Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення несплачених сум при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування вимог зазначив, що у період з 02.04.2015 по 18.06.2020 він перебував у трудових відносинах з відповідачем. Згідно наказу відповідача №868/к від 18.06.2020 його було звільнено з посади гірника підземного з ремонту гірничих виробок на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням. При звільненні з роботи відповідач в порушення вимог трудового законодавства не виплатив нараховану йому заробітну плату в розмірі 62918,32 грн. Так як в день звільнення він не працював, то поштою звернувся до відповідача з заявою, отриманою ним 12.05.2021, про виплату належних йому сум при звільненні, однак до теперішнього часу вказані кошти йому не перераховані, що змушує його звернутися до суду за захистом своїх трудових прав. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь вказану суму заборгованості та відповідно до ст.117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 13.05.2021 по день постановлення судового рішення, виходячи з його середньоденного заробітку в розмірі 831,65 грн. Згідно відзиву відповідача на позовну заяву, заборгованість перед позивачем за період січень - липень 2020 становить 62918,32грн. Письмова заява позивача про здійснення з ним розрахунку була отримана ним 12.05.2021. Середньоденний заробіток позивача за останні два місяці склав 831,65грн., що підтверджується виданою позивачу довідкою. При вирішенні питання щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідач просить врахувати складну економіко-фінансову ситуацію, в якій з грудня 2019 року перебуває ДП «ВК Краснолиманська» та яка з 19.12.2019 року спричинила простій на підприємстві, а також погіршення ситуації через оголошення карантину з метою запобігання поширенню вірусної хвороби COVID-19. У зв`язку з цим просив застосувати принципи співмірності і пропорційності та зменшити розмір відшкодування, передбачений ст.117 КЗпП України. Розгляд справи здійснюється у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін сторони не заявили. Встановивши характер спірних правовідносин, дослідивши надані суду докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що позивач [PERSON] в період з 02.04.2015 по 18.06.2020 перебував у трудових відносинах з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська». 18.06.2020 наказом № 868/к від 18.06.2020 на підставі ч.1 ст.38 КЗпП його було звільнено з роботи за власним бажанням, що підтверджується записами його трудової книжки (а.с.15 зворот). Згідно довідки ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» від 20.08.2021 заборгованість перед позивачем по заробітній платі за період з січня 2020 року по липень 2020 року складає 62918,32 грн: за січень 2020 - 5896,42 грн, за лютий 2020 - 10004,23 грн, за березень 2020 - 12083,27 грн, за квітень 2020 - 13106,23 грн, за травень 2020 - 13507,13 грн, за червень 2020 - 8083,27 грн, за липень 2020 - 237,77 грн (а.с.8). Відповідно до наказу по ДП «ВК «Краснолиманська» №875 від 19.12.2019, з 19.12.2019 на підприємстві встановлено початок простою, що доведено до відома працівників. Як слідує зі змісту відзиву відповідача, повноцінна робота підприємства не відновлена, чистого фінансового прибутку підприємство не має. Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються нормами трудового законодавства. За змістом вимог Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата працівника - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Право позивача на своєчасне отримання розрахунку при звільненні передбачене ст. 115, 116 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до ч.1 ст.47, ч. 1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми повинні бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як встановлено судом і не оспорюється відповідачем, вимоги законодавства щодо повного розрахунку з позивачем при його звільненні підприємством не виконано. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню визнана відповідачем заборгованість перед позивачем з заробітної плати в сумі 62918,32 грн, яка згідно довідки відповідача нарахована вже після утримання обов`язкових податків та зборів. Відповідно до п.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року №100 (надалі Порядок), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню, а середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період (п.8 Порядку). Згідно довідки відповідача, з якою погодився позивач, його середньоденний заробіток, розрахований за зазначеною в Порядку формулою, складає 831,65 грн (а.с.9). В день звільнення позивач не працював, отже, період розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має визначатися з наступного дня після отримання відповідачем заяви про проведення остаточного розрахунку, а саме з 13.05.2021. На день постановлення судом рішення затримка розрахунку становить 102 робочих дня, що в грошовому виразі складає 84828,30 грн (831,65 х 102). За нормами закону, відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання. Тому, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також розміру простроченої заборгованості, періоду затримки її виплати, причини, з якою була пов`язана тривалість такого періоду, дій працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірності розміру виплат, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, та майнових втрат працівника, суд може зменшити розмір відшкодування. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц. Приймаючи до уваги наведене, суд вважає за необхідне з урахуванням розміру існуючої заборгованості з заробітної плати, причини її невиплати, пов`язаної зі складною фінансово-економічною обстановкою на підприємстві, строку звернення позивача за захистом своїх трудових прав (більш ніж через рік, коли стало відомо про порушення права), зменшити розмір відшкодування, яке підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за несвоєчасне проведення з ним остаточного розрахунку, до 60000 грн, що сприятиме досягненню справедливого балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах. Стягнення відшкодування у більшому розмірі суд вважає несправедливим, оскільки це може унеможливити виконання роботодавцем зобов`язань з виплати заробітної плати іншим працівникам. Вирішуючи питання судових витрат в порядку ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог в сумі 642,24 грн. (60000 х 908 : 84828,30 ) та в дохід держави 908,80грн, оскільки на підставі п.1 ч.1 ЗУ «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору в справах про стягнення заробітної плати. На підставі ст.ст.116, 117, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial