Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом до Національного університету водного господарства та природокористування, третя особа на стороні відповідача [PERSON], у якому зазначив, що працював у відповідача з 22.04.1980 року, а згідно контракту №233 від 12 липня 2006 року його призначено на посаду завідуючого кафедри регіонального управління з 01 вересня 2006 року по 30 червня 2013 року. Наказом №220 від 12 липня 2012 року переведено на посаду професора цієї ж кафедри з 10.07.2012 по 30.06.2013, тобто на умовах строкового трудового договору. Наказом №417 від 16 листопада 2012 року позивача з 01.11.2012 по 30.06.2013 переведено на посаду професора кафедри управління транспортною інфраструктурою на умовах строкового трудового договору. Наказом №90 від 13 березня 2013року позивача з 15.03.2013 по 30.06.2013 переведено на посаду професора кафедри фінансів та економіки природокористування на умовах строкового трудового договору. 30 червня 2013 року закінчився строк дії контракту, однак не зважаючи на закінчення строкового трудового договору його було допущено до роботи і він продовжував виконувати свою роботу. Відповідачем порушено пункт 6.2 контракту, оскільки сторони за два місяці до закінчення його дії не визначилися про припинення чи продовження дії контракту, а тому контракт продовжується на новий термін. З наказом № К 326 від 15.08.2013 року про звільнення з роботи позивача ознайомлено 23 жовтня 2013 року й цього дня йому видано трудову книжку. За викладених обставин, вважає звільнення з роботи незаконним, а тому відповідач повинен поновити його на роботі та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу. Окрім того, своїми протиправними діями відповідач заподіяв йому моральну шкоду, яка виразилась у моральних переживаннях, втраті душевного спокою, перебуванні у роздратованому стані; принижено його честь і гідність у громадській думці, перед колективом; незаконне звільнення кидає тінь на його професійну діяльність та репутацію, підриває авторитет. Просив суд визнати незаконним та скасувати наказ К№326 від 15.08.2013 року в частині звільнення його з роботи, поновити на посаді, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, внесений запис до трудової книжки про звільнення 15.08.2013року визнати недійсним та скасувати, продовжити термін дії контракту до 30.06.2020 року, стягнути з відповідача на його користь 40 000 гривень моральної шкоди, 3000 грн. витрат на правову допомогу, а судові витрати по справі покласти на відповідача. 28 січня 2014 року через канцелярію Рівненського міського суду позивач подав заяву про доповнення предмету та підстав позову, уточнення позовних вимог (а. с. 69-71), у якій він не погоджується з твердженням відповідача про те, що відносини між ним та університетом, не дивлячись на переведення його на інші посади, ґрунтувались на умовах строкового трудового договору, дія якого мала припинитись 30.06.2013 року. Насправді 11.03.2013 року він написав заяву про переведення на посаду професора кафедри фінансів та економіки природокористування, в якій не зазначив строк по який мав працювати на цій посаді, а тому договір між ним та університетом необхідно вважати таким, що укладений на невизначений строк. Пункт 2.1. наказу №90 від 18.03.2013 року «Про особовий склад викладачів» в частині встановлення строків по 30.06.2013 року, тобто продовження трудових відносин на умовах строкового трудового договору вважає незаконним та таким, що порушує його права, оскільки він не давав згоди на укладення з ним строкового трудового договору. Відповідно до ст. 31 ЦПК України він скористався своїм правом шляхом письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а також уточнив позовні вимоги та просив суд: визнати незаконним та скасувати п. 2.1. Наказу К№90 «Про особовий склад викладачів» від 18.03.2013року в частині встановлення строків по 30.06.2013 року; визнати трудовий договір, укладений між ним та відповідачем, таким, що укладено на невизначений строк; визнати незаконним та скасувати наказ К№326 від 15.08.2013 року в частині звільнення його з роботи, поновити на посаді, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу; визнати незаконним затримку видачі трудової книжки та стягнути середній заробіток за затримку видачі трудової книжки; внесений запис до трудової книжки про звільнення 15.08.2013року визнати недійсним та скасувати; стягнути з відповідача на його користь 40 000 гривень моральної шкоди, 3000 грн. витрат на правову допомогу, а судові витрати по справі покласти на відповідача. 04 квітня 2014 року у судовому засіданні позивач подав заяву про уточнення позовних вимог в частині зміни предмета позову, згідно якої позовні вимоги виклав у наступній редакції: визнати незаконним та скасувати наказ К№326 від 15.08.2013 року в частині звільнення його з роботи; визнати трудовий договір, укладений між ним та відповідачем, таким, що укладено на невизначений строк; поновити на посаді, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу; визнати незаконним затримку видачі трудової книжки та стягнути середній заробіток за затримку видачі трудової книжки; внесений запис до трудової книжки про звільнення 15.08.2013року визнати недійсним та скасувати; стягнути з відповідача на його користь 40 000 гривень моральної шкоди, 3000 грн. витрат на правову допомогу, а судові витрати по справі покласти на відповідача. 08 квітня 2014 року представник позивача [PERSON] надав суду розрахунок заробітної плати за час вимушеного прогулу, яку має сплатити відповідач, а саме: 47 735,72грн., та розрахунок заробітної плати за час затримки видачі трудової книжки - 12461,98грн. Представник відповідача та третьої особи на стороні відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, надала суду заперечення проти позову та додаткові пояснення, у яких зазначає, що дія контракту №233 від 12.07.2006 припинена в липні 2012 року з дотриманням вимог трудового законодавства України. Так, згідно контракту №233 від 12 липня 2006року позивача призначено на посаду завідуючого кафедри регіонального управління з 1 вересня 2006року по 30 червня 2013року, тобто контракт укладався у зв'язку з прийняттям його на посаду завідувача кафедри. Однак, наказом №220 від 12 липня 2012 року позивача з 10.07.2012 по 30.06.2013 переведено на посаду професора цієї ж кафедри на умовах строкового трудового договору, тобто змінюється трудова функція та розмір оплати праці, що є істотними умовами контракту, як різновиду трудового договору. При цьому, під час розгляду справи представники позивача визнали той факт, що контракт припинив своє існування після видачі наказу №220 від 12 липня 2012 року. 28 січня 2014року позивач звернувся до суду із заявою про доповнення предмету та підстав позову, якою фактично змінив підставу та предмет позову. У первісній позовній заяві позивач покликався на те, що дія контракту між ним та відповідачем продовжена до 30.06.2020 року. Підставою неправомірності звільнення у заяві від 28.01.2014 року позивач зазначає те, що на підставі заяви від 11 березня 2013року, у якій не було встановлено строків, він просив укласти трудовий договір безстроково, тобто на невизначений строк. Твердження представників позивача про те, що за відсутності у заяві позивача від 11 березня 2013 року строку, договір вважається укладеним на невизначений строк, а також що з цим наказом позивача не було ознайомлено, не відповідає дійсності та спростовується наданими суду зі сторони відповідача оригіналами наказу К №90 від 18 березня 2013 року та особової картки позивача, на яких проставлено особистий підпис позивача, а відтак, позивач знав, що він працює по строковому договору, дія якого закінчувалася 30.06.2013. Крім того, 04 листопада 2013року позивач звернувся до суду із позовною заявою, у якій ним власноручно визнано той факт, що починаючи з 10 липня 2012року він працював у відповідача на умовах строкового трудового договору, термін якого було визначено ще контрактом №233 від 12 липня 2006року, тобто по 30 червня 2013року. Саме позивачем визнано той факт, що 15 березня 2013року він переведений на посаду професора кафедри фінансів та економіки природокористування на умовах строкового трудового договору по 30 червня 2013року на підставі наказу №90К від 18.03.2013року. При цьому, позивач акцентує увагу на тому, що 30 червня 2013року з ним подовжені трудові відносини за займаною посадою на умовах строкового трудового договору на підставі наказу К№256 від 27.06.2013року. Таким чином, своєю власноручно написаною заявою від 20 червня 2013 року про продовження терміну дії строкового договору на термін відпустки, позивач підтвердив той факт, що його трудові відносини мали строковий характер та закінчилися 30 червня 2013року. Відповідно до наказу К№326 від 15.08.2013 позивача звільнено з роботи 25.08.2013, тобто останнім днем відпустки, у зв'язку із закінченням строкового договору. Вищезазначене дає підстави стверджувати, що позивач знав та усвідомлював, що він працює в університеті лише до 30.06.2013року. Окрім того, позивачем порушено тримісячний строк звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України, оскільки з часу написання змін до позовної заяви та видання наказу відповідачем пройшло понад 10 місяців, а зі сторони позивача суду не надано жодних доказів того, що цей строк пропущено з поважних причин. Твердження позивача, що по закінченні контракту та незважаючи на закінчення строкового трудового договору його було допущено до роботи і він продовжував виконувати свою роботу є голослівними і на їх підтвердження зі сторони позивача не надано жодних доказів. Разом з тим, позивача не було допущено до роботи й він не працював у цей час, а перебував у відпустці, що не заборонено законодавством. Таким чином, позивачу достомено було відомо про закінчення трудових відносин відразу ж по закінченню відпустки. По закінченню відпустки, тобто починаючи з 26 серпня 2013року, позивач - [PERSON] не приходив до університету, не подавав жодних заяв щодо обсягу його педагогічного навантаження, подальшої роботи на посаді, нікуди не звертався із заявами щодо питання його подальшої роботи у даному навчальному закладі. Відтак, строк звернення до суду необхідно обчислювати з 26 серпня 2013року, а позивач звернувся до суду лише 04 листопада 2013 року, в той час коли цей строк закінчився 26 вересня 2013року. Статтею 49 КЗпП України не передбачено обов'язку керівника надавати копію наказу про звільнення з роботи із підстав закінчення строку трудового договору. Трудова книжка не була отримана позивачем умисно, оскільки, окрім того, що йому було відомо про припинення трудових відносин, на його адресу надсилалось повідомлення про необхідність отримання трудової книжки. В той же час із позовною вимогою про визнання незаконним затримки видачі трудової книжки та стягнення середнього заробітку за час її затримки, позивач звернувся до суду поза межами тримісячного строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України (трудову книжку отримав 23 жовтня 2013 року, а із заявою про зміну предмету та підстав позову звернувся 28 січня 2014 року). За вищезазначених обставин вважає, що право позивача не порушено й просила суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог за безпідставністю. Представник [PERSON], котрий раніше виконував обов'язки ректора Національного університету водного господарства та природокористування та підписав наказ про звільнення з роботи позивача - [PERSON], звернулася до суду із письмовою заявою про залучення [PERSON] в якості третьої особи на стороні відповідача. Ухвалою Рівненського міського суду від 02 квітня 2014 року заяву представника [PERSON] задоволено та залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача [PERSON] Свідок позивача [PERSON] посвідчив суду, що у березні 2013 року за суміщенням він займав посаду завідувача навчально - методичного відділу університету, а тому погоджував призначення чи переведення на посади педагогічних та науково-педагогічних працівників, перевіряючи наявність вакансії та джерел фінансування. Проставляючи візу він погоджував чи є така наявна посада, чи є джерело фінансування та яким чином буде здійснюватися оплата праці. Відповідно до ст. 48 Закону України «Про вищу освіту» посада професора є виборною, а тому він має проходити конкурс при переході на роботу на іншу кафедру. Якщо прийняття чи переведення працівника відбувається на початку навчального року то має бути оголошений конкурс, а якщо всередині - працівник призначається на посаду лише до кінця навчального року. Штатний розпис складається на рік на підставі службових записок завідувачів кафедр та відповідно до контингенту студентів, а свідок доводив наявність ставок до відома кафедри, яка приймає рішення, згідно якого дана посада була вакантною до кінця навчального року, тобто до 30.06.2013. Надалі відповідно до своїх функціональних обов'язків завідувач кафедри, відповідно до доведених ставок на новий навчальний рік ( вересень 2013 - червень 2014), зобов'язаний був оголосити конкурс на цю посаду, якщо для проведення конкурсу дозволяла кількість ставок на кафедрі. А на який строк прийняти чи перевести працівника вирішує керівник навчального закладу. У заяві позивача зазначено число з якого його перевести, а свідок зазначив лише по той час, допоки було фінансування. На запитання представників сторін свідок уточнив, що він здійснює констатацію факту чи є фінансування по даній посаді й по який час. Щоб [PERSON] можна було прийняти з нового навчального року, позивач мав обов'язково пройти конкурс, подавши заяву. На запитання, яким чином здійснюється розподіл педагогічного та науково-педагогічного навантаження, свідок повідомив суду, що педагогічне навантаження на одного працівника становить 1548 годин, з них не більше 900 годин навчальної роботи, інші - методична, організаційна, наукова робота. Кожний викладач має індивідуальний план виконання педагогічного навантаження. Відповідно до затвердженого плану викладач повинен виконати цей обсяг робіт і прозвітувати на кафедрі до 30 червня поточного року та схвалити цей звіт. На запитання хто здійснює розподіл педагогічного навантаження, свідок пояснив, що розрахунок штатів розробляється в кінці квітня - початок травня, щоб кафедра зорієнтувалася про кількість посад та вирішила питання скорочення. Обсяг годин для кожного працівника затверджується рішенням кафедри. Чи була ця посада вакантною з 01.09.2013 року свідку невідомо. Щодо фактів звернення позивача до навчально-методичного відділу чи до керівництва університету з питання надання педагогічного навантаження, свідок посвідчив суду, що до навчально-методичного відділу позивач не звертався, однак свідок був присутнім під час особистої зустрічі позивача з в. о. ректора [PERSON] у його кабінеті, коли той сказав позивачу: « ми ще з Вами до цього питання вернемося». Це десь було в травні-червні місяці. Суд, заслухавши доводи сторін, показання свідка, оцінивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Встановлено дослідженням доказів, що позивач [PERSON] працював у відповідача з 22.04.1980 року, а 03.09.2001року був звільнений із займаної посади за власним бажанням у зв'язку із оформленням пенсії як науковому працівнику (а.с.6-14). 11.09.2001року прийнятий на посаду завідуючого кафедри регіонального управління за контрактом на підставі наказу К №234 від 21.09.2001року. Згідно контракту №233 від 12.07. 2006 року позивача призначено на посаду завідуючого кафедри регіонального управління з 01 вересня 2006року по 30 червня 2013року (а. с. 3-5). Наказом №220 від 12 липня 2012 року (а.с.33) позивача переведено на посаду професора цієї ж кафедри на умовах строкового трудового договору, тобто з 10.07.2012 по 30.06.2013 року. Дію контракту №233 припинено. Суд не бере до уваги твердження позивача про те, що по закінчені строку дії контракту №233 від 12 липня 2006 року його було допущено до роботи й він продовжував виконувати свою роботу, а тому згідно пункту 6.2 контракту, оскільки у двомісячний термін до закінчення дії контракту сторони не визначилися щодо припинення його дії чи продовження на новий термін, відповідно дія контракту вважається продовженою до 30 червня 2020 року. З матеріалів справи вбачається, що згідно контракту №233 від 12 липня 2006 року [PERSON] призначено на посаду завідуючого кафедри регіонального управління з 01 вересня 2006року по 30 червня 2013року, тобто контракт укладався із позивачем у зв'язку з прийняттям його на посаду завідувача кафедри. Однак, наказом №220 від 12 липня 2012 року позивача з 10.07.2012 по 30.06.2013 переведено на посаду професора цієї ж кафедри на умовах строкового трудового договору, тобто змінюється трудова функція та оплата праці, що є істотними умовами трудового договору або контракту. При цьому, пунктом 6.9 контракту №233 від 12 липня 2006 року передбачена можливість внесення змін до умов контракту тільки за угодою сторін у письмовій формі. Дослідженням доказів встановлено, що 20 червня 2013року позивач звернувся із письмовою заявою до відповідача (а.с.43) про надання йому щорічної відпустки за 2012-2013рік у період з 30 червня 2013 року по 25 серпня 2013 року, та у зв'язку з цим на час відпустки просив продовжити термін дії строкового договору. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. У разі звільнення працівника у зв'язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строки трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки. Таким чином, відповідачем - Національним університетом водного господарства та природокористування наказом №220 від 12 липня 2012 року правомірно припинено дію контракту №233 від 12 липня 2012 року, а 27 червня 2013року відповідно до вимог ст.3 Закону України «Про відпустки» видано наказ К№256 про надання позивачу щорічної відпустки з 30 червня 2013 року по 25 серпня 2013 року тривалістю 57 календарних днів, оскільки 24.08.2013 припадає на святковий день (ст.78-1 КЗпП України святкові і неробочі дні не враховуються при визначенні тривалості щорічної відпустки), й саме в останній день відпустки - 25.08.2013 позивача звільнено з роботи. Поряд з обумовленим, позивач своєю заявою від 28 січня 2014 року про доповнення предмету та підстав позову, а також представники позивача під час розгляду справи по суті визнали той факт, що контракт припинив своє існування після видачі наказу №220 від 12 липня 2012 року. Так, у додаткових поясненнях представника позивача [PERSON] зазначається, що нового контракту, як це передбачено ст. 24 КЗпП України, між позивачем та відповідачем не укладалося, оскільки позивач виконував свою роботу вже на умовах безстрокового трудового договору. Цим самим представник позивача визнав правомірність припинення дії контракту. За викладених обставин, позовна вимога про продовження дії контракту до 30.06.2020 року не підлягає задоволенню. 28 січня 2014 року позивач звернувся до суду із заявою про доповнення предмету та підстав позову (а.с.69-71), у якій змінює підставу звільнення зазначивши, що своєю заявою від 11 березня 2013 року, у якій не було встановлено строків, він просив укласти трудовий договір безстроково, тобто на невизначений строк. На підставі досліджених судом документів встановлено, що у первісній позовній заяві від 04.11.2013 року (а.с.1-2) позивач визнав той факт, що в період з 10 липня 2012 року він працював у відповідача на умовах строкового трудового договору, термін якого було визначено ще контрактом №233 від 12 липня 2006 року, тобто по 30 червня 2013року. У позовній заяві позивачем визнано також той факт, що на підставі наказу №90К від 18.03.2013 року він переведений 15 березня 2013 року на посаду професора кафедри фінансів та економіки природокористування на умовах строкового трудового договору по 30 червня 2013 року. При цьому, у заяві відсутні будь-які заперечення позивача проти встановленого строку. У заяві від 11 березня 2013 року (а.с.41) позивач не зазначив, що він бажає працювати по безстроковому трудовому договору, переведення працівника відбувалося за домовленістю двох сторін, а позивача переведено із строкової посади, тобто до цього він не працював по безстроковому договору, що виключає вину відповідача. При цьому, на протязі навчального року (вересень 2012 - червень 2013) позивача тричі переводили на інші посади: з 01.09.2012 (наказ №321); з 01.11.2012 (наказ №417); з 15.03.2013 (наказ №90) і у всіх цих наказах зазначається про строковий договір, дія якого закінчується 30.06.2013року. У заяві позивача від 04 липня 2012 року (а.с.34) про звільнення з посади завідувача кафедри регіонального управління та про зарахування на посаду професора цієї кафедри з 04.07.2012 також не зазначено термін, на який він просить його перевести. Водночас, за наказом від 12 липня 2012 року № К 220 (а.с.33) позивача переведено на умовах строкового договору, й цей наказ ним не оскаржувався. Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк з дня коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу або з дня видачі трудової книжки. Згідно до умов ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний (міський) суд може поновити ці строки. Поряд із зазначеним, позивачем впродовж з 18 березня 2013 року по 28 січня 2014 року, тобто на протязі більш як 10 місяців, не оспорювалась правомірність видачі наказу К№90 від 18 березня 2013 року й, при цьому, позивач не надав суду належних доказів поважності причин пропуску звернення до суду. Суд не бере до уваги твердження представників позивача про те, що за відсутності у заяві позивача від 11 березня 2013 року строку, на який його переведено, договір вважається укладеним на невизначений строк, а також що з наказом відповідача, виданим на підставі цієї заяви, позивача не було ознайомлено, оскільки таке твердження спростовується дослідженими у судовому засіданні оригіналами наказу К №90 від 18 березня 2013 року (а.с.40) та особової картки позивача (з відміткою цього наказу із зазначенням строку трудового договору), на яких проставлено особистий підпис позивача, що є підтвердженням його ознайомлення з наказом К №90 від 18 березня 2013 року, а також того, що позивач достовірно знав, що він працює по строковому договору, дія якого закінчувалася 30.06.2013. Окрім того, суд бере до уваги, що своєю власноручно написаною заявою від 20 червня 2013 року про продовження терміну дії строкового договору на термін відпустки, позивач підтвердив той факт, що його трудові відносини мали строковий характер та закінчилися 30 червня 2013року (а. с. 43). З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що про факт звільнення з роботи 25 серпня 2013року позивачу було відомо ще 27 червня 2013 року, тобто в день видання наказу №256 від 27.06.2013 про надання щорічних відпусток працівникам закладу та проведення позивачу виплати відпускних коштів, Суд не може взяти до уваги твердження позивача про те, що по закінченні контракту та незважаючи на закінчення строкового трудового договору його було допущено до роботи і він продовжував виконувати свою роботу. Такі твердження спростовуються показами свідка [PERSON], за якими розподіл педагогічного навантаження на наступний навчальний рік проходило на підставі рішення кафедри ще в кінці квітня - початок травня 2013 року й, окрім того, позивач мав право надалі працювати на посаді, лише пройшовши до початку навчального року конкурс. На підтвердження своїх тверджень зі сторони позивача суду не надано жодних доказів. Суд не приймає доводів позивача про те, що після 30 червня 2013 року він виконував завдання завідувача кафедрою професора Павлова й цим самим фактично продовжував виконувати роботу, оскільки трудові відносини можуть існувати лише між власником або уповноваженим ним органом, яким є ректор університету, та позивачем. Разом з тим, позивача не було допущено до роботи й він не працював у цей час, а перебував у відпустці, що є його правом, передбаченим трудовим законодавством України. В той же час по закінченню відпустки, тобто починаючи з 26 серпня 2013року, позивач не приходив до університету, не подавав жодних заяв до керівника закладу, завідувача кафедри чи завідувача навчально - методичного відділу щодо обсягу його педагогічного навантаження, подальшої роботи на посаді, а також не звертався з цих питань до правоохоронних органів чи до Територіальної державної інспекції з питань праці у Рівненській області. З огляду на викладене та дослідженням доказів встановлено, що є усі підстави стверджувати, що позивач знав про те, що працював у відповідача за строковим трудовим договором, котрий припинив дію ще 30 червня 2013 року, та за його заявою був продовжений до закінчення щорічної відпустки - 25.08.2013. Відповідно до наказу К№326 від 15.08.2013 (а.с.32) позивача звільнено з роботи 25.08.2013, тобто останнім днем відпустки, у зв'язку із закінченням строкового договору. Суд не приймає доводів позивача про те, що він не писав заяви на звільнення з роботи, оскільки для звільнення з роботи за п.2 ст. 36 КЗпП України, тобто у зв'язку із закінченням строку, заява працівника не вимагається. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позивач усвідомлював наслідки закінчення строкового договору. Контракт припинив своє існування у зв'язку із переведенням позивача на іншу посаду вже на умовах строкового договору. Переведення на умовах строкового договору визнані самим позивачем у позовній заяві, здійснювалися на підставі його особистих заяв і до цього часу ним не оспорювалися. За викладених обставин, не підлягають до задоволення позовні вимоги про визнання трудового договору, укладеного між позивачем та відповідачем, таким, що укладено на невизначений строк, визнання незаконним та скасування наказу К№326 від 15.08.2013 року в частині звільнення позивача з роботи, поновлення на посаді та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Беручи до уваги, що судом визнано правомірним звільнення позивача з роботи, відповідно не підлягає задоволенню позовна вимога про внесення запису до трудової книжки про визнання недійсним та скасування запису про звільнення 15.08.2013 року. Окрім того, позивача фактично звільнено з роботи 25 серпня 2013 року, а не 15.08.2013 року, як зазначається у позовних вимогах. Щодо визнання незаконним затримку видачі трудової книжки та стягнення середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки, то з цією позовною вимогою позивач вперше звернувся 28 січня 2014 року до суду із заявою про доповнення предмету та підстав позову. Разом з тим, статтею 31 ЦПК України передбачено право позивача протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити предмет позовних вимог. До початку розгляду справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову. Проаналізувавши зазначену норму, суд прийшов до висновку, що цією нормою не передбачено право позивача звертатися до суду із заявою про доповнення предмету та підстав позову, а може мати місце лише зміна предмету або підстав позову. Однак, своєю заявою позивач змінив одночасно і предмет і підставу позовних вимог, оскільки дана вимога є самостійним предметом позову, а стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у разі затримки видачі трудової книжки не може здійснюватися одночасно із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням працівника з роботи. У судовому засіданні 04 квітня 2014 року під час розгляду заяви позивача про уточнення позовних вимог позивачу відмовлено в прийнятті до розгляду цієї позовної вимоги. На підставі досліджених судом документів встановлено, що позивачу відомо було про його звільнення з роботи по закінченню відпустки ще у червні 2013 року, а тому йому ніщо не перешкоджало по закінченню відпустки отримати трудову книжку у відділі кадрів університету. Окрім того, 28 серпня 2013 року листом відповідача за № 003-130 (а.с.44) на адресу позивача надсилалось повідомлення про необхідність отримання трудової книжки. Підтвердженням є журнал реєстрації вихідної документації (а.с.45). При цьому, із позовною вимогою про визнання незаконним затримки видачі трудової книжки та стягнення середнього заробітку за час її затримки, позивач звернувся до суду поза межами тримісячного строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України. Так, трудову книжку позивач отримав 23 жовтня 2013 року, а із заявою про зміну предмету та підстав позову звернувся 28 січня 2014року. Доказів поважності причин пропуску строків звернення до суду позивач не надав. Оскільки судом відмовлено позивачу у задоволені вищезазначених позовних вимог, відтак не підлягає до задоволення позовна вимога про відшкодування моральної шкоди, витрат на правову допомогу та стягнення судових витрат по справі.

Outcome: approved