Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся із вказаними позовними вимогами до відповідачів, просив витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартиру під №310, розташовану за адресою: місто Одеса, вулиця Літературна, будинок 12, виселити [PERSON] із вказаної квартири; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на свою користь квартиру під №210, розташовану за адресою: місто Одеса, вулиця Літературна, будинок 12, виселити [PERSON] із вказаної квартири; повернути у власність позивача зазначені обєкти нерухомого майна; також позивач просив встановити порядок виконання рішення суду, вказавши, що рішення суду є підставою для здійснення державної реєстрації права власності [PERSON] на зазначені квартири. В обґрунтування позовних вимог посилався на таке. Позивач набув право власності на нежилі приміщення під №204 та №304, які розташовані за адресою: м.Одеса, вул. Літературна, 12, на підставі договорів купівлі-продажу від 07 липня 2006 року між ним та ВАТ «Антарктика». У листопаді 2012 року [PERSON], діючи разом з невстановленими особами, увійшовши в довіру до [PERSON], шляхом омани, переконали його передати їм правовстановлюючі документи на спірні нежилі приміщення. На підставі підробленої розписки і підроблених документів про об'єднання двох нежитлових приміщень в одне та про присвоєння їм одного нового номера 210, замість номерів 204 і 304, на користь [PERSON] ухвалено рішення Приморським районним судом м. Одеси від 30 листопада 2012 року про визнання за ним права власності на нежиле приміщення під №210 в будинку 12 по вул. Літературній в м. Одесі. Втім, зазначене рішення в подальшому було скасоване, а у задоволенні позову відмовлено. Проте, відповідач [PERSON] зареєстрував за собою право власності на нежиле приміщення під №210, після чого передав право власності на спірне приміщення своєму сину [PERSON] на підставі договору дарування від 27.12.2012 року. В подальшому [PERSON] розділив спірне майно на дві самостійні квартири, яким присвоєно нові номери №210 та №310, та вжито дії з переведення їх у до складу жилого фонду. Відповідач [PERSON] продав квартиру під №210 [PERSON], право власності за якою на спірне приміщення зареєстровано 31 березня 2013 року. Таким чином, враховуючи, що рішення суду, на підставі якого спірне майно формально вибуло з власності позивача, на сьогоднішній день є скасованим, позивач [PERSON] змушений звернутись до суду із вказаними позовними вимогами. Під час попереднього розгляду справи цим судом 26 грудня 2014 року постановлено заочне рішення, згідно з яким позовні вимоги [PERSON] задоволено в повному обсязі. Ухвалою суду від 20 липня 2015 року зазначене заочне рішення від 26 грудня 2014 року скасоване, справу призначено до розгляду в загальному порядку. У звязку з наведеним розгляд справи розпочався спочатку. Під час нового розгляду справи представник позивача підтримала заявлені від імені позивача вимоги в повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Представники відповідачів у судове засідання зявились, проти задоволення позову заперечували. Представник відповідача [PERSON] посилався на правомірність дій цієї сторони під час набуття нею прав на спірне приміщення на підставі рішення Приморського районного суду міста [PERSON] від 30 листопада 2012 року. В решті вимог до [PERSON] його представник вказав на існування між сторонами боргових зобовязань, а також на те, що витребувані приміщення квартири ніколи не належали позивачу, оскільки в останнього існувало лише право власності на нежилі приміщення. Представники відповідача [PERSON] заперечували про позову, вказуючи на те, що позивач ніколи не набував права власності на квартиру № 210 у вказаному будинку, яка належить цій стороні, це майно раніше не існувало, право власності на нього виникло як на новостворене вперше. Відповідачка [PERSON] діяла добросовісно та за всіх обставин не мала можливості передбачати про наявність вад в статусі та правах відчужувача такого майна. За усіма критеріями для задоволення позову про віндикацію спірне майно не може бути витребувано від [PERSON] як у добросовісного набувача та власника вказаної квартири (а.с. 187-189). Судом до участі у справі залучено третіх осіб Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», враховуючи доводи представника відповідача [PERSON] про перебування спірного майна в іпотеці цього банку, та [PERSON], виконуючи вимоги статті 660 ЦК України. Третя особа [PERSON] про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином неодноразово, в судове засідання не зявився. Представник третьої особи Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» в судові засідання зявлявся, вважав позов [PERSON] обґрунтованим повною мірою, вважав за необхідне позов задовольнити в повному обсязі (а.с. 191). Суд дослідив матеріали справи, за результатами чого дійшов переконання, що рішення у цій цивільній справі можливо постановити із частковим задоволенням позову. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторін, показань допитаних судом свідків, представлених письмових доказів. Щодо правової природи прав позивача [PERSON] на майно. На підставі договорів купівлі-продажу, укладених 07 липня 2006 року між [PERSON] та Акціонерною рибопромисловою компанією «Антарктика» у формі відкритого акціонерного товариства, позивач набув право власності на нежилі приміщення під №204, загальною площею 47 кв.м., та №304, загальною площею 47,3 кв.м., які розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Літературна, будинок 12. Зазначені договори посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №299 та №300, відповідно. Згідно з рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2012 року у цивільній справі № 1522/26678/12 за третьою особою в цій справі [PERSON] визнано право власності на нежиле приміщення під №210 в будинку 12 по вул. Літературній в м. Одесі, загальною площею 107,8 кв.м., за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності. Зазначене нове нежитлове приміщення № 210 утворене в результаті реконструкції належних позивачу у цій справі нежитлових приміщень під №№ 204 та 304 та їх обєднання в одне приміщення (а.с. 8-9). На підставі вказаного рішення суду третя особа [PERSON] зареєстрував за собою право власності на одне нежиле приміщення під №210, загальною площею 107,8 кв.м., після чого передав право власності на спірне приміщення своєму сину відповідачу в цій справі [PERSON] на підставі договору дарування від 27.12.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №996, а також зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» 28.12.2012 року. Після реєстрації права власності на новоутворене нежитлове приміщення № 210, загальною площею 107,8 кв.м., відповідач [PERSON] вчинив дії щодо його юридичного розділення на дві окремі самостійні квартири, яким присвоєно нові номери №210 та №310 та які переведено до складу жилого фонду на підставі декларацій про готовність обєкта до експлуатації від 14.03.2013 року №ОД142130730122 та №ОД142130730730225, загальною площею 49,1 кв.м. (житлова 32,2 кв.м.) та 58,7 кв.м. (житлова 28,2 кв.м.), відповідно. Зазначене підтверджується наявною у матеріалах справи відповіддю КП «БТІ» Одеської міської ради від 21.05.2013 року за №3448-05/535 (а.с.14). В подальшому відповідач [PERSON] продав квартиру під №210 відповідачу [PERSON], на імя якої право власності на спірне приміщення зареєстровано у відповідному державному реєстрі 31 березня 2013 року. Апеляційним судом Одеської області 25 листопада 2013 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2012 року скасовано, у позовних вимогах [PERSON] відмовлено у повному обсязі (а.с. 10-11). Зазначене рішення апеляційного суду Одеської області залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20 березня 2014 року (а.с. 12-13). Таким чином, рішення, на підставі якого [PERSON] зареєстрував право власності на спірне нерухоме майно, яке в подальшому неодноразово проходило перереєстрацію (у звязку з обєднанням приміщень позивача в одне, розділом їх, зміною цільового призначення та реконструкцією) або відчужувалось на користь іншої особи, на сьогоднішній день втратило юридичну силу та є скасованим, а тому правові підстави, в силу яких [PERSON] набув право на спірне майно, відпали, втративши свою юридичну силу. Суд має визнати помилковим твердження сторони позивача щодо оцінки правового статусу рішення суду від 30 листопада 2012 року (а.с. 8-9), постановлено у цивільній справі № 1522/26678/12, оскільки судове рішення не є правочином за своєю правовою природою. Судом враховано, що позивач [PERSON] брав участь у розгляді зазначеної справи, не заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON], вказавши на відсутність в нього можливості повернути гроші останньому та запропонувавши в рахунок погашення існуючого боргу визнати за позивачем (в тому судовому провадженні) право власності на нежиле приміщення № 210, загальною площею 107,8 кв.м., розташоване в будинку № 12 по вул. Літературній в м. Одесі. Отже, правочином в описаній правовій ситуації є домовленість (згода) між [PERSON] та [PERSON] про припинення грошового зобовязання першої особи внаслідок передання ним кредиторові другій особі відступного. В силу обставин, встановлених в рішенні Апеляційного суду Одеської області від 25 листопада 2013 року, а також беручи до уваги, що передане [PERSON] в якості відступного нерухоме майно юридично не існувало та не належало йому за відсутності правового титулу таких майнових прав, такий правочин є нікчемним та не надавав [PERSON] жодних прав власника з володіння, користування та розпорядження ним. Як встановлено в рішенні суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції застосував неналежний спосіб захисту прав [PERSON], такі вимоги задоволенню не підлягали як такі. При цьому, позивач визнав наявність між ним та [PERSON] боргових зобовязань з договору позики (а.с. 152), що залишилося не запереченим стороною позивача під час розгляду справи. Щодо брання належного способу захисту прав позивача згідно з характером правових відносин між сторонами. Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до правової позиції, сформульованої Пленумом Верховного Суду України у постанові від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Такого самого висновку Верховний Суд України дійшов також й за результатами узагальнення практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними за 2007 рік, згідно із яким якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має предявлятися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. В цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача). Зазначене повною мірою узгоджується із правовою позицією, викладеною у п.21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», згідно із якою у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Згідно з правилом ч. 1 ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 388 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати майно добросовісного набувача у випадку, якщо воно вибуло з володіння власника не з його волі, іншим шляхом. Щодо оцінки обґрунтованості позовних вимог до відповідача [PERSON] Згідно із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у рішенні від 16 квітня 2014 року по справі № 6-146цс13, за змістом ст. 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Цей правовий висновок не може бути застосований до вимог, заявлених до відповідача [PERSON], оскільки спірне майно вибуло з володіння саме за волею [PERSON], який перебував в омані стосовно характеру його правових дій та стосунків з [PERSON], а не на підставі зазначеного заочного рішення суду, скасованого у подальшому вищим судом. Разом з тим, як вже встановлено, згідно з деклараціями про готовність обєкта до експлуатації від 14.03.2013 року №ОД142130730122 та №ОД142130730730225 відбулася зміна цільового призначення та статусу обєкта нерухомого майна, що є предметом цього спору, внаслідок проведення відповідних будівельних робіт. В подальшому відповідач [PERSON] придбала новостворену квартиру [ADDRESS] на відплатній підставі за договором купівлі-продажу. Зазначений договір ніким не оскаржено, не скасовано, а, отже у суду відсутні підстави вважати, що [PERSON] набула у власність спірне нерухоме майно без достатніх правових підстав. При цьому, твердження позивача щодо того, що відповідачка [PERSON] знаходилась у змові з [PERSON] та була добре обізнана щодо спірної правової ситуації, а тому не може бути визнаною добросовісним набувачем, не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи, з огляду на що суд вважає, що відповідачка у розумінні ст.330, 388 ЦК України є добросовісним набувачем. Відповідно до ст. 388 ЦК набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, у якої він придбав річ, не мала права її відчужувати. Отже, набувач є добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння. Згідно з правилом ч. 5 ст. 12 ЦК України якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. За усіма встановленими судом обставинами набуття відповідачкою [PERSON] своєї квартири вона не знала та не могла знати проте, що особа, у якої вона придбала цю річ, не мала права її відчужувати. По-перше, право власності на квартиру [ADDRESS] виникло вперше на підставі свідоцтва про право власності, виданого Державним реєстратором Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області [PERSON] 26.03.2013 року як на новостворене майно (а.с. 166). Раніше цього реєстрації такого майна у відповідному Державному реєстрі не існувало. Тобто були відсутні передумови встановити попереднього власника цього колишнього приміщення [PERSON], оскільки створення майна є не похідним, а первинним способом виникнення права власності на нього. Таким чином, за умови невстановлення судом підстав для іншого в цьому провадженні, відповідачка [PERSON] має вважатися такою, яка є добросовісним набувачем спірного, набутого нею майна, що дає підстави стверджувати про наявність презумпції її добросовісності як набувача займаної нею квартири. Резюмуючи, суд має констатувати, що за наслідками судового розгляду не отримано належних доказів того, що набувач [PERSON] діяла під час придбання спірної квартири недобросовісно, мала або за всіма обставинами повинна була мати підстави для обєктивних сумнівів в правомірності дій продавця, а рівною мірою мати підстави для сумнівів у правомірності набуття нею права власності стосовно спірного обєкту. Відповідно до правової позиції, сформульованої в листі № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, власник майна не може витребувати його з незаконного володіння іншої особи за сукупної наявності трьох умов: а) набувач має бути добросовісним набувачем він не повинен знати, що купує майно не у власника; б) майно має бути придбане за гроші, тобто повинно бути саме купленим; в) власник має втратити володіння цим майном із власної волі, тобто майно має бути передане власником за договором (схову, майнового найму) іншій особі, яка б продала його добросовісному набувачеві. Отже, за правилом ст. 388 ЦК України позивач не вправі витребувати спірне майно від добросовісного набувача [PERSON], яка, по-перше: є добросовісним набувачем, оскільки вона не могла та не повинна була знати, що купує майно не у власника, по-друге: придбала його на відплатній підставі за договором купівлі-продажу, по-третє: придбала майно, яке не вибувало поза волею позивача, оскільки придбала саме жилу квартиру, а не нежиле приміщення, яке належало [PERSON] та щодо якого в нього існувало право власності. Отже, стосовно вимог до [PERSON] майно, що належало позивачу, юридично та фактично не збереглося в результаті створенні іншого майна, що позбавляє його права вимагати його повернення у свою власність, лише надає право [PERSON] вимагати від [PERSON] компенсації вартості набутого останнім майна без достатньої правової підстави. За наведених обставин позовні вимоги позивача, заявлені до [PERSON], не підлягають задоволенню, як такі, що є необґрунтованими та безпідставними. За правилом статті 330 ЦК України суд має визнати відповідача [PERSON] таким добросовісним набувачем, в якого не може бути витребувано майно його колишнім власником, в силу чого така особа набула право власності на займану нею квартиру. Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Щодо оцінки обґрунтованості позовних вимог до відповідача [PERSON] Оцінюючи характер набуття у володіння частини спірного майна відповідачем [PERSON], суд констатує, що зі всіх встановлених обставин ця особа або знала, або мала усі достатні обставини знати та сумніватися у правомірності дій попереднього відчужувача свого батька, який не вправі був здійснювати відчуження усього спірного майна, оскільки вони перебувають у близьких родинних відносинах, та оскільки саме цей відповідач [PERSON] вчинив дії зі здійснення заміни статусу, цільового призначення спірного приміщення, а також змінив фактичний склад приміщень спірного нерухомого майна. Рішення суду від 30.11.2012 року у справі 1522/26678/12 про визнання за [PERSON] права власності на нежиле приміщення № 210, загальною площею 107,8 кв.м., за вказаною адресою було зареєстроване у відповідному реєстрі 17 грудня 2012 року. При цьому, за спливом лише десяти днів це приміщення на підставі договору дарування від 27 грудня 2012 року, реєстровий № 996, зареєстровано 28.12.2012 року за відповідачем [PERSON] (а.с. 14). За спливом строку меншого за три місяці відбулася нова перереєстрація спірних приміщень на підставі декларацій про готовність обєкта до експлуатації від 14.03.2013 року, при чому реєстрація новостворених обєктів також відбулася вперше: замість одного нежилого приміщення зареєстровано два жилих. Тобто відбулося неодноразове відчуження спірних приміщень задля створення видимості правомірності набуття цього майна останнім володільцем, такі дії носили фіктивний характер без наміру створення правових наслідків, які були обумовлені такими діями та правочинами. Кожного разу і на підставі рішення суду від 30.11.2012 року, і на підставі декларацій про готовність обєкта до експлуатації реєстрація обєкта нерухомості відбувалася вперше, відомості про існування таких обєктів попередньо були відсутніми. Подібні дії, як зазначено, свідчили про бажання [PERSON] та [PERSON] створити такі умови, за яких можливий покупець такого майна був би позбавлений можливості прослідкувати та зясувати права попередніх власників на спірне майно, що й відбулося стосовно [PERSON] При цьому, істотне значення для вирішення позовних вимог до [PERSON] має та обставина, що жодна з правових підстав набуття ним у власність спочатку нерухомого приміщення під №210, а потім й жилих квартир, утворених з реконструкції попереднього, не мала оплатного характеру. Стороною відповідача [PERSON] не доведено існування жодного оплатного зустрічного задоволення з його сторони на користь третьої особи [PERSON] Їх дії з неодноразового відчуження спірних приміщень, зміни у різний спосіб особи власника носили характер дій, вчинюваних про людське око, з метою створити видимість правомірності набуття спірного майна останнім набувачем, що вчинено задля подальшого продажу іншій особі, яка б не мала сумнівів у правомірності такого останнього відчуження. Такою добросовісною особою добросовісним набувачем суд визнав відповідача [PERSON], права якої підлягають захисту судом. З огляду на наведене в цій частині вимог до відповідача [PERSON] суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню. Згідно з ч. 2 ст. 399 Цивільного кодексу України право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником або іншою особою. Відповідно до ст. 217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Outcome: partial