Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за розпискою. В позовній заяві посилався на те, що 22.09.2013 року він дав у борг відповідачу грошові кошти в сумі 40 000 гривень терміном до 01.12.2013 року. Відповідач борг не сплатив. Тому позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 40000 гривень та судові витрати. Позивач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. Представник позивача уточнив позовні вимоги та просив суд стягнути з відповідача борг в сумі 40 000 гривень, 3% річних в сумі - 220,27 гривень, інфляційні витрати в сумі 280,40 гривень, проценти - 968,76 гривень станом на 05.02.2014 року та судові витрати. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що він написав розписку, але грошові кошти він не отримував, тому просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити. Суд заслухавши представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи приходить до таких висновків. Судом встановлено, що згідно розписки від 22.09.2013 року [PERSON] отримав у [PERSON] 40 000 гривень, які зобов'язався повернути до 01 грудня 2013 року. На час розгляду справи судом відповідач перед позивачем свого зобов'язання не виконав. Твердження відповідача щодо того, що він написав дану розписку під тиском з боку відповідача і коштів не отримував не підтверджені жодним доказом. Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як встановлено судом, у встановлені в розписці строки відповідач позивачу борг не повернув. Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача борг по розписці в розмірі 40 000 гривень. Статтею 1050 ЦК України передбачено наслідки порушення договору позичальником. Зокрема, передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Стаття 625 ЦК України в свою чергу передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Користуючись зазначеним правом, позивач вимагає від відповідача сплатити 3% річних за час затримки повернення боргу,інфляційні витрати та відсотки за користування грошовими коштами. Вказані 3% річних, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, суд обраховує за наступним розрахунком: прострочено повернення боргу на 67 днів (з 01.12.2013 року по 05.02.2014 року); 3% річних: 40 000 грн. / 100 х 3 = 1200 грн.; 3% річних за період затримки: 1200 грн./365 дн. = 3,29 гривень за 1 день; 3,29 грн. х 67 дн. простроч. = 220,43 грн. Розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних в розмірі 220,43 грн., а не 220,27 гривень як просить позивач, оскільки при обрахуванні 3% річних позивач допустив математичну помилку. Борг з врахуванням індексу інфляції суд обраховує, виходячи з офіційної інформації органів статистики щодо індексів інфляції за грудень 2013 року - 100,5, за січень 2014 року - 100,2. Отже, індекс інфляції за даний період (01.12.2013 по 05.02.2014) становить 1,007 (100,5:100) х (100,2:100)=1,005х1,002=1,007. 40000 х 1,007 = 40280,40 грн. Отже, інфляційні витрати складають - 280,40 гривень. Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Розмір процентів не був встановлений сторонами, отже при обрахуванні його розміру суд виходив з наступного. Відповідно до постанови правління НБУ від 09.08.2013 року за №315 «Про регулювання грошово-кредитного ринку» від 13.08.2013 року з 13.08.2013 року установлено облікову ставку в розмірі 6,5% річних. Період за який нараховуються проценти складає 136 днів з 22.09.2013 року по 05.02.2014 року. Отже, 40 000 х 6,5%:365х136:100=968,76 гривень розмір процентів, які підлягають стягненню з відповідача. Також, згідно ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 414,69 гривень на відшкодування понесених ним витрат по сплаті судового збору.

Outcome: approved