Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-13 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до суду з позовом до Приватного вищого навчального закладу «Інститут підприємництва та сучасних технологій» в якому просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час невиплати остаточного розрахунку по зарплаті з 04.01.2012 року по день постановлення судового рішення по 1542, 11 грн. після відрахування податків і зборів за місяць; стягнути завдану моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.; зобов'язати відповідача відновити в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Житомирі первинну звітність до системи персоніфікованого обліку застрахованих осіб про суми заробітної плати та страхових внесків на загальнообов'язкове держане пенсійне страхування шляхом подачі протягом десяти днів з дня вступу рішення в цій справі в законну силу до Управління Пенсійного фонду України в м. Житомирі звіту про суми нарахованої заробітної плати застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до органів Пенсійного фонду України про внесення змін щодо нарахування заробітної плати з жовтня 2010 року по січень 2012 року бувшому працівнику [PERSON] в розмірі, які існували станом на 03.01.2012 року; зобов'язати відповідача сплатити до Управління Пенсійного фонду України в м. Житомирі на облікову картку [NUMBER] застрахованої особи [PERSON] страхові внески на нараховану заробітну плату за період з 01 лютого 2009 року по 31 грудня 2009 року включно та з 01 січня 2010 року по 31 грудня 2010 року включно в розмірах, визначених станом на 03.01.2012 року. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 03.01.2012р. він був звільнений з роботи за власним бажанням. При звільненні належні йому платежі виплачені не були. Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 25 липня 2013 року з відповідача на його користь стягнуто 34 292,11 грн. заборгованості по заробітній платі за період з червня 2010 року по січень 2012 року. Однак, до теперішнього часу заборгованість по заробітній платі позивачу не виплачена, тому просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час невиплати остаточного розрахунку по зарплаті з 04.01.2012 року по день постановлення судового рішення. Крім того, вказав, що з вини відповідача має місце порушення трудових прав позивача щодо несплати останнім страхових платежів на нараховану заробітну плату позивача до Управління Пенсійного фонду України в м. Житомирі, а також шляхом надання недостовірних відомостей до персоніфікованого обліку. Позивач зазначив, що відповідач, незважаючи на наявність рішення апеляційного суду Житомирської області від 25.07.2013 року, відповідні зміни до персоніфікованого обліку не вніс та страхові внески за 2009-2010 роки не сплатив. В результаті неправомірних дій відповідача, позивач вважає, що йому завдана моральна шкода, яку він оцінює в 20 000 грн., оскільки відповідач позбавляє права позивача на врахування до стажу, що дає право на пенсію, 33 місяців його роботи у відповідача та на отримання пенсії, виходячи із його дійсного заробітку, нарахованого на день звільнення. Захист порушених трудових прав вимагає від позивача здійснення додаткових зусиль для організації свого життя, свій вільний час останній витрачає на звернення до різних установ та судів. В результаті цих подій позивач перебуває тривалий час в стані постійної нервової напруги, поганому настрої, а стан здоров'я та психологічний стан погіршились, що негативно впливає на його стосунки з оточуючими людьми та родичами. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Згідно наказу №1-к від 03.01.2012р. по Приватному вищому навчальному закладу «Інститут підприємництва та сучасних технологій» позивача було звільнено з роботи за власним бажанням ст. 38 КзПП України (а.с 51). Як вбачається з матеріалів справи, рішенням апеляційного суду Житомирської області від 25 липня 2013 року по цивільній справі №0609/2-2479/12 стягнуто з відповідача на користь позивача 34 292,11 грн. заборгованості по заробітній платі за період з червня 2010 року по січень 2012 року. Також, в рішенні суду зазначено, що заробітна плата позивача у 2011 році: січень, лютий, березень, квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень становила по 1542 грн. 11 коп. щомісячно. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч.1 ст. 116 КзПП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Оскільки станом на час розгляду справи судом відповідачем не виплачено в повному обсязі кошти, належні позивачеві при звільненні, суд вважає, що підлягає стягненню з відповідача середній заробіток за період невиплати при звільненні сум з 04 січня 2012 року по 14 січня 2014 року (згідно заявлених позовних вимог). При визначенні розміру середнього заробітку, що підлягає стягненню з підприємства в зв'язку з затримкою виплати заробітної плати, суд керується положеннями постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», відповідно до якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. За останні два місяці роботи, що передували звільненню [PERSON], була нарахована заробітна плата в розмірі 1542,11 грн.(1542,11 гривень за листопад 2012 р.+ 1542,11 гривень за грудень 2012 р.). З врахуванням кількості робочих днів за останні два місяці (44 робочих днів) середньоденна заробітна плата позивача становить 35,04 гривень. Шляхом множення кількості робочих днів за час затримки виплати заробітної плати (507 днів) на розмір середньоденної заробітної плати (35,04 гривень) суд приходить до висновку, що розмір середнього заробітку за період невиплати належних при звільненні сум з 04.01.2012 р. по 14.01.2014 р. становить 17765,28 гривень. Що ж стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 20 000 грн. суд вважає зазначити наступне. Згідно діючого законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених відповідними статтями Цивільного кодексу України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди, у тому числі ст. 237-1 КЗпП України. Так, вказана норма КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до пункту 2 частини 2, частин першої, 4 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім'ї чи близьких родичів. Таким чином, суд дійшов до висновку про часткове задоволення вказаних позовних вимог на суму 1000 грн. відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України з урахуванням ступеню тяжкості душевних страждань з приводу невиплати йому заробітної плати у передбачені законом строки та тривалого не проведення фактичного розрахунку при звільненні. Відносно решти позовних вимог суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до п. 2 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі за текстом - Закон) єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування. Згідно п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону, платник єдиного внеску зобов'язаний подавати звітність до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI, обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Частиною 5 ст. 9 Закону передбачено, що сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів для його зарахування. Частиною 8 ст. 9 Закону передбачено, що платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. Згідно п. 7 ч. 1 ст. 13 Закону, органи доходів і зборів мають право стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 13-1 Закону, Пенсійний фонд та його територіальні органи мають право у разі виявлення за результатами перевірки поданих страхувальником недостовірних відомостей про застрахованих осіб видавати приписи щодо усунення цих порушень, у разі їх невиконання у місячний строк - вносити відповідні зміни до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 14 Закону, органи доходів і зборів зобов'язані здійснювати контроль за дотриманням платниками єдиного внеску вимог цього Закону. Відповідно до ч.3 ст. 25 Закону, суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів. Отже, вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача відновити в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Житомирі первинну звітність до системи персоніфікованого обліку застрахованих осіб про суми заробітної плати та страхових внесків на загальнообов'язкове держане пенсійне страхування та щодо зобов'язання відповідача сплатити до Управління Пенсійного фонду України в м. Житомирі на облікову картку [NUMBER] застрахованої особи [PERSON] страхові внески на нараховану заробітну плату за період з 01 лютого 2009 року по 31 грудня 2009 року включно та з 01 січня 2010 року по 31 грудня 2010 року включно в розмірах, визначених станом на 03.01.2012 року є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, оскільки згідно чинного законодавства вказана звітність та платежі подаються та сплачуються до органів доходів і зборів, а не до органів Пенсійного фонду України. При цьому, законодавством встановлений механізм захисту прав громадян шляхом визначення державними органами розміру соціального внеску, який підлягає сплаті та можливістю його стягнення в примусовому порядку. Відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 229,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial