Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути на свою користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 7151,87 грн., компенсацію за невчасно виплачену заробітну плату в розмірі 19868,22 грн. та моральну шкоду в розмірі 15000 грн. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що працювала на ДП МО України «Харківське управління начальника робіт» з 23.05.2002 року, на підставі наказу начальника підприємства від 28.10.2013 року № 26-к була звільнена за ст. 36 п. 1 КЗпП України (за угодою сторін), після звільнення у зв'язку з виробничою необхідністю уклала трудовий договір, за яким працювала з 29.10.2013 року по 15.11.2013 року і була звільнена наказом від 15.11.2013 року № 29-к. При звільненні з роботи відповідач в порушення ст.ст. 47, 116 КЗпП України повністю не виплатив їх розрахункові кошти, внаслідок чого утворилася заборгованість щодо виплати належної їй заробітної плати в розмірі 7151,81 грн., в тому числі 3035,35 грн. станом на 28.10.2013 року та 4116,52 грн. станом на 15.11.2013 року. Моральну шкоду обгрунтувала тим, що з нею не було проведено повного розрахунку при звільненні, внаслідок чого їй заподіяні моральні страждання з приводу існування своєї сім'ї, неможливості забезпечувати свою неповнолітню дитину продуктами харчування, одягом, ліками для нормального існування, оскільки позивачка розлучена, не отримує від колишнього чоловіка навіть призначених судом аліментів, і таким чином, позивачка, яка жила за рахунок своєї заробітної плати, була позбавлена відповідачем засобів для нормального існування. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що згідно Аудиторського звіту про перевірку стану бухгалтерського обліку, вірогідності вихідних даних і відповідності його ведення на Підприємстві станом на 31 грудня 2013 року, проведеного в період з 24.01. по 31.01.2014 року ТОВ «Харків Інформ Аудит ЛТД», заборгованість перед позивачкою за жовтень 2013 року складає 1781,35 грн., позивачка після свого звільнення не зверталася за виплатою їй заборгованості із заробітної плати, наявність заборгованості по заробітній платі перед позивачкою неможливо було визначити по причині неналежної передачі від попереднього керівника новому керівництву Підприємства справ та майна, а між сторонами на період з 29.10.2013 року по 15.11.2013 року строковий трудовий договір не укладався, а був укладений саме цивільно-правовий договір на суму 4972,25 грн., який в розумінні ст. 21 КЗпП України не є трудовим договором, у зв'язку з чим підстави для стягнення з відповідача заборгованості із заробітної плати або винагороди за виконану роботу по причині нескладання акту виконаних робіт відсутні, також, на його думку, підстави для стягнення відповідно до ст. 117 КЗпП України коштів в розмірі 19868,22 грн. відсутні внаслідок невідповідності зазначеного у виданій позивачці довідці від 28.10.2013 року про середню заробітну плату та в наявних на підприємстві фінансових документах розміру доходу позивачки за вересень 2013 року, і, крім цього, позивачка в своєму позові не довела заподіяння їй моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і потреби в додаткових зусиллях для організації свого життя, оскільки освіта, стан її здоров'я дозволяють знайти нормальну і пристойно оплачувану роботу за спеціальністю. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, перевіривши та дослідивши письмові докази, встановивши факти і відповідні їм правовідносини, приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Так, судом встановлено, що позивачка [PERSON], яка на той час носила прізвище «Панібратченко», згідно наказу від 23.05.2002 року № 11-к була прийнята на роботу до ДП МО України «Харківське управління начальника робіт» на посаду бухгалтера, а потім відповідно до наказу від 02.01.2003 року № 2-к переведена на посаду заступника головного бухгалтера, з якої наказом від 20.10.2013 року № 26-к була звільнена з 28.10.2013 року за ст. 36 п. 1 КЗпП України за згодою сторін. Згідно ст.94 КзпПУ, заробітна плата - це винагорода, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст.116 КЗпПУ при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення. Згідно до довідки про заборгованість по заробітній платі № 73/11 від 15.11.2013р. заборгованість по заробітній платі [PERSON] на час звільнення складає 3035,35 грн. Суд не приймає доводи представника відповідача стосовно того, що [PERSON] частково отримала дану зарплату, що підтверджується видатковими касовими ордерами та відомістю про виплату грошей, оскільки суду не надано відповідних оригіналів даних документів. Таким чином, суд приходить до висновку, що заборгованість підприємства перед [PERSON] складає 3035,35 грн. і вважає за необхідне стягнути дані кошти з підприємства на користь позивача. Відповідно до вимог ст.117 КЗпП та Постанови № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Оскільки ВАТ «Харківметробуд» не надано будь-яких доказів того, що непроведення розрахунку з [PERSON] сталося не з його вини, то суд вважає за необхідне стягнути з відповідача середній заробіток за період затримки розрахунку по заробітній платі по день постановлення рішення. Розрахунок середньої заробітної плати встановлюється згідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95р. № 100 з наступними змінами і доповненнями. На підставі Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв»язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997 року № 1427 зі змінами, внесеними постановою від 23.04.1999р. № 692 за несвоєчасно виплачену заробітну плату нараховується компенсація. Проте, оскільки позивач вважає за необхідне стягнути компенсацію лише в розмірі 19686,22 грн., то суд не виходячи за межі позовних вимог, визнає позовні вимоги в даному обсязі. Що стосується позовних вимог в частині стягнення заробітної плати за період з 29.10.2013р. по 15.11.2013р., то в даній частині позовних вимог суд вважає за необхідне позивачу відмовити з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 29.10.2013 року між ДП МО України «Харківське управління начальника робіт» та [PERSON] відповідно до наказу начальника підприємства від 29.10.2013 року № 27-к було укладено цивільно-правовий договір, згідно до якого замовник доручив, а виконавець узяв на себе зобов»язання по виконанню робіт в.о. заступника головного бухгалтера та начальника ППВ, за виконання яких замовник зобов»язався сплатити виконавцю винагороду у розмірі 4972,25 грн. Термін дії даного договору до 16.11.2013р. Також 29.10.2013р. між тими самими сторонами було укладено трудову угоду, відповідно до якої роботодатель доручив, а робітник прийняв на себе зобов»язання по виконанню робіт в.о.головного бухгалтера та начальника планово-виробничого відділу, за виконання яких роботодатель зобов»язався провести оплату у розмірі 4972,25 грн. Відповідно до умов даної трудової угоди робітник зобов»язався виконати роботу у термін до 15.11.2013р. Згідно наказу від 15.11.2013 року № 29-к з позивачкою були розірвані трудові відносини згідно укладеного цивільно-правового договору від 29.10.2013 року у зв'язку із закінченням терміну. Таким чином, існує протиріччя щодо виконання робіт [PERSON] в період з 29.10.2013р. по 15.11.2013р., яке суд на даний час не має можливості розрішити. Проте, трудова книжка [PERSON] хоча і містить записи про прийняття 29.10.2013р. її на посаду в.о. заступника головного бухгалтера за трудовою угодою від 29.10.2013р. та звільнення з даної посади 15.11.2013р. за закінченням терміну дії даної угоди. Однак, дані записи в порушення вимог абзацу 1 пункту 4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція № 58), затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за № 110, яка передбачає, що у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів, не засвідчені печаткою підприємства або відділу кадрів. Згідно до ст.237-1 КзпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки [PERSON] зазнала певних моральних страждань через несвоєчасну виплату їй заробітної плати підприємством, проте виходячи в принципів розумності та справедливості, суд вважає за необхідне задовольнити дані позовні вимоги частково і стягнути моральну шкоду у розмірі 1000 гривень. Питання про стягнення судового збору суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial