Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Троїцького районного суду Луганської області з позовом до Жовтневої районної ради про визнання права власності на квартиру. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він 16.09.1994 купив квартиру за адресою: [ADDRESS] . 23 червня 1998 року він подарував цю квартиру своїй матері [PERSON] 24 січня 2003 року вони з матір`ю уклали угоду про розірвання договору дарування та повернення договору купівлі-продажу йому. 07 липня 2020 року він зробив звіт про оцінку нерухомого майна та хотів її зареєструвати. 05 липня 2020 року він звернувся з заявою про реєстрацію права власності до реєстратора, однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності з причини відсутності правовстановлюючих документів та державної реєстрації права власності на нерухоме майно. В зв`язку з чим, просить суд визнати за ним право власності на вказане вище нерухоме майно. Ухвалою суду від 18 серпня 2020 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання та надано відповідачу строк на подання відзиву на позов. Відповідач правом на подання відзиву не скористався. Ухвалою суду від 13 жовтня 2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явився, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності. На позовних вимогах наполягає. Відповідач в судове засідання свого представника не направили. Про розгляд справи повідомлялись належним чином шляхом розміщення оголошень про виклик на офіційному Веб-сайті Троїцького районного суду Луганської області. Причини неявки суду\~\~не повідомили. Виходячи з вищевикладеного, а також положень ч.3 ст.211 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд вважає, що судовий розгляд справи можливий за відсутності осіб, які беруть участь у справі. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі, у відповідності до вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, приходить до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити повністю, з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що 16.09.1994 [PERSON] купив квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 16.09.1994 (а.с. 12-13). 23 червня 1998 року [PERSON] подарував квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] своїй матері [PERSON] , що підтверджується копією договору дарування квартири від 23.06.1998 (а.с. 15). Згідно копії угоди від 24.01.2003, договір дарування, за яким [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , даною угодою розірвано (а.с. 14). Позивач зазначає, що 05 липня 2020 року він звернувся з заявою про реєстрацію права власності до реєстратора, однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності з причини відсутності правовстановлюючих документів та державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Згідно із положеннями, зокрема, ст.\~15,\~16 Цивільного кодексу України, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів. З урахуванням цих норм, суд повинен установити чи було порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи інтереси заявника, i залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні, в залежності від наявності для цього відповідних підстав, встановлених законом або договором. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Предметом позову у даній справі є вимога позивача до відповідача про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна з підстав втрати останнім правовстановлюючих документів на такий об`єкт. Відповідно до\~статті 392 Цивільного кодексу України\~особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За приписами процесуального законодавства позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу. Тобто, учасники справи - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів, і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. В разі втрати правовстановлюючого документа позивач звертається до суду, як правило, у зв`язку з неможливістю реалізації ним свого права власності. У таких випадках суб`єктивне право власності іншими особами не порушується, однак, відповідачами в таких справах є особи, які не визнають належності на праві власності майна позивачу у зв`язку з відсутністю у нього відповідного документа. Проте, суд зауважує, що позивач звернувся з позовною заявою до неналежного відповідача з огляду на таке. Відповідно до ч.1\~ст.48 ЦПК України\~сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Статею 51 ЦПК України\~урегульовано питання залучення до участі у справі співвідповідача, заміна неналежного відповідача. Так, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згодний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.\~ Зважаючи на викладене та в зв`язку з поданням позивачем позовної заяви до Жовтневої районної ради, яка є неналежним відповідачем у даній справі, а суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи, наявні правові підстави для відмови у задоволенні позову. При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що він має право звернутися до суду з позовом до належного відповідача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed