Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду із указаним позовом, у якому просив ухвалити рішення, яким скасувати арешти, накладені постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, винесеної державним виконавцем Буського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області №52230825 від 25.10.2016 року та постановою про арешт коштів боржника, винесеної державним виконавцем Буського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області №52230825 від 27.10.2016 року. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 14.09.2016 року державним виконавцем Буського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №52230825 із примусового виконання виконавчого листа №455/5973/15-ц, виданого Шевченківським районним судом м. Львова про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] 24 678,60 грн. Оскаржуваними постановами державного виконавця від 25.10.2016 року та від 27.10.2016 року було накладено арешт на майно та кошти боржника в межах суми стягнення. Згодом, 23 червня 2017 року старшим державним виконавцем Буського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу та надано йому термін для повторного пред`явлення виконавчого листа в строк до 23.06.2018 року. Проте [PERSON] не скористався цим. Однак, незважаючи на припинення виконавчого провадження, оскаржувані постанови державного виконавця не скасовані та продовжують діяти, що істотно порушують права позивача, який просить позовні вимоги задовольнити. Представник позивача [PERSON] - адвокат Тарасяк І.В. в судове засідання не з`явився, направивши клопотання про розгляд справи без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, знявши накладені державним виконавцем арешти на майно та кошти боржника. Відповідач - Буський РВ ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів) в судове засідання явку свого повноважного представника не забезпечив, направивши письмову заяву про розгляд справи у їх відсутності, а проти позову не заперечує. Третя особа: [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання (розписка про вручення повістки наявна у справі), про причини неявки не повідомив, заперечень на позовну заяву не подавав, а тому його повторна неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи із таких мотивів. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами п`ятою - сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що 14 вересня 2016 року старшим державним виконавцем Буського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Зробком Р.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №52230825 із примусового виконання виконавчого листа №455/5973/15-ц, виданого Шевченківським районним судом міста Львова про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] 24 678,60 грн. боргу. Оскаржуваною постановою старшого державного виконавця №52230825 від 25.10.2016 року накладено арешт на все майно, що належить позивачу [PERSON] та забороною його відчуження. Іншою оскаржуваною постановою старшого державного виконавця №52230825 від 27.10.2016 року накладено арешт на кошти, що містяться на рахунках боржника - позивача [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. У порядку, встановленому цією статтею, виконавець, в провадженні якого знаходиться виконавче провадження, за заявою стягувача чи з власної ініціативи може накласти арешт на грошові кошти, які перебувають на рахунках (вкладах) чи на зберіганні у банках, інших фінансових установах і належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили. Такий арешт знімається, якщо протягом п`яти днів з дня його накладення стягувач не звернеться до суду про звернення стягнення на грошові кошти такої особи в порядку, встановленому процесуальним законом (ч. 10 ст. 56 цього Закону). Постановою старшого державного виконавця Буського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Зробка Р.В. від 23.06.2017 року вищевказаний виконавчий документ у даному виконавчому провадженні було повернуто стягувачу [PERSON] на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, серед іншого, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. За змістом ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а відповідно до вимог ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмеженим у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. В силу приписів ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. За наведених обставин, суд вважає, що нескасування державним виконавцем накладених ним арештів на кошти та майно позивача як боржника у закінченому виконавчому провадженні після повернення виконавчого документу стягувачу, дані про повторне пред`явлення стягувачем для виконання виконавчого листа відсутні, що є, на думку суду, порушення прав позивача, підстав для продовження обтяження на майно у припиненому виконавчому провадженні суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту саме шляхом зняття арешту з майна. Ураховуючи викладене, та

Outcome: approved