Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до відповідачки [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом в житловому приміщення, яке належить на праві власності. В позові посилається на те, що він є власником квартири [ADDRESS]. Право власності зареєстроване в реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.09.2018р. за № 28020016. Зазначає, що на момент придбання квартири в даній квартирі була зареєстрована громадянка [PERSON] 26.05.1975р. народження, яка не є членом сімї ні попереднього власника, ні його сімї. Вказує на те, що у нього із [PERSON] немає жодних домовленостей щодо оренди квартири чи користування квартирою, збереження за нею права користування житлом не було та не існує, будь-який звязок з нею відсутній. Зазначає, що факт реєстрації відповідачки в належній йому квартирі порушує його права власника щодо користування та володіння належним майном. Просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, квартирою №28 в будинку № 49-А по вулиці Хотинській у місті Чернівці. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, проте через канцелярію подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного рішення. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, з невідомих суду причин, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Згідно вимог статі 280 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідачі були повідомлені належним чином про слухання справи, не повідомили суд про причини своєї неявки. Позивачі не заперечували проти заочного вирішення справи. Дослідивши наявні матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову та необхідність його задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі продажу від 20.09.2018р., що посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] 20.09.2018р. за реєстровим номером 18879. [PERSON], є власником квартири [ADDRESS]. Судом встановлено, що відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.09.2018р. за № 28020016 [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Судом встановлено, що відповідно до довідки виписки з домової книги про склад сімї та реєстрацію виданої ОСББ «ВІТЯЗЬ» від 08.10.2018р. № 378 в квартирі [ADDRESS] зареєстрованіі [PERSON] та [PERSON] Судом встановлено, що відповідно до акту обстеження житла № 322 від 20.09.2018 року [PERSON] яка зареєстрована за адресою [INFO] зі слів сусідів [PERSON], [PERSON], [PERSON] не проживає за вище вказаною адресою з серпня 2016 року по даний час. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У силу ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна мас право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сімї власника, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою. Відповідно до Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою КМУ № 207 від 02.03.2016 р. зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради за зверненням заінтересованої особи на підставі відповідного рішення суду, що набрало законної сил про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до стаття 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобовязані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Відповідно до ст.150 ЖК України власник житла має право користуватися ним на власний розсуд. Судові витрати, згідно ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до задоволення позовних вимог. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved