Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Чернівецької міської ради про визначення часток у праві спільної сумісної власності. В позовній заяві вказує, що його матері [PERSON] на праві власності належало будинковолодіння з належними до нього надвірними спорудами, яке складалось з двох житлових будинків ( літ А та літ Б) в [ADDRESS] . На підставі договору дарування від 18.04.2008 року мати позивача подарувала останньому 77/100 домоволодіння в [ADDRESS] та за даним договором до позивача перейшов будинок літ А та сарай літ Г. В подальшому позивачем отримано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28.04.2007 року. 08.11.2007 року між позивачем та мамою був укладений договір про поділ у натурі нерухомого майна, що є спільною частковою власністю та вони поділили домоволодіння [ADDRESS] таким чином: [PERSON] належить: житловий будинок літ «Б» загальною площею 47,10 кв.м., житловою площею 14,10 кв.м., огорожа №1,2 криниця літ №3, замощення І, що складає 23/100 ідеальних часток; [PERSON] належить: житловий будинок літ «А» загальною площею 84,30 кв.м., житловою площею 46,80 кв.м., сарай літ «Г», що складає 77/100 ідеальних часток. Після цього позивачем отримано державний акт на право власності на земельну ділянку від 22.04.2009 року площею 0,1000 га в [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, згідно якого земельна ділянка належить позивачу та його матері на праві спільної сумісної власності. [INFO] мати позивача померла, про що Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зроблено актовий запис №275 від 04.02.2020 року. 02.09.2020 року приватним нотаріусом Олійник І.М. заведено спадкову справу після смерті матері позивача. 21.09.2020 року нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку у зв`язку з не визначенням частко у спільній сумісній власності між позивачем та мамою за її життя. Відповідно до довідки ЧМБТІ від 07.09.2020 року, на даній земельній ділянці розташовані: житловий будинок літ. «А»,, житловий будинок літ.»Б», сарай літ. Г, огорожа №1-2, криниця №3, замощення І, що також підтверджується технічним паспортом на будинок. Просив суд, визначити частки у спільній сумісній власності на земельну ділянку площею 0,1000 га за адресою [ADDRESS] цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарський будівель та споруд, кадастровий номер : 7310136300:21:003:0199, а саме: [PERSON] , [INFO] - 77/100 ідеальних частин даної земельної ділянки, померла [INFO] [PERSON] - 23/100 ідеальних частин земельної ділянки. Припинити справо спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,1000 га за адресою [ADDRESS] цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарський будівель та споруд, кадастровий номер : 7310136300:21:003:0199 25 вересня 2020 року, ухвалою судді позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі і призначено судове засідання. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, від нього надійшла заява в якій просив справу розглядати у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач - представник Чернівецької міської ради І.Сьоміна в судове засідання не з`явилася, спрямувала до суду заяву, в яких просила справу розглядати у її відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечують. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд, у відповідності з ч.2 ст.247 ЦПК України, ухвалив здійснювати судове засідання без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Суд, виходячи з даних вимог закону, вивчивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, з наведених нижче підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що його матері [PERSON] на праві власності належало будинковолодіння з належними до нього надвірними спорудами, яке складалось з двох житлових будинків ( літ А та літ Б) в [ADDRESS] . На підставі договору дарування від 18.04.2008 року мати позивача подарувала останньому 77/100 домоволодіння в [ADDRESS] та за даним договором до позивача перейшов будинок літ А та сарай літ Г. В подальшому позивачем отримано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28.04.2007 року. 08.11.2007 року між позивачем та мамою був укладений договір про поділ у натурі нерухомого майна, що є спільною частковою власністю та вони поділили домоволодіння [ADDRESS] таким чином: [PERSON] належить: житловий будинок літ «Б» загальною площею 47,10 кв.м., житловою площею 14,10 кв.м., огорожа №1,2 криниця літ №3, замощення І, що складає 23/100 ідеальних часток; [PERSON] належить: житловий будинок літ «А» загальною площею 84,30 кв.м., житловою площею 46,80 кв.м., сарай літ «Г», що складає 77/100 ідеальних часток. Після цього позивачем отримано державний акт на право власності на земельну ділянку від 22.04.2009 року площею 0,1000 га в [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, згідно якого земельна ділянка належить позивачу та його матері на праві спільної сумісної власності. [INFO] мати позивача померла, про що Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зроблено актовий запис №275 від 04.02.2020 року. 02.09.2020 року приватним нотаріусом Олійник І.М. заведено спадкову справу після смерті матері позивача. 21.09.2020 року нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку у зв`язку з не визначенням частко у спільній сумісній власності між позивачем та мамою за її життя. Відповідно до довідки ЧМБТІ від 07.09.2020 року, на даній земельній ділянці розташовані: житловий будинок літ. «А»,, житловий будинок літ.»Б», сарай літ. Г, огорожа №1-2, криниця №3, замощення І, що також підтверджується технічним паспортом на будинок. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник, володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно з ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ч.1 ст. 355 ЦК України, майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ч. 2 ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно ч.2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Ніяких домовленостей про розмір часток між співвласниками не було, жодних доказів того, що участь когось з учасників спільної сумісної власності у надбанні майна була більшою або меншою суду не надано. Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved