Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Донецька вугільна енергетична компанія» про стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на наступне. З 04.07.1989 року по 13.05.2012 року позивач працював на підприємства вугільної промисловості України у томі числі тривалий час працював на шахті «Шахта Південнодонбаська №3» робочим підземної шахтної професії з повним робочим днем. Відповідач не виплатив [PERSON] в день його звільнення, а саме 13.05.2012 року всі суми, належні йому, як звільненому працівнику. Чим, вважає позивач, порушено його трудові права з вини власника або уповноваженого ним органу. В жовтні 2013 року він звернувся до відповідача з метою отримання письмових довідок та інформації щодо наявності заборгованості перед ним, дати повного та остаточного розрахунку по всім сумам, які підлягають виплаті при звільненні та видачі позивачу довідок про розмір середнього та середньоденного заробітку. Але відповідь на адресу [PERSON] не надходила. Крім того, як зазначає позивач, 06.12.2011 року з ним трапився нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом в результаті чого за висновком МСЕК [PERSON] було встановлено стійку втрату професійної працездатності у розмірі 35% та встановлено 3 групу інвалідності. Таким чином зазначає, що систематичне звернення до лікувальних установ, тривале лікування та сам факт інвалідності не давали йому змоги своєчасно та швидко звернутися до суду для вирішення спору про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Оскільки ДП «Донецька вугільна енергетична компанія» не виплатило своєчасно належні позивачу суми при звільненні, таким чином порушило його законні трудові права, в зв'язку з чим були спричинені йому моральні страждання та заподіяна моральна шкода розмір якої [PERSON] оцінює в 10000 гривень. Просив поновити строк для звернення до суду для вирішення цього спору пропущений з поважних причин, стягнути на користь позивача гроші в сумі середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та моральну шкоду у розмірі 10000 гривень. В судове засідання позивач не з'явився, був повідомлений про дату, час та місце слухання справи належним чином. Представник позивача - [PERSON], діючий на підставі довіреності (а.с. 4) надав заяву про розгляд справи без його участі (а.с. 37) та підтримав позовні вимоги. Просив задовольнити позов в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача, діючий на підставі довіреності (а.с. 45), заперечував проти задоволення позовних вимог. Наполягав на застосуванні строків позовної давності. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суд, враховуючи надані пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини. Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. [PERSON] з 04.07.1989 року по 13.05.2012 року знаходився в трудових відносинах з відповідачем, працюючи робочим підземної шахтної професії з повним робочим днем (а.с.7-8). Згідно з наказом №495-К від 14.05.2012 року позивач був звільнений з ОП «Шахта Південнодонбаська №3 ім. Н.С. Сургая» ДП «Донецька вугільна енергетична компанія» з 13.05.2012 року. При звільненні йому було нараховано компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 6269,13 грн., вихідну допомогу при звільненні в зв'язку з інвалідністю в розмірі 1-го середньомісячного заробітку у розмірі 7806,40 грн., вихідну допомогу при звільненні в зв'язку з переходом на пенсію в розмірі 3-х середньомісячних заробітних плат у розмірі 23419,20 грн. Таким чином загальна сума нарахованих, але не виплачених сум, які повинні були бути сплаченими [PERSON] в день звільнення становить 37494,73 грн. (а.с. 47). Власник, відповідно до ст. 47 КЗпП України, або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно до ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як вбачається з довідки, яка була витребувана судом та надана представником відповідача, ДП «Донецька вугільна енергетична компанія» належні [PERSON] суми при звільненні в розмірі 32605,49 грн. були сплачені згідно з платіжними дорученнями №4080, №5356 - 08 та 19 червня 2012 року, тобто майже через місяць після звільнення позивача. Таким чином враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку про те, що відповідачем порушено право позивача, передбачене приписами ст. 116 КЗпП України, на отримання в день звільнення всіх сум, що належать йому від підприємства, у зв'язку з чим відповідно до ст. 117 КЗпП України мав право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.05.2012 року по 19.06.2012 року. Разом з тим, відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 1 ст. 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» абз. 4 п. 25 Постанови від 24.12.1999 року №13 роз'яснив, що не проведення розрахунку з працівником в день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звірення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченою ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Судом встановлено, що заборгованість відповідачем перед позивачем в повному обсязі була сплачена 19.06.2012 року. Отже, враховуючи рішення Конституційного суду України від 22.02.2012 року №4-рп/2012 в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого починається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх сум, фактично з ним розрахувався суд приходить до висновку про відсутність поважних причин пропуску строку позовної давності позивачем. Так, представник [PERSON] посилається в позовній заяві як на поважну причину пропуску строку звернення до суду - втрату [PERSON] професійної працездатності у розмірі 35% та встановлену 3 групу інвалідності через що - систематичне звернення до лікувальних установ та тривале лікування перешкоджало позивачу своєчасно та швидко звернутися до суду. Але зазначене спростовується наданими до позову медичними висновками та епікризами з яких вбачається госпіталізацію [PERSON] та нетривале знаходження в медичних закладах здоров'я в 2012 році - 17 днів (знаходився на стаціонарному лікуванні з 10.10.2012 року по 26.10.2012 року) та в 2013 році - 11 днів (з 11.03.2013 року по 21.03.2013 року). Інших доказів у розумінні приписів ст. ст. 58, 59 ЦПК України позивачем не надано (а.с.15-17). Суд приймає до уваги, що позивачем надано суду лише докази поодиноких звернень до лікарень, а не знаходження на безперервному стаціонарному лікуванні, яке б унеможливлювало та перешкоджало зверненню позивача до суду за захистом своїх прав. За таких обставин, суд вважає, що поновлення строку з причин які позивач вважає поважним не ґрунтується на законі та не випливає з доказів, наявних в матеріалах справи, а тому приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Державного підприємства «Донецька вугільна енергетична компанія» про стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди. На підставі ст. ст. 47, 116, 117, 233, 234 КЗпП України, ст. ст. 256, 267 ЦК України, п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» (із змінами та доповненнями) та

Outcome: dismissed