Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Госпрозрахункового відокремленого структурного підрозділу «Кілійський суднобудівельно-судноремонтний завод» Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» про стягнення заборгованості з заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визнання недійсним наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги та на їх обґрунтування пояснив, що 26.11.2013 року на підставі поданої ним письмової заяви його було звільнено з посади начальника відділу маркетингу Госпрозрахункового відокремленого структурного підрозділу «Кілійський суднобудівельно-судноремонтний завод» Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Станом на день звільнення відповідач не провів з ним повний розрахунок, з виплатою тримісячного середнього заробітку, та не видав трудову книжку, хоча в своїй заяві про звільнення позивач вказав про відповідні вимоги. Згідно підрахунку позивача, при звільненні він мав отримати близько 28 800 гривень з розрахунку середньої заробітної плати 3200 гривень на місяць. Однак, коли він в цей же день звернувся до адміністрації відповідача з вимогою крім надання йому копії наказу про звільнення, виплатити всі належні йому кошти, то отримав відмову з посиланням на тяжке фінансове становище підприємства. За вказаних обставин, в звязку з відмовою відповідача виплатити всі належні йому суми, позивач відмовився від отримання трудової книжки про що повідомив начальника відділу кадрів підприємства. Таким чином позивач вважає, що непроведення з ним повного розрахунку відповідачем потягло несвоєчасне отримання ним трудової книжки, що дає підстави йому вважати днем фактичного звільнення день видачі йому трудової книжки та вимагати виплати відповідачем середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, порушення конституційних прав на отримання заробітної плати та неможливість працевлаштуватись без трудової книжки призвели до моральних страждань позивача, втрати ним нормальних життєвих звязків, накопичення боргів в звязку з тим, що він був змушений позичати кошти у знайомих. Таким чином, він вважає, що відповідач зобовязаний відшкодувати йому спричинену моральну шкоду. На підставі викладеного позивач просив суд ухвалити рішення, яким: стягнути з відповідача 28 800 гривень заборгованості з заробітної плати, стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку по день ухвалення судом рішення; визнати недійсним наказ про його звільнення та внести новий запис про звільнення у якому визначити день звільнення днем видачі йому трудової книжки; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу по день видачі трудової книжки; стягнути з відповідача 30000 гривень в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди. Відповідаючи на питання суду в судовому засіданні позивач підтвердив факт своєї відмови від отриманні трудової книжки у відділі кадрів підприємства, зазначаючи, що він вважає, що оскільки з вини відповідача з ним не проведено повний розрахунок при звільненні, то і підстав отримувати свою трудову книжку у день звільнення у нього не було. Жодних поштових повідомлень про необхідність отримання трудової книжки від відповідача він не отримував. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову [PERSON] з підстав, викладених в письмових запереченнях на позов, долучених до матеріалів справи. Зокрема, посилались на те, що заборгованість відповідача перед позивачем на день звільнення складала 23 503,36 гривень а не 28 800 гривень, як зазначив позивач в позовній заяві, вводячи, на їх думку, суд в оману. На даний час вказану заборгованість погашено, а саме - станом на 8 січня 2014 року заборгованість по заробітній платі [PERSON] складала 13032, 99 гривень і 23 січня 2014 року її було повністю погашено. Щодо невидачі трудової книжки позивачу представники відповідача зазначили, що після видання наказу про звільненні з посади, в цей же день 26 листопада 2013 року його трудова книжка була належним чином оформлена для видачі, але в день звільнення позивач відмовився її отримати мотивуючи це тим, що з ним не проведено повний розрахунок на день звільнення та звернувся до начальника відділу кадрів тільки з метою отримання витягу з наказу про звільнення. Начальник відділу кадрів [PERSON] у присутності інспектора відділу кадрів [PERSON] та водія [PERSON] намагалась видати [PERSON] трудову книжку, але він повторно в цей же день відмовився від її отримання, про що був складений відповідний акт. Після свого звільнення [PERSON] неодноразово приходив до адміністрації підприємства в особистих питаннях та за отриманням виплат заборгованості по заробітній платні, але до відділу кадрів за отриманням трудової книжки не звертався. Надані позивачем боргові розписки про отримання ним у борг грошових коштів в звязку несвоєчасною виплатою заробітної плати, на думку відповідачів, складені навмисно, щоб ввести суд в оману та сприяти збільшенню суми моральної шкоди, ним не обґрунтовано заявлений її розмір. На підставі викладеного представники позивача просили суд відмовити [PERSON] в задоволенні позову у повному обсязі. Заслухавши пояснення позивача та представників відповідача, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини: Наказом № 156-к від 19.08.2009 року [PERSON] було прийнято на посаду фахівця (з договірної роботи) групи з контролю за договірною роботою в службу зовнішньоекономічних звязків та маркетингу з оплатою згідно штатного розпису та в подальшому наказом № 109-к від 02.08.2013 року переведено на посаду начальника відділу маркетингу ГВСП «Кілійський суднобудівельно-судноремонтний завод ПрАТ «УКРАЇНСЬКЕ ДУНАЙСЬКЕ ПАРОПЛАВСТВО» /а.с 24-25/. 26.11.2013 року [PERSON] звернувся на імя директора КССБЗ ПрАТ «УДП» [PERSON] з заявою, в якій просив звільнити його за власним бажанням з займаної ним посади начальника відділу маркетингу відповідно зі ст. 38 п. 3 КЗпП України в звязку з порушенням роботодавцем законодавства про працю (ст. 115 КЗпП України), а саме невиконання колективного договору. Одночасно в заяві про звільнення [PERSON] просив в день звільнення видати належним чином оформлену трудову книжку, копію наказу про звільнення та провести виплату всіх належних йому сум від підприємства, а саме заробітну плату і на підставі ст. 44 КЗпП України вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку /а.с.27/ Наказом № 179-к від 26.11.2013 року по ГВСП «Кілійський суднобудівельно-судноремонтний завод ПрАТ «УКРАЇНСЬКЕ ДУНАЙСЬКЕ ПАРОПЛАВСТВО», начальника відділу маркетингу [PERSON] звільнено з роботи 26 листопада 2013 року згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням /а.с. 26/. Як вбачається з акту, складеного 26.11.2013 року начальником відділу кадрів ГВСП «Кілійський суднобудівельно-судноремонтний завод ПрАТ «УКРАЇНСЬКЕ ДУНАЙСЬКЕ ПАРОПЛАВСТВО» [PERSON], інспектором відділу кадрів [PERSON] та водієм підприємства [PERSON], - начальник відділу маркетингу [PERSON] 26.11.2013 року о 16-ій годині 50 хвилин відмовився від отримання трудової книжки в день звільнення. Відмову мотивував неотриманням розрахунку /а.с. 28/. 26.11.2013 року за вих. № 033/1151 ГВСП «Кілійський суднобудівельно-судноремонтний завод ПрАТ «УКРАЇНСЬКЕ ДУНАЙСЬКЕ ПАРОПЛАВСТВО» направило [PERSON] повідомлення про необхідність зявитися до відділу кадрів підприємства для отримання трудової книжки, яке, як встановлено судом з дослідженого судовому засіданні поштового конверту, було повернуто відправнику без вручення адресату /а.с. 29-31/. З наданих на дослідження суду розрахункових листів з заробітної плати встановлено, що за два повні місяці роботи, що передували звільненню, [PERSON] було нараховано заробітну плату: - за вересень 2013 року 3666,66 гривень; - за жовтень 2013 року 3057,43 гривень /а.с. 34/. З наданих для дослідження платіжних відомостей на виплату грошей та довідки про виплату заборгованості від 08.01.2014 року № 031/16 вбачається, що сума заборгованості по заробітній платі на день звільнення [PERSON] складала 23 503,36 гривень. З моменту звільнення [PERSON] була погашена заборгованість по заробітній платі у розмірі 10 470,37 гривень, а саме: - 5 грудня 2013 року у розмірі 2 225,84 гривень (по касі); - 12 грудня 2013 року у розмірі 5 769,84 гривень (на картку); - 17 грудня 2013 р. у розмірі 2474,69 гривень (по касі). Станом на 8 січня 2013 року заборгованість по заробітній платі [PERSON] складає 13 032,99 гривень /а.с. 37-41, 59-60/. Факт отримання вказаних сум від підприємства в рахунок погашення заборгованості по заробітній платі також підтвердив позивач [PERSON] в судовому засіданні. З відомості на виплату грошей № 75 за листопад 2013 року вбачається, що 23 січня 2014 року [PERSON] виплачено 13032,99 гривень в рахунок остаточного погашення заборгованості з заробітної плати. Факт отримання зазначених грошей підтверджено позивачем в судовому засіданні. При вирішенні справи судом враховано відповідні положення діючого законодавства: Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Відповідно ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Як зазначено в ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~З наданих сторонами та досліджених судом доказів вбачається що станом на день звільнення відповідач не виплатив позивачу усі суми, що належали [PERSON] від підприємства і вказаний факт також визнається представниками відповідача, в звязку з чим суд приходить до висновку, що звертаючись до суду з позовними вимогами про стягнення заробітної плати позивач правомірно вимагав стягнення вказаних сум в судовому порядку на підставі ст. 116 КЗпП України. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Разом з тим, беручи до уваги, що в ході розгляду позову [PERSON] заборгованість з заробітної плати поступово погашалась відповідачем і остаточно була погашена 23 січня 2014 року що підтвердив і сам позивач, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості з заробітної плати, оскільки необхідність захисту вказаних прав позивача на підставі ч. 1 ст. 3 ЦПК України відпала в звязку з добровільним усуненням відповідачем допущеного порушення. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку по день ухвалення рішення суду, суд виходить з наступного: Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У відповідності до роз'яснень у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Судом встановлено, що [PERSON] з вини відповідача в день звільнення не виплачені всі суми, які належали йому у звязку зі звільненням, на підставі чого він має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому суд не може вважати такими, що заслуговують на увагу посилання в запереченнях представників відповідача на тяжке фінансове становище підприємства, а також той факт, що позивач неналежним виконанням своїх трудових обовязків сприяв виникненню тяжкої фінансової ситуації на підприємстві, оскільки відповідно до ст.43 Конституції України встановлено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом і підприємству належало направляти наявні кошти в першу чергу на погашення заборгованості з заробітної плати працівникам, в тому числі позивачу. Крім того, факт неналежного виконання позивачем свої трудових обовязків не підтверджено жодним доказом, а сам він звільнений з підприємства за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а не в звязку з неналежним виконанням трудових обовязків. При цьому, суд для розрахунку середнього заробітку за два повні місяці, що передували звільненню керується Порядком обчислення середньої заробітної плати затверджений Постановою КМ України від 08.02.1995 року № 100 та розрахунковими листами по заробітній платі позивача /а.с. 34/, відповідно до яких зарплата, нарахована позивачу у вересні 2013 року становить 3666,66, гривень; - за жовтень 2013 року 3057,43 гривень; всього 6724,09 гривень. У вересні 2013 року виходячи з 40-годинного робочого тижня позивача кількість робочих днів становила 23 дні; - у жовтні 2013 року 21 день; - всього 44 дні. Таким чином,середньоденний заробіток позивача за вказаний період становить: 6724,09 гривень :44 дні = 152,82 гривень/день. Враховуючи, що кількість робочих днів з дати звільнення позивача, тобто 26.11.2013 року до дня повного розрахунку 23 січня 2014 року, становить 38 днів /2 дні у листопаді; 22 дні у грудні; 14 днів у січні/, середній заробіток за вказаний період, належний до стягнення з відповідача відповідно до положень ст. 117 КЗпП України на користь позивача становить: 152,82 гривень/день.?38 днів = 5807,16 гривень без врахування сплати податків та інших обовязкових платежів, оскільки сплата податків і інших обовязкових платежів є обовязком роботодавця, тобто відповідача. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним наказу про звільнення, визначення днем звільнення день видачі трудової книжки та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з наступного: Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Відповідно до ч. 4 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Як зазначено в Розділі 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 N 58, - власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Таким чином входячи з наведених положень законодавства для задоволення вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та внесення змін про день звільнення до трудової книжки, необхідно встановити, що затримка видачі трудової книжки звільненому працівнику сталася з вини власника бо уповноваженого ним органу. Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні з пояснень позивача, він сам з власної ініціативи відмовився отримати трудову книжку, мотивуючи це тим, що з ним не проведено повний розрахунок і погоджувався отримати її лише після того, як такий розрахунок буде з ним проведено. Після цього відповідач направляв позивачу повідомлення про необхідність отримати трудову книжку, однак позивачем воно отримано не було. Отримати трудову книжку представник відповідача пропонував позивачу і в ході судового розгляду, однак той відмовився від її отримання до розгляду справи по суті. Тим чином, суд не вбачає в діях відповідача вини в затримці видачі трудової книжки позивачу, оскільки він сам визнав факт відмови від її отримання. При цьому його посилання на непроведення з ним повного розрахунку, як причини відмови від її отримання, не можуть прийняті судом до уваги, оскільки в такому разі положеннями ст. 117 КЗпП України передбачено право працівника вимагати середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що і було зроблено позивачем та вказана вимога задоволена судом. На підставі викладеного суд дійшов висновку про безпідставність відповідних позовних вимог. Щодо позовних вимог про стягнення відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного: Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст.237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст.3, 4, 11, 31 ЦПК України). Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позивачем доведено факт заподіяння йому моральної шкоди відповідачем внаслідок порушення його трудових прав, яке полягало у невиплаті належних позивачу та зважаючи на ту обставину, що порушення допущене відповідачем тривало незначний проміжок часу, беручи до уваги, що сам позивач відмовлявся від отримання трудової книжки, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають до часткового задоволення у розмірі 500 гривень. Відповідно до ст. 88 ЦПК України в звязку з частковим задоволенням позову судові витрати по справі слід стягнути з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial