Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що з 01.10.2012 року по 19.09.2016 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, а саме: працювала старшим бухгалтером в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ВТОРМА 2». 19.09.2016 року була звільнена з посади. На момент звільнення її середня заробітна плата складала 8000 грн. Проте, при звільненні відповідачем їй не було виплачено заробітну плату за період з 01 по 19.09.2016 року та компенсація за невикористану відпустку. В звязку з цим, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 4923 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 16717 грн. 98 коп. В судовому засіданні позивач підтримала заявлений позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «ВТОРМА 2» в судовому засіданні зазначив про визнання позову відповідачем в повному обсязі та не заперечував проти задоволення позовних вимог. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.2 ст.31 ЦПК України крім прав та обов'язків, визначених у ст.27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. Відповідно до ч.ч.1,4 ст.174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Частиною першою ст.61 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось представником відповідача, що в період з 01.10.2012 року по 19.09.2016 року [PERSON] працювала в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ВТОРМА 2» на посаді бухгалтера та була звільнена 19.09.2016 року на підставі ч.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін. Також представником відповідача в судовому засіданні не заперечувались викладені в позовній заяві обставини щодо невиплати позивачці при звільнення заробітної плати за період роботи з 01 по 19.09.2016 року в сумі 4923 грн. та компенсації за невикористані в період роботи 79 днів відпустки в сумі 16717 грн. 98 коп., а також відповідні розрахунки та розмір вказаної заборгованості. Відповідно до ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні. Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу, яка згідно ст.115 вказаного Кодексу виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. За вказаних вище положень КЗпП України, враховуючи, що в день звільнення позивача останній заробітна плата за період роботи з 01 по 19.09.2016 року, а також компенсації за невикористану відпустку у відповідності до вимог ст.ст.83,116 КЗпП України виплачені не були, визнання відповідачем викладених в позовній заяві обставин та позовних вимог, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову [PERSON] та стягнення з відповідача на її користь заборгованості по заробітній платі за період з 01 по 19.09.2016 року в сумі 4923 грн., компенсації за невикористану відпустку в сумі 16717 грн. 98 коп., а всього 21640 грн. 98 коп. Згідно ст.367 ЦПК України також слід допустити негайне виконання рішення в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВТОРМА 2» на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі в сумі 4923 грн., яка не перевищує середньомісячного заробітку. В звязку з задоволенням позову та оскільки позивача в силу п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору, у відповідності до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved