає, що спір про відшкодування моральної шкоди працівникові, завданої професійним захворюванням, повинен вирішуватися на підставі норм\~КЗпП України\~при доведеності виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах (ст.153 КЗпП України) та інших юридично важливих обставин. Зазначений спір є спором, що виникає із трудових правовідносин. З врахуванням викладених обставин справи, суд вбачає наявність спричинення позивачу моральної шкоди незалежно від наявності з цього приводу висновку МСЕК, яку повинен відшкодувати позивачу відповідач, як власник підприємства, який не створив працівнику безпечні умови праці, що підтверджується Актом розслідування профзахворювання від 23.03.2000 року, що призвело до ушкодження його здоров'я та перенесення моральних страждань потерпілого. У судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] була заподіяна шкода здоровю, він отримав професійне захворювання, втратив працездатність в розмірі 60 відсотків, визнаний інвалідом від профзахворювання, позивач переносить щоденно фізичні та моральні переживання, змушений приймати ліки, має звертатися і перебувати під наглядом лікарів. При вказаних обставинах суд вважає, що наслідками отриманого професійного захворювання, позивачеві порушено його звичайний життєвий ритм, нормальні життєві зв'язки. Беручи до уваги, що обставини, викладені в позові, знайшли документальне підтвердження, встановлений факт спричинення моральної шкоди, суд вважає, що заподіяна моральна шкода підлягає часткової компенсації. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд враховує обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров'я, втрату професійної працездатності, вину підприємства в заподіянні шкоди, істотність вимушених змін в життєвих стосунках. Враховує суд також й розяснення, надані Пленумом Верховного Суду України, відповідно до яких, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діяли на час розгляду справи (асз. 2 п.9 вищенаведеної Постанови Пленуму). Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 24.12.2014 року по справах №6-156цс14, № 6-188цс14, 6-207цс14 та у постанові від 18.03.2015 року № 6-24цс15. З огляду на викладені обставини, виходячи з меж відшкодування моральної шкоди, яка визначається у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, розмір якої згідно положень ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» становить 1450 грн., а також враховуючи засади розумності, виваженості і справедливості, суд вважає, що розмір моральної шкоди слід визначити в сумі 30450 грн. (1450 грн. х 21 мінімальних зарплат) й стягнути його з відповідача ПРАТ «ЦГЗК» на користь позивача, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які він щоденно зазнає, а в задоволенні іншої частини позову позивачу слід відмовити. Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial