Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» (Укрпатент) про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу, мотивуючи свої вимоги тим, що 09.04.2003 року позивача було прийнято на посаду спеціаліста формування баз даних ДП «Український Інститут промислової власності». 14.04.2004 року позивача переведено на посаду спеціаліста сектору реєстрації документів за заявками на об`єкти промислової власності відділу формування баз даних ДП «Український Інститут промислової власності». З 03.03.2006 року [PERSON] переведено на посаду спеціаліста сектору реєстрації документів за заявками на об`єкти промислової власності відділу формування баз даних ДП «Український Інститут промислової власності». 04.07.2006 року позивача переведено на посаду спеціаліста І категорії відділу експлуатації автоматизованих систем відділення комп`ютерних інформаційних технологій ДП «Український Інститут промислової власності». 18.03.2008 року [PERSON] переведено на посаду адміністратора відділу експлуатації автоматизованих систем відділення комп`ютерних інформаційних технологій ДП «Український Інститут промислової власності». У 2008 році позивач закінчив навчальний заклад «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна», отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Комп`ютерні системи та мережі», здобув кваліфікацію спеціаліста з комп`ютерних систем та мереж. 24.04.2015 року ДТТ «Український Інститут промислової власності» перейменовано в ДП «Український Інститут інтелектуальної власності». 01.12.2018 року назву посади адміністратора змінено на інженер комп`ютерних систем. 17.12.2019 року позивача переведено на посаду інженера з комп`ютерних систем І категорії відділу експлуатації автоматизованих систем відділення комп`ютеризації та інформаційних технологій ДП «Український Інститут промислової власності». Наказом № 243-п від 05.07.2021 року позивач був звільнений з посади спеціаліста з комп`ютерних систем І категорії відділу експлуатації автоматизованих систем відділення комп`ютеризації та інформаційних технологій у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає звільнення незаконним з наступних підстав. Наказом від 23.03.2021 року № ЗЗ-Н/2021 «Про введення в дію організаційної структури та надання пропозицій щодо штатного розпису» та наказу від 30.03.2021 року №41-з «Про затвердження та введення в дію штатного розпису» було затверджено нову організаційну структуру підприємства та штатний розпис підприємства. Наказом від 30.03.2021 року № 102-П «Про ліквідацію структурних підрозділів, скорочення штату та чисельності працівників» скорочено посаду інженера з комп`ютерних систем І категорії відділення комп`ютеризації та інформаційних технологій. При цьому змін в організації виробництва і праці ДП «Український Інститут інтелектуальної власності» не відбулося, оскільки відділ експлуатації автоматизованих систем було перейменовано у відділ мережевих та серверних технологій, тобто фактично однин відділ і посади було замінено іншими. 05.05.2021 року позивачу було вручено попередження про звільнення за № Вн- 1391/2021 про звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників та одночасно повідомлено, що вакантні посади, які відповідають його професії, відсутні, хоча на момент вручення вказаного попередження в структурі ДП «Український Інститут інтелектуальної власності» існував аналогічний відділ із змінено назвою та аналогічними вакантними посадами і в період часу з 05.05.2021 року до 05.07.2021 року до вказаного відділу приймалися нові працівники. Таким чином, під час його звільнення відповідачем порушено вимоги ч. 2 ст. 40 та ст. 49-2 КЗпП України та вимоги ст. 42 КЗпП України в частині того, що позивач має переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці перед іншими працівниками. 22.06.2021 року позивач був присутнім на засіданні Первинної профспілкової організації ДП «Український Інститут інтелектуальної власності», на якому було прийняте обґрунтоване рішення про відмову у наданні згоди на його звільнення з посади інженера І категорії відділу експлуатації автоматизованих систем. Таким чином, за наявності обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору власник або вповноважений ним орган не має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить поновити його на роботі посаді на інженера І категорії відділу експлуатації автоматизованих систем відділення комп`ютеризації та інформаційних технологій Державного підприємства «Український Інститут інтелектуальної власності» (Укрпатент) та скасувати наказ № 234-п від 05.07.2021 року; стягнути з Державного підприємства «Український Інститут інтелектуальної власності» (Укрпатент) на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.07.2021 року до дня поновлення на роботі, який на день пред`явлення позову становить 18 740,69 грн. Відповідно до вимог ст. 19, 274 ЦПК України цивільна справа за позовом [PERSON] до Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» (Укрпатент) про поновлення на роботі і оплачу за час вимушеного прогулу розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 09.09.2021 року до суду надійшов Відзив від представника відповідача на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, представник вказує про те, що 16.06.2020 року було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо створення національного органу інтелектуальної власності» № 703-ІХ, відповідно до якого визначено повноваження Національного органу інтелектуальної власності. Підпунктом 1 пункту 7 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону №703-ІХ визначено, що Кабінет Міністрів України має у тримісячний строк з дня опублікування цього Закону забезпечити визначення державної організації, що виконує функції Національного органу інтелектуальної власності, за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності. Згідно з пунктом 1 Розпорядження Кабінету Міністрів України від 13 жовтня 2020 р. № 1267-р «Про Національний орган інтелектуальної власності» на виконання підпункту 1 пункту 7 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №703-IX визначено, що державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності» виконує функції Національного органу інтелектуальної власності. Таким чином, у відповідача дійсно відбулися зміни в організації виробництва і праці, що обумовлені новими завданнями, що стоять перед НОІВ. На підставі наказу Укрпатенту від № 102-п, у зв`язку з введенням в дію з 01.07.2021 року нового штатного розпису Укрпатенту, з 01.07.2021 року підлягала скороченню посада інженера з комп`ютерних систем І категорії відділу експлуатації автоматизованих систем відділення комп`ютеризації та інформаційних технологій, яку обіймав позивач. Крім того, з 01.07.2021 року підлягали ліквідації і сам відділ експлуатації автоматизованих систем, в якому працював позивач, та загалом відділення комп`ютеризації та інформаційних технологій, до складу якого належав зазначений відділ. Таким чином, оскільки з 01.07.2021 року у відповідача був створений новий відділ мережевих та серверних технологій управління комп`ютеризації та інформаційних технологій, переважного права у позивача на працевлаштування на нову посаду не було. Таким чином, при скороченні посад інженерів з комп`ютерних систем І категорії та, відповідно, проведенні звільнення позивача, [PERSON] і [PERSON] , відповідач в межах однорідних професій і посад провів перестановку (перегрупування) працівників і перевів найбільш кваліфікованого працівника ( [PERSON] ) на іншу посаду. На виконання наказу Укрпатенту від 30.03.2021 № 102-п відповідно до вимог ст. 49-2 КЗпП України позивачу 05.05.2021 року було вручено попередження про звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням штату і чисельності працівників, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку. Таким чином, позивача було повідомлено, що звільнення відбудеться не раніше ніж через два місяці з моменту ознайомлення з цим попередженням. Позивачу було повідомлено, що станом на 05.05.2021 року вакантні посади, які б відповідали професії (спеціальності) позивача, в Укрпатенті відсутні. У рішенні профспілкового комітету профспілки Укрпатенту від 25.06.2021 року Р-23/06 № 23/в, зазначено про те, що «...профспілковий комітет, на підставі статті 42 КЗпП України не дає згоди на звільнення інженера з комп 'ютерних систем І категорії відділу експлуатації автоматизованих систем [PERSON] ». Разом з тим, жодного обґрунтування (посилання на відповідні пункти статті 42 КЗпП України з відповідними підтверджуючими документами) профспілковий комітет не надав. Враховуючи вищевикладене, відповідач вважає, що профспілковий комітет у своєму рішенні не обґрунтував відмову у наданні згоди на розірвання трудового договору з позивачем, що стало законною підставою звільнити позивача без згоди профспілкового комітету. На підставі викладеного представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. У судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги, просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, оскільки вони є необґрунтованими та безпідставними. Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 09.04.2003 року був прийнятий на посаду спеціаліста формування баз даних ДП «Український Інститут промислової власності», що підтверджується Наказом №66-к від 08.04.2003 року та записами у трудовій книжці (а.с. 10-11). 14.04.2004 року [PERSON] переведено на посаду спеціаліста сектору реєстрації документів за заявками на об`єкти промислової власності відділу формування баз даних ДП «Український Інститут промислової власності». Відповідно до Наказу № 37-к від 03.03.2006 року [PERSON] переведено на посаду спеціаліста сектору реєстрації документів за заявками на об`єкти промислової власності відділу формування баз даних ДП «Український Інститут промислової власності». Згідно Наказу № 126-к 04.07.2006 року [PERSON] переведено на посаду спеціаліста І категорії відділу експлуатації автоматизованих систем відділення комп`ютерних інформаційних технологій ДП «Український Інститут промислової власності». Відповідно до Наказу № 35-к від 18.03.2008 року [PERSON] переведено на посаду адміністратора відділу експлуатації автоматизованих систем відділення комп`ютерних інформаційних технологій ДП «Український Інститут промислової власності». У 2008 році [PERSON] закінчив навчальний заклад «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна», отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Комп`ютерні системи та мережі» та здобув кваліфікацію спеціаліста з комп`ютерних систем та мереж, що підтверджується Дипломом спеціаліста від 25.07.2008 року КВ №35352137 (а.с. 14). Відповідно до Наказу № 404-к 17.12.2019 року [PERSON] переведено на посаду інженера з комп`ютерних систем І категорії відділу експлуатації автоматизованих систем відділення комп`ютеризації та інформаційних технологій ДП «Український Інститут промислової власності». Наказом № 243-п від 05.07.2021 року [PERSON] був звільнений з посади з комп`ютерних систем І категорії відділу експлуатації автоматизованих систем відділення комп`ютеризації та інформаційних технологій 05 липня 2021 року у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 6). У своїх позовних вимогах [PERSON] вказує про те, що його звільнення відбулося з порушенням вимог діючого законодавства, оскільки на момент вручення йому вказаного попередження в структурі ДП «Український Інститут промислової власності» існував аналогічний відділ із зміненою назвою та аналогічними вакантними посадами, а також він має переважне право на залишенні на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці перед іншими працівниками, а тому вважає, що повинен бути поновлений на роботі. Звертаючись з позовом до суду, позивач, як на підставу для задоволення позовних вимог в частині поновлення його на роботі, посилається на порушення відповідачем вимог ст. 40, 42 та 49-2 КЗпП України. Так, однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. В п.19 постанови Пленуму Верхового Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, зокрема, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Суд звертає увагу, що скорочення штату - це зменшення кількості або ліквідація певних посад, спеціальностей, професій тощо. Штат працівників - це сукупність посад, встановлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами. Однією з найважливіших гарантій при скороченні чисельності чи штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Відповідно до вимог статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну посаду, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Положеннями ч. 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно з ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Відповідно до вимог ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги ст. 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Разом з тим, як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 18.03.2020 року по справі № 461/3024/18, законодавством не встановлена заборона для роботодавця ознайомлювати працівника, посада якого скорочується, із усіма вакантними посадами на підприємстві, як і не встановлено жодного обмеження для працівника претендувати на будь-яку вакантну посаду, яку він має бажання обіймати. При цьому бажання працівника бути переведеним на певну посаду не встановлює жодного обов`язку щодо переведення такого працівника на обрану ним посаду, у разі невідповідності кваліфікації такого працівника до обраної посади. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Як встановлено при розгляді справи, 16.06.2020 року було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо створення національного органу інтелектуальної власності»№ 703-ІХ, відповідно до якого визначено повноваження Національного органу інтелектуальної власності» № 703-ІХ, відповідно до якого визначено повноваження Національного органу інтелектуальної власності. Зокрема, згідно із Законом № 703-ІХ: «Національний орган інтелектуальної власності (далі - НОІВ) - це державна організація, що входить до державної системи правової охорони інтелектуальної власності, визначена на національному рівні Кабінетом Міністрів України як така, що здійснює повноваження у сфері інтелектуальної власності, визначені цим Законом, іншими законами у сфері інтелектуальної власності, актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності, та статутом, і має право представляти Україну в міжнародних та регіональних організаціях». Підпунктом 1 пункту 7 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону №703-ІХ визначено, що Кабінет Міністрів України має у тримісячний строк з дня опублікування цього Закону забезпечити визначення державної організації, що виконує функції Національного органу інтелектуальної власності, за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності. Згідно з пунктом 1 Розпорядження Кабінету Міністрів України від 13 жовтня 2020 р. № 1267-р «Про Національний орган інтелектуальної власності» на виконання підпункту 1 пункту 7 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №703-IX визначено, що державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності» виконує функції Національного органу інтелектуальної власності. На виконання вищевказаних нормативно-правових актів, Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України Наказом від 23.02.2021 №362 «Про затвердження нової редакції статуту державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» затверджений Статут Укрпатенту у новій редакції (а.с. 42-75). Відповідно до п. 7.4. Статуту Укрпатенту Генеральний директор Укрпатенту, серед іншого, визначає та затверджує організаційну структуру Підприємства та внесення змін до неї за погодженням з Уповноваженим органом управління. Зазначене положення Статуту кореспондується з ч. 3 ст. 64 Господарського кодексу України, згідно якої підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Таким чином, у відповідача, дійсно, відбулися зміни в організації виробництва і праці, що обумовлені новими завданнями, що стоять перед НОІВ. Звертаючись до суду із вказаним позовними вимогами, позивач, як на одну із підстав для поновлення на посаді, посилається на ту обставину, що відповідачем в порушення вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України не було запропоновано іншу роботу на вказаному підприємстві та те, що відповідач, в порушення вимог ст. 40, 42 КЗпП України, звільнив його з займаної посади, не враховуючи ту обставину, що він мав переважне право через великий досвід роботи та високий рівень кваліфікації. У зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, викликаними покладенням на Укрпатент функцій НОІВ, погодженням Мінекономіки 01.03.2021 року нової організаційної структури Укрпатенту, що була розроблена на підставі та з метою виконання вимог законів України «Про внесення змін до деяких законів України щодо створення національного органу інтелектуальної власності», «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформи патентного законодавства», «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення охорони і захисту прав на торговельні марки і промислові зразки та боротьби з патентними зловживаннями»,

Outcome: dismissed