Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-14 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулась до Сєвєродонецького міського суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі - продажу недійсним та визнання права власності на частину житлової площі, треті особи - [PERSON], приватний нотаріус Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області [PERSON] посилаючись на те, що 27вересня 2011 року [PERSON] уклала договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] на своє ім'я, фактично сплатила 15 500 доларів США, які отримала [PERSON], використавши 11 000 доларів США, які отримала від продажу своєї власності - квартири [ADDRESS]. Вказаний договір купівлі - продажу позивач вважає удаваним по відношенню до покупця, оскільки [PERSON] не мала на увазі та не бажала настання правових наслідків, а саме визнання за позивачем права власності з урахуванням сплачених за вказану квартиру коштів позивача у сумі 11 000 доларів США. На підставі викладеного позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] в частині покупця, визнати за нею право власності на 71/100 частину житлової площі квартири [ADDRESS], визнати за відповідачем з урахуванням доплаченої нею суми 4 500 доларів США право власності на 29/100 частини житлової площі квартири [ADDRESS], та стягнути з відповідача на її користь 20 000 тисяч гривень моральної шкоди. Згодом позивач збільшила позовні вимоги та звернулась до суду з позовними вимогами до [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якій просила договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] визнати у відношенні покупця [PERSON] з моменту його скоєння недійсним, визнати за нею право власності на 71/100 частину житлової площі квартири [ADDRESS], визнати за відповідачем з урахуванням доплаченої нею суми 4 500 доларів США права власності на 29/100 частини житлової площі квартири [ADDRESS], визнати договір дарування від 28 березня 2014 року дарувальника [PERSON] та одаровуваної [PERSON] недійсним, стягнути з відповідача [PERSON] на її користь 50 000 грн. моральної шкоди. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити, додаткових пояснень не мала. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, підтвердив доводи, викладені в позовній заяві та додатково пояснив, що відповідач [PERSON] зловжила довірою, сказавши [PERSON], що придбає більшу квартиру, при цьому не прописала матір. Відповідач навмисно ввела позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Просив суд задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, суду пояснила, що у попередньому шлюбі вони з чоловіком мали машину, гараж, свій бізнес та трикімнатну квартиру, яка згодом була приватизована на чотирьох осіб. Після смерті батьків колишнього чоловіка вони продали квартиру, машину, гараж, розділили майно, внаслідок чого у березні 2011 року вона отримала 5 тисяч доларів США, що підтверджує колишній чоловік. Письмово передачу грошей вона не оформлювала. З теперішнім чоловіком вони мешкали в квартирі сестри чоловіка, сплачували тільки за комунальні послуги, чоловік непогано заробляв, на доньку [PERSON] її батько сплачував аліменти, тому вони мали можливість відкладати кошти. У 2011 році вона придбала у [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS]. Свою квартиру за адресою: [ADDRESS] вона купила у вересні 2011 року за 15,5 тисяч доларів США. Квартира була придбана за такі кошти: гроші, які вони з чоловіком збирали з 2003 року, 5 тисяч доларів США, які вона отримала після розподілу майна від попереднього шлюбу, та на суму у 20 тисяч гривень отримали кредит у банку «Ренесанс». В цей час [PERSON] також продавала свою квартиру за адресою: [ADDRESS]. Квартиру [PERSON] вирішила продати тому, що збиралась виїхати на постійне місце проживання до сестри у Запорізьку область, де і знаходиться зараз. Вона не відмовляється, що допомагала [PERSON] у продажу її квартири. У [PERSON] із покупцем квартири [PERSON] відбувся конфлікт, тому вони були вимушені забрати її до себе, де стали мешкати разом. Зразу до сестри у Запоріжжя [PERSON] не поїхала, чому, їй невідомо. На прохання [PERSON] задля отримання пенсії вони прописали її до себе у грудні 2011 року. Їй відомо, що [PERSON] продала свою квартиру за 11 тисяч доларів США, але де вона поділа ці гроші, не знає, і ніколи цим не цікавилась. Після укладання договору купівлі - продажу квартири вона провела [PERSON] додому, гроші були у неї в сумці. При укладанні договору продажу квартири [PERSON], у нотаріуса були присутні: сама [PERSON], вона, покупець [PERSON], ріелтор [PERSON], нотаріус [PERSON] Ріелтор з продажу та купівлі квартир була та сама, щоб зробили знижку, її знайшла [PERSON] У березні 2014 року вони вирішили подарувати квартиру доньці, бо та збиралась виходити заміж. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, та вказала, що вона є донькою відповідача [PERSON] Спірну квартиру переоформили на неї тому, що вона виходить заміж, та буде мешкати у цій квартирі. ЇЇ батьки спочатку будуть жити разом з ними, потім переїдуть до села. [PERSON] добре спілкувалась зі своєю сестрою із Запоріжжя та збиралась переїздити до неї на постійне місце проживання. Бабуся просила [PERSON] допомогти у продажі її власної квартири. Про гроші від продажу квартири [PERSON] їм не розповідала, та вони і не цікавились, за скільки вона продала квартиру, та де вона поділа гроші. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, та пояснила, що в 2011 році [PERSON] купила у неї спірну квартиру. Перед цим вона приходила оглянути квартиру разом із працівником агенства нерухомості, та сказала, що буде купувати квартиру для своєї матері та доньки. Вона продала квартиру за 15 500 доларів США, гроші [PERSON] передавала їй в присутності нотаріуса [PERSON]. В договорі покупцем вказана відповідач [PERSON], при укладенні договору [PERSON] присутня не була, але вона розуміла так, що донька і матір в цій квартирі будуть мешкати разом. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Суду пояснила, що вимоги необґрунтовані та не підтверджені документальними доказами. У правоохоронні органи з заявою про шахрайство [PERSON] не зверталась. Вважає, що позивач не надала до суду належних доказів на підтвердження своєї правової позиції. Просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області. Позивач та відповідач їй знайомі як клієнти. У 2011 році [PERSON] та [PERSON] приходили разом з ріелтором [PERSON] подавати документи на продаж квартири за адресою: [ADDRESS]. Вони збирались розширятись, тому консультувались щодо придбання наступної квартири, яку мали намір оформити на матір - [PERSON], потім переграли на доньку - [PERSON], оскільки вона є спадкоємицею, та, в разі смерті матері, їй треба було б приймати спадщину. Наступна угода відбулася, можливо, через агентство нерухомості, бо вона її не оформлювала. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є ріелтором агенства «Імперія нерухомості», до неї звернулась [PERSON] з проханням оглянути квартиру по пр. Хіміків на продаж. Вона одразу прийшла з клієнтами, двері відчинила [PERSON], вона показала квартиру, вказала на недоліки. Клієнтів квартира задовольнила. При укладанні договору купівлі - продажу були присутні [PERSON], [PERSON] та її чоловік [PERSON], вона та покупець. Розраховувалися доларами, після розрахунку віддали гроші [PERSON], вона їх потримала та віддала [PERSON], та, в свою чергу, передала гроші своєму чоловікові, який зразу пішов. Двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] вона запропонувала їм із бази агенства нерухомості. Квартиру оглядали [PERSON], її чоловік та донька, [PERSON] з ними не було. Квартиру одразу придбали, донька - [PERSON] планувала забрати матір з собою в нову двокімнатну квартиру. Квартиру придбали на ім'я [PERSON], вони так і радять, тому що мати похилого віку, та щоб уникнути зайвих розтрат при прийнятті спадщини. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що у 2011 році вона звернулася до агентства нерухомості з проханням знайти квартиру для своєї доньки. Квартиру продала [PERSON] за 11 тисяч доларів США. Завдаток в контору поїхала оформлювати [PERSON] При укладанні угоди були присутні і [PERSON], і [PERSON] В ціні на квартиру вони не поступалися, [PERSON] сказала, що за 15 тисяч 500 доларів США вони вже знайшли двокімнатну квартиру, а в них є тільки 4 тисячі 500 доларів США. Розраховувалися в коридорі у нотаріуса, гроші вона передала [PERSON], вона віддала їх [PERSON], та перерахувала та віддала своєму чоловікові, який зразу вийшов. На вигляд відносини між [PERSON] та [PERSON] були родинні, привітні. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є колишнім чоловіком [PERSON] На придбання спірної квартири частину грошей давав він. Коли вони із [PERSON] розірвали шлюб, то домовилися, що буде допомагати доньці. Гроші пересилав щомісяця. Після продажу батьківської квартири у березні 2011 році, в якій кожний з них мав по 1/4 частки, він віддав [PERSON] гроші в еквіваленті 5 тисяч доларів США. Розписку із [PERSON] не брав, в них були довірчі відносини. Третя особа - приватний нотаріус Сєвєродонецького міського нотаріального округу [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що у 2011 році він посвідчував договір купівлі - продажу спірної квартири. Угода була укладена без порушень діючого законодавства. Якщо квартиру купували б на двох покупців, про це було б вказано у договорі. Розраховувалися сторони у його присутності, договором передбачено, що сторони підтверджують факт повного розрахунку. При цьому в кабінеті були присутні тільки він, покупець та продавець, ніяких сторонніх осіб. Ріелтор приносить документи для підготовки, але на самій угоді він не присутній. Договір дарування спірної квартири у 2014 році також посвідчував він. Квартиру було перевірено на наявність обтяжень у реєстрі та інших відчужень. Про те, що по вказаній квартирі є спір в суді, його не повідомили. Волю сторін на укладання договорів він виявляє шляхом опитування сторін та підтверджує це відповідними пунктами договору. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд вважає позов таким, що підлягає не задоволенню з наступних підстав. Відповідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Згідно ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України). За правилом ст. 204 ЦК України (презумпція правомірності правочину), правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, то, згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Підставою недійсності правочину, відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правові наслідки удаваного правочину визначені законодавцем у ст. 235 ЦК України, на яку посилалась позивач в обґрунтування частини своїх позовних вимог. Як роз'яснено в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Суб'єкт, який вимагає визнання правочину недійсним та укладеним з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно - правових відносин, ніж передбачені законом. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. При цьому, позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. Згідно ст. 655 ЦПК України, за договором купівлі-продажу продавець передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність покупцеві, а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно п. 1.2 Договору купівлі - продажу квартири від 27 вересня 2011 року, продавець [PERSON] продала покупцю [PERSON] квартиру [ADDRESS] Продаж відчужуваної квартири за домовленістю сторін вчиняється за 37 082,00 грн., які отримані продавцем від покупця до оформлення цього договору. Відповідно до вказаної правової норми, встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Для визнання вказаного правочину удаваним слід установити, що обидві сторони договору - [PERSON] та [PERSON] - діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їхні дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Проте, оспорюваний договір свідчить про те, що [PERSON], вчиняючи правочин, діяла з метою продати квартиру, а [PERSON], в свою чергу, діяла з наміром купити. В судовому засіданні сторони договору підтвердили, що їх дії були спрямовані саме на укладення договору купівлі - продажу та реальне настання правових наслідків, зумовлених угодою. Що стосується юридичних наслідків угоди, то, перевіряючи ці обставини, слід також виходити із юридичних наслідків договору купівлі-продажу, передбачених ст. 655 ЦК України, а саме: чи передано майно у власність покупця, чи прийнято воно ним, чи сплачена обумовлена договором певна сума, чи зареєстрований договір купівлі-продажу у відповідних органах. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні категорично заперечує твердження позивача про удаваність договору купівлі - продажу в частині покупця, а саме використання нею 11 000 тисяч доларів США від продажу квартири позивача за адресою: [ADDRESS]. Адже, згідно її пояснень, спірну квартиру було придбано за кошти, які вони з чоловіком відкладали з 2003 року, 5 тисяч доларів США, які вона отримала після розподілу майна від попереднього шлюбу, та 20 тисяч гривень, отримані в кредит у банку «Ренесанс». Матеріали справи містять пропозицію укласти договір (оферту) від 09 вересня 2011 року, відповідно до якої [PERSON], чоловік позивача [PERSON], дійсно отримав кредит у «Банк Ренесанс Капітал» на суму 23 360 тисяч гривень на загальні споживчі цілі. Крім того, згідно довідки про доходи № 12864 від 29.10.2012 року, [PERSON] за січень - вересень місяць 2011 року нараховано заробітну плату у розмірі 29 437,31 грн. Згідно розписки, наданої [PERSON] до суду, остання передала [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] за 15 500 доларів США. З копії договору купівлі - продажу квартири за адресою: [ADDRESS] вбачається, що сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру. Таким чином, обумовлена договором купівлі - продажу квартири сума була сплачена, та договір був зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, витяг про державну реєстрацію № 31673188. В силу приписів ст. 60 ЦПК України, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Суд вважає безпідставним посилання позивача на ст. 235 ЦК України, оскільки позивачем не надано, а судом не встановлено будь-яких належних, беззаперечних та достовірних доказів того, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були спрямовані на досягнення інших правових наслідків і вони приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладання удаваного правочину недостатньо. Пояснення свідків по справі є недопустимими доказами, відповідно до вимог ч.2 ст.59 ЦПК України, де зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, а тому суд не може брати їх до уваги, оскільки, відповідно до ст.212 ЦПК України, рішення не може ґрунтуватися на свідченнях свідків при запереченні факту вчинення або оспорюванні окремих частин правочину, який потребує письмової форми. Таким чином, аналізуючи обставини укладання договору купівлі - продажу квартири, суд вважає, що він вчинений з додержанням вимог закону, а саме: договір вчинено в письмовій формі, посвідчено нотаріально, здійснено його державну реєстрацію, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі, а тому підстави для визнання договору купівлі - продажу квартири удаваним є недоведеними, а позовні вимоги в цій частині такими, що задоволенню не підлягають. Щодо недійсності договору дарування квартири від 28 березня 2014 року, суд зазначає наступне. Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Статтею 718 ЦК України визначено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Тобто, договір дарування спрямований на безповоротне припинення права власності у дарувальника та виникнення права власності в обдарованої особи, при цьому обдарований набуває право власності на майно, якого раніше у нього не було. Дарувальник повинен бути власником майна, що відчужується. Згідно Договору дарування квартири від 28 березня 2014 року, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], яка має наступні характеристики: двокімнатна квартира на третьому поверсі чотирьох поверхового будинку, загальною площею 42,8 кв. м, житловою площею 27,5 кв. м. Згідно копії Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.03.2014 року, індексний номер 19670848, власником квартири [ADDRESS] зареєстрована [PERSON]. Звертаючись до суду з позовом про визнання одностороннього правочину недійсним, позивач, як на підставу для задоволення позовних вимог, посилається на ст. 234 ЦК України. Згідно ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що зумовлені цим правочином. Фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ст. 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. Крім того, ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише про людське око, а інша намагалася досягти правового результату, то такий правочин не визнається фіктивним. Необхідно зазначити, що саме по собі невиконання сторонами правочину не означає, що укладено фіктивний правочин. Тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача, тобто позивач повинен довести, що учасники правочину діяли без наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчинені фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Таким чином, для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним. Судом враховується, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійним», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У даному випадку після укладення договору дарування усі умови правочину були виконані сторонами у повному обсязі. [PERSON] було передане нерухоме майно у власність [PERSON], а [PERSON] воно було прийняте. Після нотаріального посвідчення договору дарування квартири [PERSON], у відповідності до вимог ст. 182 ЦК України, у встановлений законодавством строк була проведена державна реєстрація прав на нерухомість у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Отже усі правові наслідки, передбачені таким видом правочину, настали, а тому оспорюваний позивачем договір дарування квартири не є фіктивним. Крім того, договір дарування квартири [PERSON] був підписаний в присутності нотаріуса нею особисто. За умовами п. 3.3 договору дарування, сторони підтвердили, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, тобто не є таким, що передбачений ст.ст. 234, 235 ЦК України. Так, зі змісту Узагальнень Верховного Суду України практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 24.11.2008 року випливає, що позивач, який вимагає визнання правочину недійсним внаслідок його фіктивності, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Позивачем не надано суду жодного доказу, який би свідчив про фіктивність оспорюваного договору дарування. Крім того, позивач, вказуючи на порушення її прав разом із вимогою про визнання договору дарування недійсним, не вимагає застосування правових наслідків, тобто приведення сторін в первісний стан тощо. Вказане свідчить про неконкретність позовних вимог, оскільки на виконання правочину було передано майно. Таким чином, з огляду на наведене, суд вважає позовні вимоги щодо визнання договору дарування квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], недійсним, необґрунтованими, недоведеними, та такими, що не підлягають задоволенню. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними договору купівлі-продажу від 27.09.2011 року квартири [ADDRESS] та договору дарування від 28.03.2014 року квартири [ADDRESS] слід відмовити. Також суд, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири за адресою: [ADDRESS], вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання за позивачем та відповідачем права власності на частки житлової площі даної квартири, оскільки вказані позовні вимоги взаємопов'язані. В зв'язку з тим, що не підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та дарування квартири, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог у частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 50 000 грн.

Outcome: dismissed