Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про стягнення аліментів на утримання його малолітньої онуки [PERSON], [INFO], з тих підстав, що відповідачі за рішеннями Заводського районного суду м. Запоріжжя позбавлені батьківських прав відносно їх малолітньої дочки [PERSON], [INFO], якій за рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 27.07.2018 року №353/12 надано статус дитини позбавленої батьківського піклування. В подальшому, розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району від 15.08.2018 року №320р позивача [PERSON] призначено опікуном над його малолітньою онукою [PERSON], яка мешкає разом із ним, та знаходиться на його утриманні. Батьки дитини ніякої допомоги на її утримання не надають, у звʼязку з чим позивач вимушений звернутися до суду та просить стягнути з [PERSON], [PERSON] аліменти на його користь на утримання малолітньої [PERSON], [INFO], у розмірі ј частини усіх видів їх заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення із дати звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. Позивач [PERSON] в судове засідання не зʼявився. Про дату, час і місце судового засідання позивач був повідомлений своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку. Через канцелярію суду надійшла заява позивача, відповідно до якої він просить розглянути справу у його відсутності та проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с.44). Відповідачі [PERSON], [PERSON] повторно в судове засідання не зявилися і від них не надійшло повідомлення про причини неявки, відзивів на позовну заяву вони не подали. Про дату, час і місцесудового засідання відповідачі були повідомлені своєчасно та належним чином, вустановленому законом порядку шляхом надіслання судових повісток за адресамиїх місця проживання, у відповідності до вимог п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України. Положеннями п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідно до наданої суду інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи відповідача [PERSON], останній значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS], на яку й було надіслано судову повістку з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, оскільки відповідач не повідомив суду іншої адреси. Конверт було повернуто на адресу суду з проставленням у поштовому повідомленні відмітки про невручення за закінченням строку зберігання. Відповідно до наданої суду інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи відповідача [PERSON], інформація про її зареєстроване місце проживання відсутня. Разом з тим, відповідачі повідомлялися своєчасно та належним чином в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання у відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України, якою передбачено, що відповідач, місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Оголошення про виклик до суду відповідачів [PERSON], [PERSON] було опубліковано на офіційному веб-сайті судової влади 22.10.2018 року. Але відповідачі до суду жодного разу не зʼявилися, причини своєї неявки не повідомили, відзивів на позовну заяву не надали.З урахуванням викладеного, суд, відповідно до положень ст.280 ЦПК України, дійшов до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач не заперечував у поданій ним суду письмовій заяві. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХII(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобовязуються забезпечити дитини такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обовязки батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування(пункт 1 статті 18 цієї Конвенції). Відповідно до ч.1,2 ст. 27 вище вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки та інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отже, з урахуванням положень Конвенції про права дитини пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Положеннями ч.8,9 ст. 7 Сімейного кодексу України(далі СК України) передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. З свідоцтва про народження серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] народилася [INFO]. Її батьками в свідоцтві про народження зазначені: батько:[PERSON], матір:[PERSON](а.с.6). Згідно рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя у справі №332/1064/15-ц, провадження №2/332/505/15 від 10.08.2015 року, яке набрало законної сили 21.08.2015 року, [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно її малолітньої дочки [PERSON], [INFO](а.с.7). Згідно рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя у справі №332/171/18, провадження №2/332/414/18 від 24.05.2018 року, яке набрало законної сили 25.06.2018 року, [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно його малолітньої дочки [PERSON], [INFO](а.с.8). Відповідно до інформації за №3172 від 28.09.2018 року, наданої Заводським районним відділом філії державної установи «Центр пробації» в Запорізькій області, [PERSON] станом на 28.09.2018 року в розшук не оголошений, в місцях позбавлення волі не перебуває. Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради №353/12 від 27.07.2018 року малолітній [PERSON], [INFO], надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування(а.с.9). Відповідно до розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району № 320р від 15.08.2018 року, позивача [PERSON] призначено опікуном над малолітньою [PERSON], [INFO](а.с.45). У відповідності до ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Отже, положеннями даної норми передбачений саме обовязок, а не право батьків утримувати свою неповнолітню дитину до досягнення повноліття і цей обовязок стосується обох батьків. Судом встановлено, що малолітня [PERSON] на даний час проживає разом із позивачем [PERSON]. Положеннями ч.2 статті 166 СК України визначено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обовязку щодо утримання дитини. Відповідно до приписів ст. 55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров'я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов'язки.Згідно ч.1 ст.179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини.Відповідно до ч.2 ст.247 СК України встановлення опіки та піклування не припиняє права дитини на отримання пенсії, аліментів, відшкодування шкоди у зв'язку з втратою годувальника та інших соціальних виплат, призначених дитині відповідно до законів України, а також права власності дитини на ці виплати. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При цьому, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом(ч.1 ст.183 СК України). Позивач в своїй позовній заяві просить стягнути з відповідачіваліменти у частці від їх доходу, а саме у розмірі 1/4 частки усіх видів їх заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Положеннями ч.2 ст. 182 СК України визначено, щорозмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.Відповідно до вимог ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. При визначенні розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідачів, суд, у відповідності зі ст. 182 СК України враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платників аліментів; відсутність у платників аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення, і вважає за можливе стягнути з кожного з відповідачів на користь позивача аліменти на утримання малолітньої [PERSON] у розмірі ј частки їх заробітку (доходу, починаючи стягнення з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. При цьому суд враховує, що відповідачі є молодими особами працездатного віку, а також виходить з того, що відповідно до вимог ст. 180 СК України передбачено саме обовязок, а не право батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а також те, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обовязку щодо утримання дитини. Крім того, суд, при вирішенні спору по суті, враховує вимоги ст.ст.12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачі в судове засідання не зявилися, не скористалися своїми процесуальними правами учасників справи, не надали відзивів на позов та не надали суду жодних доказів, якщо у них такі малися, що спростовують доводи позивача і надані ним докази в обґрунтування позовних вимог, а тому суд, на підставі наявних у справі доказів, прийшов до переконання про можливість задоволення позову у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 430 ч.1 п.1 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Крім того, у відповідності зі ст. 141 ЦПК України з відповідачів належить стягнути судовий збір на користь держави у розмірі 352,40грн. з кожного, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору при подачі позову до суду.

Outcome: approved