Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 17.11.2015 р. по 13.06.2017 р. в сумі 165933,51 гривень. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 26.01.2015 р. відповідачем було видано накази №33 та №46/0 про переміщення працівників підприємства з скороченням робочих місць та посад в структурних підрозділах порту в звязку з мінами в організації виробництва і праці, що повязане з передачею в оренду основних засобів структурного підрозділу третього терміналу. На підставі зазначених наказів, відповідач незаконно перевів позивача на постійно до третього терміналу на посаду тальмана третього терміналу. Не погодившись виконувати вищезазначені незаконні накази, позивач виходила на роботу на своє робоче місце, яке було обумовлено умовами трудового договору (наказом начальника порту від 30.08.2004р. за № 163-Л), але відповідач протягом більш як двох місяців не допускав її до роботи, не нараховував та не виплачував їй заробітної плати. Як наслідок не виконання вищезазначених наказів, 23.04.2015р. наказом першого заступника директора підприємства за №234 /О-3 вона була звільнена з підприємства по п.1 ст.40 КЗпП України. 16.11.2016 року рішенням Іллічівського міського суду Одеської області вище зазначені накази були скасовані, [PERSON] була поновлена на роботі зі стягненням з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 83785,60грн. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом допущено до негайного виконання. Ухвалою ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.10.2017 р. вищезазначене рішення залишено без змін. Незважаючи на те, що рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 16.11.2016 р. в частині поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом допущено до негайного виконання, відповідач зазначене рішення не виконав, наказ про її поновлення видав 12.06.2017р. а ознайомив її з цим наказом 13.06.2017р., що продовжило перебіг часу вимушеного прогулу (а.с.1-2). Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав в повному обсязі та просив задовольнити заявлені вимоги. Представник відповідача заперечував проти вимог позову, вважає, що позивачем не доведено, що саме з вини відповідача в період з 17.11.2015р. по 13.06.2017р. позивач була позбавлена можливості працювати. Не заперечує той факт, що дійсно 16.11.2015р. рішенням Іллічівського міського суду Одеської області позов [PERSON] задоволено частково, скасовано накази виконуючого обовязки директора порту про звільнення [PERSON], її поновлено на роботі, стягнуто з ДП «ІМТП» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць та поновлення на роботі допущено до негайного виконання. Але вважає, що позивачем не доведено, що зазначене рішення суду не було вчасно виконано саме з вини відповідача, адже з урахуванням певних обставин ДП «МТП «Чорноморськ» не мало обєктивної можливості виконати рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 16.11.2016р. в частині поновлення позивача на роботі у відповідності до вимог закону, за відсутності виконавчого листа та за відсутності позивача. Також зазначає, що у відповідача є певні сумніви стосовно вимоги позивача в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 165933 гривень, так як позивачем не правильно застосовано ч. 2 ст. 235 КЗпП України, ст. 27 Закону України «Про оплату праці» та розділ ІІІ Порядку, в наслідок чого позивач не виключив з розрахунку виплати, які не підлягають урахуванню під час розрахунку виплати за час вимушеного прогулу, а саме оплату премій на підставі наказів директора порту № 190-к від 12.12.2014р. в сумі 609,51грн., № 191-к від 12.12.2014р. в сумі 3081 грн.. № 200 к від 17.12.2017р. в сумі 150 грн.(а.с.27-33). Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 16.11.2016р., позовні вимоги [PERSON] до ДП «ІМТП» задоволені частково. Визнано незаконним та скасовано наказ виконуючого обовязки директора підприємства від 23.04.2015р. за №234/О-3 про припинення трудового договору та звільнення [PERSON] по п.1 ст.40 КЗпП України; поновлено позивача в ДП «Іллічівський морський торговельний порт» на посаду тальмана третього терміналу; стягнуто з ДП Іллічівський морський торговельний порт на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 03.02.2015р. по 16.11.2015 р. в сумі 83785,60 грн.; рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць та поновлення на роботі допущено до негайного виконання (а.с.3-8). Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2017 року касаційну скаргу позивача відхилено, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 квітня 2017 року та рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 16 листопада 2016 року залишено без змін (а.с.9-12). 15 травня 2017 року, на підставі заяви позивача та виконавчих листів Іллічівського міського суду Одеської області від 20.04.2017р., відповідачем видано наказ за №286-К про поновлення [PERSON] з 29.04.2015р. на роботі, з яким її ознайомлено 13.06.2017 р.(а.с.13). Відповідно до ст.5-1 КЗпП держава гарантує правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Процедура виконання рішень, за якими боржник зобов'язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, передбачена розділом 8 Закону України «Про виконавче провадження». Стаття 63 цього розділу встановлює порядок виконання рішення у справах про поновлення на роботі. Виконання рішень про поновлення на роботі належить до окремої категорії справ та має наступні особливості. За правилами ч.5 ст.235 КЗпП рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави. За таких обставин, суд приходить до висновку, що підставою для негайного поновлення на роботі позивача є саме судове рішення, а не заява позивача чи виконавчі листи, так як звернення з заявою це є право позивача, а не обовязок позивача, а Державний виконавець лише розпочинає провадження щодо примусового виконання судового рішення про поновлення на роботі у випадку невиконання боржником рішення суду добровільно. Посилання представника відповідача про те, що поновлення на роботі виконується тільки в порядку виконавчого провадження суперечить вимогам ч.5 ст.235 КЗпП. Відповідно до ст.236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. За приписом ч.4 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ці самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Доводи відповідача, які ґрунтуються на наданому ним розрахунку, суперечать вимогам ст.82 ЦПК України, адже Іллічівський міський суд Одеської області постановив рішення 16.11.2015р., та стягуючи з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 83785,60 грн., визначив розрахунковий період (листопад та грудень місяці 2014р.) та середньоденну заробітну плату у розмірі 311,94грн. Посилання відповідача на наявність двох періодів часу не є підставою для застосування різних методик обрахування середньомісячного заробітку, оскільки вимушений прогул продовжується в часі в зв'язку з невиконанням рішення суду про поновленні на роботі. Також суд вважає необґрунтованими доводи відповідача стосовно того, що закінченням періоду часу вимушеного прогулу є 12.06.2017р., адже відповідач ознайомив позивача з наказом від 12.06.2017р. за №286-К про поновлення її на роботі лише 13.06.2017 р., а не вдень його видання (а.с.13). Окрім того, посилання відповідача на те, що позивачем проведено невірний розрахунок, так як застосовано неправильний розрахунковий період та не виключені певні доплати, які не входять в розрахунок з посиланням на судову практику, то суд відноситься до них критично, так як така позиція суперечить вимогам ст.82 ЦПК України, адже за рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 16.11.2015р., яке набрало законної сили, середньоденна заробітна плата становить 311,94 гривень. Згідно з п.5 Постанови КМ України №100 від 08.02.1995р. «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» обчислення виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до п.8 вищезазначеної Постанови, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Так відповідно до рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 16.11.2015р. середньоденна заробітна плата позивача складає 311,94 гривень. Середня кількість робочих змін у місяць складає 20,63 р/з. Кількість часу вимушеного прогулу з 17.11.2015р. по 13.06.2017р. складає: 20,63 х 18 + 15 = 386,34 р/с. З 01.02.2016р. на підставі наказу директора порту від 12.02.2016р. за № 113 відбулося підвищення тарифних ставок на коефіцієнт 1,35, що призвело до збільшення середньоденної заробітної плати позивача 311,94 х 1,35 = 421,12 гривень. Таким чином середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.11.2015р. по 28.02.2017р. складає: 20,63 х 15 + 7 = 316,45 х 421,12 = 133263,43 грн. З 01.03.2017р. на підставі наказу директора порту від 17.02.2017р. за №92 відбулося підвищення тарифних ставок на коефіцієнт 1,11, що призвело до збільшення середньоденної заробітної плати позивача 421,12 х 1,11 = 467,45 грн. Таким чином середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.03.2017р. по 13.06.2017р. складає; 20,63 х 3 + 8 = 69,89 х 467,45 = 32670,08 грн. Загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає: 133263,43 + 32670,08 = 165933,51 грн. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 165933,51 грн.

Outcome: approved