Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Головне управління Держгеокадастру в Миколаївській області, про визнання права власності на земельну частку (пай). Позовні вимоги обґрунтовуються тими обставинами, що [PERSON] був членом колишнього сільськогосподарського колгоспу імені Дімітрова, Казанківського району Миколаївської області та в ході розпаювання його земель, мав право на земельну частку (пай). Натомість, його не було включено до списку громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, який додавався до Державного акту на право колективної власності на землю, у зв`язку з чим він не отримав земельного паю. Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 23 січня 2017 року було затверджено мирову угоду, укладено між [PERSON] та Дмитрівською сільською радою Казанківського району Миколаївської області, згідно якої, сторони погодили визнати за [PERSON] право на земельну частку (пай) в розмірі 9,37 га умовних кадастрових гектарів на території колишнього КСП ім. Дімітрова. На виконання вказаної ухвали суду, селищним головою Казанківської селищної ради було затверджено викопіювання земельної ділянки, площею 9,37 га за кадастровим номером: 4823681900:01:000:047 вартістю 62500 грн. за межами населеного пункту - села Дмитрівка Казанківського району Миколаївської області. В той же час, виконання вказаного судового рішення в примусовому порядку видається неможливим, оскільки в ухвалі суду та виданого на її підставі виконавчому листі відсутні будь-які вимоги майнового або немайнового характеру. З огляду на наведені обставини позивач [PERSON] просив суд: визнати за ним право власності на земельну частку (пай) колишнього КСП імені Дімітрова Казанківського районного суду Миколаївської області площею 9,37 га за кадастровим номером: 4823681900:01:000:047 вартістю 62500 грн. за межами населеного пункту - села Дмитрівка Казанківського району Миколаївської області. Ухвалою суду від 30.11.2020 року провадження у справі було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження, призначено розгляд справи по суті. Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином. Як зазначає Європейський суд з прав людини у рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії», заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Отже, неявка позивача та його представника у судове засідання при належному їх повідомленні про дату, час і місце розгляду справи та відсутності належного підтвердження поважності неявки до суду, є підставою для розгляду справи за їх відсутності, а також відсутності інших учасників справи, які також належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки представник позивача та відповідач не з`явилися до зали судового засідання. Таким чином, суд, дослідивши матеріали справи та в межах заявлених вимог приходить до такого висновку. Позивач [PERSON] був прийнятий в члени колгоспу імені Дімітрова , що підтверджується протоколом від 12.02.1993 року № 1. Відповідно до рішення Дмитрівської сільської Ради народних депутатів від 26.12.1995 року № 18 було видано колективно-акціонерному сільськогосподарському підприємству ім. Дімітрова Дмитрівської сільської Ради народних депутатів Державний акт на право колективної власності на землю, загальною площею 2977,5 га для ведення сільськогосподарського виробництва. Згідно додатку до вказаного Державного акту, було затверджено список громадян - членів КСП на одержання сертифікатів на землю. До вказаного списку не було включено позивача [PERSON] . Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 23 січня 2017 року було затверджено мирову угоду, укладено між [PERSON] та Дмитрівською сільською радою Казанківського району Миколаївської області, згідно якої, сторони погодили визнати за [PERSON] право на земельну частку (пай) в розмірі 9,37 га умовних кадастрових гектарів на території колишнього КСП ім. Дімітрова. Як зазначає позивач в позовній заяві, на виконання ухвали суду про затвердження мирової угоди, [PERSON] отримав виконавчий лист та звернувся до примусового виконання в орган виконавчої служби. Проте, ухвала суду не може бути виконана та [PERSON] так і не отримав земельну частку (пай) через те, що ухвала суду та виконавчий лист не містять будь-яких вимог майнового або немайнового характеру. При цьому, суду було надано копію викопіювання із плану землекористування Казанківської селищної ради, з якої вбачається сформована земельна ділянка, площею 9,37 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за кадастровим номером: 4823681900:01:000:047, саме на яку позивач [PERSON] просить визнати право власності. Будь-яких інших доказів та відомостей суду надано не було. Вирішуючи спірні правовідносини, суд керується наступним. Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Для визначення предмета позову як способу захисту права чи інтересу важливим є перелік способів захисту цивільного права та інтересу, наведений у статті 16 ЦК України, за змістом якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Правильне визначення предмета позову має важливе практичне значення, оскільки предмет позову визначає суть вимоги, на яку суд повинен дати відповідь у рішенні. Підставою позову визнають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Цими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто такі факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин. У підставу позову може входити як один, так і декілька юридичних фактів, проте задля належного обґрунтування такої вимоги (як у цій справі) позивач повинен наводити усі факти, що слугують достатньою підставою для задоволення таких позовних вимог. Юридичні факти, покладені в підставу позову, свідчать про те, що між сторонами існують правовідносини і що внаслідок певних дій відповідача ці відносини стали спірними. Від характеру спірних правовідносин залежить правова кваліфікація спору. Підстава позову має важливе практичне значення. Правильне її встановлення визначає межі доказування, а також є гарантією прав відповідача на захист проти позову. Як встановлено судом з обставин даної справи, позивач вважає порушеним своє право на земельну частку (пай), оскільки він, був членом колишнього сільськогосподарського колгоспу імені Дімітрова, Казанківського району Миколаївської області та в ході розпаювання його земель, мав право на земельну частку (пай). Натомість, звертаючись до суду із позовними вимогами про визнання права власності на земельну частку (пай), позивач просить визнати за ним право власності на конкретну, сформовану земельну ділянку із визначеною площею, межами та присвоєним кадастровим номером, тим самим, ототожнюючи поняття «земельний пай» та «земельна ділянка». З цього приводу суд зазначає, що у відповідності з Указом Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» земельні паї це землі в умовних кадастрових гектарах та вартісному вираженні. Тобто земельний пай - це ще не земля, а лише право на отримання її в приватну власність. При цьому, його власник має право володіти, користуватися своїм паєм із можливістю в подальшому сформувати земельну ділянку та отримати її у власність за процедурою визначеною земельним законодавством. Відповідно до статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Частинами 1 та 2 статті 78 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Статтею 81 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності передбачені статтею 116 ЗК України. Зокрема, частиною 1 вказаної статті Кодексу визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Частинами 2 та 3 статті 116 ЗК України вказується, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Підсумовуючи наведене вище, з огляду на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що оскільки спірні правовідносини між сторонами у даній цивільній справі виникли з приводу права позивача на земельний пай, то судовому захисту підлягає саме право позивача на такий пай, а не визнання права власності на певну сформовану земельну ділянку. Крім того, позивачем взагалі не наведено законодавчих підстав, за яких він стверджує про своє право на конкретну земельну ділянку на яку просить визнати право власності, а також не зазначено, яким чином це право на його думку було порушено, оспорено або невизнано та ким саме. Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, у ЦПК України відсутнє право суду на вихід за межі позовних вимог, що зумовлено розглядом спорів приватно-правого характеру. Відповідно до пункту 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). З огляду на встановлені обставини, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача та необхідності відмовити в їх задоволенні. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, то витрати по сплаті судового збору покладаються на його рахунок. З огляду на наведене,

Outcome: dismissed