Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПОСП «Золота Нива» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки з додатком в якому зазначив, що відповідно до Державного акту серії МК№050642 від 11.12.2003 року, є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Новобузької міської ради Новобузького району Миколаївської області. 23.12.2003 року він уклав із відповідачем по справі договір оренди земельної ділянки площею 5,5 га строком на 10 років, а ще через декілька років уклав ще й додаток до договору щодо збільшення орендованої площі на 1,32 га. У 2014 році позивач звернувся до голови ПОСП «Золота Нива» з заявою про повернення належної позивачу земельної ділянки після збору відповідачем урожаю. Однак, відповідач повідомив, що строк дії договору оренди земельної ділянки закінчується у 2020 році. Отримавши примірник договору оренди позивач [PERSON] дізнався, що 23.12.2003 року невідомою позивачу особою від його імені був укладений та зареєстрований за № 1008 від 08.01.2004 року договір оренди його земельної ділянки з ПОСП «Золота Нива», тому посилаючись на те, що спірний договір не містить його підпису, просив визнати спірний договір оренди землі від 23.12.2003 року недійсним. У судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав, просив задовольнити заявлені вимоги. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнала і пояснила, що позивач [PERSON] отримав копію примірника договору оренди після його державної реєстрації та протягом дії останнього отримував орендну плату та будь-яких зауважень до відповідача не викладав. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав і пояснив, що існує договір оренди землі укладений 23.12.2003 року між [PERSON] та ПОСП «Золота Нива» строком на 16 років, який зареєстрований 08.01.2004 року в Новобузькому районному відділі земельних ресурсів за № 1008. Посилаючись на те, що підприємством належним чином виконуються всі умови договору, позивачу з 2003 року було відомо про те, що належна йому земельна ділянка перебуває в користуванні ПОСП «Золота Нива» та він не висловлював претензій з приводу невиконання умов договору, просив відмовити в задоволенні позову застосувавши при цьому строк позовної давності. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце справи повідомлений належним чином. В письмових запереченнях на позовну заяву [PERSON] зазначив, що позов являється безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню у звязку з тим, що позивач знав про укладення договору від 2003 року адже після укладення договору оренди тривалий період часу виконує свої договірні зобовязання стосовно передачі належної йому земельної ділянки в оренду підприємству та систематично отримує за це орендну плату та будь-яких зауважень з цього приводу на адресу відповідача не надходило. В звязку з тим, що строк позовної давності за вказаною вимогою давно сплив просив у задоволенні позову відмовити. Крім того, допитаний в якості свідка [PERSON] засвідчив, що позивач [PERSON] до нього з приводу видачі йому примірника оскаржуваного договору оренди а ні у 2014 році, а ні пізніше не звертався. Всі примірники договорів були роздані орендодавцям після їх державної реєстрації. Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази, суд приходе такого висновку. Частина 1ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимогст.124 Земельного кодексу України(далі -ЗК України) передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди. Згідност.93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької діяльності. За ч.3ст.792 ЦК України та ч.8ст.93 ЗК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Таким спеціальним законом, що регулює орендні земельні відносини та підлягає застосуванню до спірних правовідносин є Закон України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року(з наступними змінами та доповненнями, далі - Закон України). Згідно зіст.13 Закону України за договором оренди землі орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Істотні умови договору оренди землі визначеніст.15 Закону України «Про оренду землі»(в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин). Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених ст..15 ЗУ «Про оренду землі» а також порушення вимог статей4-6,11,17,19зазначеногоЗаконує підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (ст.ст.203,215-216 ЦК України). Відповідно до ч.1ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостоюст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Волевиявлення є важливим чинником, без якого неможливо вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, установленоюст.627 ЦК України. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки. Частиною 1ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладений, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Належною формою для договору оренди, згідно з положеннями ст.792 ЦК України та ст.14 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) є письмова форма, яка передбачає підписання угоди. При цьому, сформульований текст письмового правочину обов'язково має бути підписаний стороною (сторонами). В тому ж випадку, коли сторона не приймала участі в укладенні угоди, що підтверджується відсутністю її підпису під договором, вона має право вимагати визнання угоди недійсною, на підставі ст.ст.203,215 ЦК України, як такої, що не відповідає її внутрішній волі. [PERSON] є власником земельної ділянки площею 6,82 га, яка розташована в межах території Новобузької міської ради Новобузького району Миколаївської області і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серії МК № 050642 від 11.12.2003 року (а.с.13). 23.12.2003 року від імені [PERSON] з ПОСП «Золота Нива» у простій письмовій формі укладено договір оренди землі з додатками, відповідно до якого орендодавець передав в оренду орендарю земельну ділянку загальною площею 6.82 га, строком на 16 років (а.с.7-12). Зазначений договір 08.01.2004 року зареєстрований у Новобузькому районного відділі земельних ресурсів Миколаївської області за №1008 (а.с.10). Звертаючись до суду із позовом, [PERSON] вважав вищевказаний договір оренди з додатками недійсним, посилаючись на те, що він їх не підписував, а від його імені підпис поставила невідома особа. Зазначене підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи за № 433 від 18 березня 2016 року, в якій зазначено, що підпис від імені [PERSON] під графою «Орендодавець» в графі «(контактний телефон)» на останньому аркуші в договорі оренди земельної ділянки від 23.12.2003 року, укладеному між [PERSON] і ПОСП «Золота Нива» в особі [PERSON], зареєстрованому за № 1008 від 08.01.2004 року , виконані не [PERSON], а іншою особою (а.с.61-67). Вказані обставини відповідачем не спростовані. Разом з тим, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представники відповідача у своїх письмових запереченнях на позов та безпосередньо в судовому засіданні просили про застосування позовної давності. Відповідно до ч.4ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є самостійною підставою для відмови у позові. Згідно зст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1ст.261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом ч.1ст. 261 ЦК України особа, яка подає позов (позивач), повинна довести в суді, що вона не мала можливості довідатися про порушення свого права раніше. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 10 червня 2015 року у справі №6-267цс15, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. За ст.. 256 ЦК Українипозовна давність єстроком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у особи\~\~права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п.28постанови №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч.1ст.261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За положеннями статті 61 ЦПК України, обставини, визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обґрунтовуючи свій позов позивач зазначав, що отримав спірний договір оренди землі у 2014 році від [PERSON], оскільки у 2003 році він підписував договір оренди земельної ділянки на 10 років. Однак, підтвердження пояснення позивача [PERSON] в судовому засіданні не знайшли. Допитані свідки в судовому засіданні пояснили, що дійсно при укладені у 2003 році договорів оренди усім орендодавцям, у тому числі і позивачу по справі [PERSON], були надані для ознайомлення примірники договорів оренди землі із зазначенням 16-річного строку оренди. Свідки бачили, як особисто [PERSON] отримував для ознайомлення такий примірник договору . Крім того, в судовому засіданні позивачем не доведено, що існував договір оренди земельної ділянки строком на 10 років, примірник якого він ніби-то не зберіг. Як видно із відповіді Відділу Держгеокадастру у Новобузькому районі Миколаївської області у книзі записів державної реєстрації договорів оренди зареєстровано лише договір оренди земельної ділянки площею 5,5 га укладений сторонами на 16 років. Отже, позивач знав про існування договору оренди землі від 23.12.2003 року ще в з грудня 2003 року, навіть якщо він і не отримав примірник спірного договору після його реєстрації, то з квітня 2004 року у нього не було жодних перешкод у отриманні такого примірника. Будь-який доказів, що він намагався отримати примірник договору, але позивачу в цьому відмовляли також в судовому засіданні не встановлено, позивач весь час існування спірного договору справно отримував орендну плату, отже з 2004 року позивач міг довідатися про порушення його права, а тому початок перебігу позовної давності щодо вимог про визнання недійсним договору оренди землі необхідно обраховувати саме від цієї дати. Позивач звернувся з позовом до суду 15.12.2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про поновлення якого суду не заявляв. Обставин, які б свідчили, що позивач, будучи власником спірної земельної ділянки, не мав можливості дізнатися про порушення свого права у межах строку позовної давності, останній не навів. За такого, встановивши, що спірний договір оренди землі у встановленому законом порядку пройшов державну реєстрацію, є укладеним, а отже - оспорюваний, але позивач пропустив строк звернення до суду, суд приходе висновку про те, що в задоволенні позову [PERSON] про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним належить відмовити у звязку з пропуском строку позовної давності. Відповідно до вимогст.88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем у зв'язку з розглядом справи, належить віднести на його рахунок.

Outcome: dismissed