Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-23 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернувшись 11 листопада 2014 року до суду з позовом вказав, що 17 грудня 2011 року з Котовського ЦПЗ №7 ДП «Укрпошта» до Європейського суду з прав людини (Франція) відправлена письмова кореспонденція на 47 арк. разом з судовими документами на 503 арк. 19 січня 2012 року позивач [PERSON] отримав повідомлення про отримання Європейським судом з прав людини 2 січня 2012 року надісланої кореспонденції. 29 березня 2012 року [PERSON] отримав з Європейського суду з прав людини лист про неможливість розгляду його відправленої письмової кореспонденції у зв'язку з порушенням Правила 47 Регламенту Суду, а саме з підстав не надання всієї інформації згідно до вказаних Правил. Позивач [PERSON] вважаючи, що Котовський ЦПЗ №7 ДП «Укрпошта» не направив у повному обсязі, надіслану їм кореспонденцію до Європейського суду з прав людини, що стало підставою для неможливості розгляду його звернення, просить суд визнати дії Центру поштового зв'язку №7 Одеської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» неправомірними, стягнути на свою користь моральну шкоду у розмірі 5000,0 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав у повному обсязі, просив суд його задовольнити. Представник Одеської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» позов не визнав, заперечував проти його задоволення, у судове засідання не з'явився, але надав суду заперечення, просив розглянути справу без його участі. Представник Центру поштового зв'язку №7 Одеської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся, не надав цьому поважних підстав, чому суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності. Суд, заслухавши пояснення позивача, ретельно дослідивши матеріали справи, надавши оцінку зібраним доказам, вважає, у задоволені позову слід відмовити з наступних підстав. Порядок надання послуг поштового зв'язку, права та обов'язки операторів поштового зв'язку і користувачів послуг поштового зв'язку та відносини між ними регулюються Правилами надання послуг поштового зв'язку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року № 270. Встановлено, що позивачем 17 грудня 2011 року з Котовського ЦПЗ №7 ДП «Укрпошта» до Європейського суду з прав людини (Франція) відправлена письмова кореспонденція позивача, сплачено грошові кошти за пересилання у розмірі 284,44 грн. 2 січня 2012 року Європейським судом з прав людини отримано надіслану [PERSON] кореспонденцію, що підтверджено штампом вхідної кореспонденції адресанта, присвоєно штрихкодовий номер ідентифікатора рекомендованого повідомлення RA663015949UA та 19 січня 2012 року позивачем отримано вказане підтвердження, однак, саме рекомендоване повідомлення з штрихкодовим номером RA663015949UA [PERSON] не отримано. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] звертався до відповідача у справі з вимогою в проведенні розшуку міжнародного рекомендованого повідомлення RA663015949UA; та листом Українського ДП поштового зв'язку «Укрпошта» від 20 липня 2014 року заявнику роз'яснено, що рекомендоване повідомлення з штрихкодовим номером RA663015949UA відправлено належним чином до Франції 23 грудня 2011 року, та зроблено запит до поштової служби Франції про наявність або відсутність цього повідомлення, додано його дублікат CN07. Листом поштової служби Франції від 7 серпня 2012 року надано відповідь про вручення адресанту 27 грудня 2011 року рекомендованого повідомлення з штрихкодовим номером RA663015949UA. При цьому дублікат повідомлення про вручення CN07 нею не повернуто. Замість нього, для доказу про вручення листа за призначенням, поштова служба Франції надала службовий документ, що не суперечить положенням актів Всесвітнього поштового союзу (Женева, 2008 року), оригінал, якого додано. Позивач [PERSON] надіслану кореспонденцію до Європейського суду з прав людини оголошеною цінністю з описом вкладення бланку опису адресанту не надсилав, доказів, що вказана кореспонденція надійшла до Європейського суду з прав людини не в повному обсязі до суду не надано. Заявник надіслав до Європейського суду з прав людини просте повідомлення про вручення, яке адресант отримав 2 січня 2012 року. Отже, суд приходить до висновку, що Центром поштового зв'язку №7 Одеської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» виконано всі вимоги Правил надання послуг поштового зв'язку по пересиланню надісланої позивачем [PERSON] кореспонденції до Європейського суду з прав людини. Дійсно, 29 березня 2012 року [PERSON] отримав з Європейського суду з прав людини лист про неможливість розгляду його відправленої письмової кореспонденції у зв'язку з порушенням Правила 47 Регламенту Суду, а саме з підстав не надання всієї інформації згідно до вказаних Правил. Відмова Європейського суду з прав людини розглядати звернення позивача [PERSON] є наслідком невиконання вимог Правила 47 Регламенту Суду, а не неправомірних вимог ЦПЗ №7 по надісланню поштового відправлення. Вказана відмова не перешкоджає позивачу повторно звернутися до Європейського суду з прав людини, виконавши вимоги Регламенту Суду. Що стосується відшкодування моральної шкоди, то стаття 1167 ЦК України визначає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду; зокрема моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статі. Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Таким чином, суд приходить до висновку, що підстави для відшкодування моральної шкоди позивачу відсутні з огляду на правомірність дій відповідача. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У відповідності до ст. ст.58, 59 ЦПК України докази мають бути належними та допустимими. У сенсі розуміння ст. 10,60 ЦПК України позивач вказані обставини у позові не довів, натомість відповідач доводи позивача спростував. На підставі викладеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову у повному обсязі. Оскільки у задоволені позовних вимог відмовлено в повному обсязі, понесені позивачем судові згідно ст. 88 ЦПК України витрати розподілу між сторонами не підлягають.

Outcome: dismissed