Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Комунального підприємства Тернопільської міської ради «Тернопільелектротранс», третя особа Теребовлянський районний військовий комісаріат Тернопільської області, про скасування наказу №94-к від 08.05.2015р. про звільнення з роботи, поновлення з 08.05.2015р. на посаді начальника відділу забезпечення автоматизованих електронних систем служби руху КП ТМР «Тернопільелектротранс», та стягнення з відповідача на користь позивача середньомісячний заробіток за період з 08.05.2015р. по 08.05.2016р. в розмірі 37800,00 грн. На підставі заяви представника позивача, ухвалою суду від 21.09.2016р. позов в частині скасування наказу та поновлення на роботі залишено без розгляду. Позовну вимогу про стягнення середнього заробітку обґрунтовує тим, що наказом від 01.04.2015р. його прийнято на роботу КП ТМР «Тернопільелектротранс» на посаду начальника відділу забезпечення автоматизованих електронних систем служби руху з випробуванням один місяць. 08.05.2015р. позивача звільнено з роботи на підставі п. 3 статті 36 КЗпП України, у зв`язку із призовом на дійсну строкову військову службу на підставі Указу Президента України №88/2015 від 17.02.2015р. «Про строки проведення чергових призовів, чергові призови громадян України на строкову військову службу та звільнення в запас військовослужбовців у 2015 році». 12.05.2015р. Теребовлянським районним військовим комісаріатом Тернопільської області позивача призвано на строкову військову службу в Збройні сили України, яку він проходив до 21.04.2016р. у військовій частині м. у м. Львові. Позивач вказує на те, що його звільнено з роботи з порушенням п. 3 ч. 1 статті 36 КЗпП України, так як дана норма не розповсюджується на працівників, які призвані на військову службу під час мобілізації. На цей час за працівником зберігається місце роботи, посада. Про це також йдеться у ч. 3 статті 119 КЗпП України, статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». 24.03.2016р., тобто за місяць до демобілізації, позивач звернувся до відповідача із письмовою заявою про поновлення на роботі з 08.05.2015р. та виплату середнього заробітку. В подальшому позивач також звертався до відповідача із аналогічним зверненням від 06.05.2016р. На дані заяви відповідач письмово повідомив, що немає можливості поновити позивача на роботі, так як посада і сам відділ ліквідовані, а також відсутні підстави для виплати середнього заробітку. Тому вважає, що його трудові права порушені, із відповідача слід стягнути середній заробіток за один рік, а саме з 08.05.2015р. по 08.05.2016р. В судове засідання 21.09.2016р. позивач та його представник не з`явились, попередньо подали заяви про розгляд справи без їх участі, просили задовольнити позов. Представник відповідача також в судове засідання 21.09.2016р. не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позов не визнав, подав суду письмове заперечення, суть якого зводиться до наступного. Позивач працював на вищевказаній посаді з 01.04.2015р. по 08.05.2015р. Позивач звільнений з роботи на підставі його письмової заяви наказом від 07.05.2015р. відповідно до п. 3 статті 36 КЗпП України в редакції, яка діяла на момент звільнення з роботи, у зв`язку із призовом позивача на строкову військову службу. При звільненні відповідачем не порушено норм чинного на той час законодавства. А тому вимога про виплату позивачу середнього заробітку є необґрунтованою. Просить відмовити в задоволенні позову. Відповідно до ч. 2 статті 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Судом встановлено, що наказом (розпорядженням) КП ТМР «Тернопільелектротранс» №73-к від 01.04.2015р. [PERSON] з 01.04.2015р. прийнято на роботу на посаду начальника відділу забезпечення автоматизованих систем служби руху КП ТМР «Тернопільелектротранс» із строком випробування один місяць. 07.05.2015р. від позивача [PERSON] на адресу директора КП ТМР «Тернопільелектротранс» надійшла письмова заява із проханням про звільнення позивача з 08.05.2015р. з роботи у зв`язку із призовом на строкову військову службу. Згідно повістки Тернопільського військового районного комісаріату позивача призвано на строкову військову службу на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та наказано 13.05.2015р. прибути для відправки на збірний пункт в м. Теребовля Тернопільської області. Наказом (розпорядженням) КП ТМР «Тернопільелектротранс» №94-к від 07.05.2015р. [PERSON] звільнено із вищевказаної посади з 08.05.2015р. у зв`язку із призовом на строкову військову службу відповідно до п. 3 статті 36 КЗпП України на підставі поданої [PERSON] заяви. Згідно довідки Теребовлянського районного військового комісаріату Тернопільської області №255 від 06.05.2016р., позивач [PERSON] проходив службу в Армії з 13.05.2015р. по 21.04.2016р. Відповідно до наказу КП ТМР «Тернопільелектротранс» №328 від 01.10.2015р., відділ забезпечення автоматизованих електронних систем служби руху КП ТМР «Тернопільелектротранс» ліквідовано та створено сервісний відділ обслуговування АСОП та ОП в службі руху. Позивач звертався до відповідача із заявами від 24.03.2016р. і від 06.05.2016р. про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку, однак листами від 04.04.2016р. і від 17.05.2016р. відповідач відмовив позивачу у його вимогах, посилаючись на те, що звільнення позивача здійснено у відповідності до чинного на момент звільнення законодавства і підстав для поновлення позивач на роботі та виплати середнього заробітку немає. А також повідомив, що посада, з якої був звільнений позивач, як і відділ, ліквідовані з 01.10.2015р. Суд дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно пункту 3 ч. 1 ст.36 КЗпП України (в редакції на час звільнення позивача), підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року. Позивачем до заяви про звільнення на підставі п. 3 ч. 1 статті 36 КЗпП України долучено повістку Тернопільського військового районного комісаріату. Відповідач, розглянувши заяву позивача, задовольнив її та звільнив позивача з роботи на підставі саме п. 3 ч. 1 статті 36 КЗпП України. В частинах 1, 2, 3, 4 статті 119 КЗпП України (в редакції на час звільнення позивача) були передбачені гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків, а саме: на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватися у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «;Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працюють на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. З 11.06.2015р. частина 3 ст.119 КЗпП України викладена у новій редакції: за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану та строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із державного бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному КМ України. Однак, згідно Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, затвердженого Постановою КМУ від 04.03.2015р. за №105, даний Порядок поширюється на громадян України, які починаючи з:18 березня 2014 р. були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період;8 лютого 2015 р. були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану;11 червня 2015 р. були призвані на строкову військову службу, а також призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом. Отже, Порядок не поширюється на позивача, який проходив строкову військову службу з 13.05.2015р., і, як наслідок, відповідач не зможе отримати передбаченої Порядком компенсації з державного бюджету. Окрім того, із наведеного вище випливає висновок про те, що законодавством передбачаються гарантії у певних випадках збереження за працівниками місця праці і виплата середнього заробітку. Однак, виплата середнього заробітку можлива лише в тому разі, якщо за працівником зберігалось місце праці або наказ про звільнення працівника скасований і працівник поновлений на роботі. Виплата працівнику середнього заробітку (в даному випадку йдеться не про середній заробіток за час вимушеного прогулу) передбачає перебування працівника з підприємством у трудових відносинах, у тому числі шляхом поновлення на роботі з часу незаконного звільнення. Проте, наказ про звільнення позивача у встановленому порядку не скасований, а відтак є чинний. Законність наказу про звільнення не була предметом дослідження у даній справі. Позовні вимоги про скасування наказу про звільнення і про поновлення на роботі залишені судом без розгляду за ініціативою сторони позивача. З урахуванням вищевикладених обставин, суд не вправі стягнути середній заробіток, а тому в задоволенні позову слід відмовити. \~ \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed