Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 05.06.2013 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу мають неповнолітню дочку - [PERSON], [INFO], яка проживає з [PERSON]. Спільне життя з відповідачем не склалось у зв'язку з тим, що під час спільного подружнього життя виявилась несумісність їх характерів, виникають розбіжності в інтересах, внаслідок чого погіршились взаємовідносини, вважає, що примирення неможливе, тому просить розірвати шлюб. Спільне господарство не ведеться з 31 серпня 2015 року, шлюбні відносини припинено. За таких обставин, шлюб існує формально, сім'я фактично розпалася і зберегти її неможливо. Дочку просить залишити проживати з відповідачем [PERSON], за місцем реєстрації дитини і матері. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак до суду надав заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглядати справу у його відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, проте до суду надала заяву, відповідно до якої не заперечувала проти задоволення позову, просила розглядати справу без її участі. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання або за розпорядженням головуючого інший працівник апарату суду. У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Врахувавши заяви сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно з ст.ст. 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 05 червня 2013 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, а/з № 314. (а.с. 9) Спільне життя сторін не склалося. Фактично шлюбні відносини між ними припинені, спільне господарство не ведеться. Таким чином сторони створили умови за яких їх шлюб фактично припинився. За змістом ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що сім'я фактично розпалась та зберегти її неможливо, оскільки збереження сім'ї призведе до порушення інтересів кожного з подружжя, та їх дитини, тому є наявні підстави для задоволення вимоги щодо розірвання шлюбу. Також встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 19.12.2013 року, сторони мають дочку - [PERSON], [INFO]. (а.с.10) Позивач просив визначити місце проживання [PERSON], [INFO], разом з відповідачем [PERSON], на що слід зазначити наступне. Відповідно до ст.ст. 160, 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Статтею 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім виняткових обставин, відокремлюватися від матері. Суспільство і органи влади повинні забезпечити необхідний догляд за дітьми, які залишилися без піклування сім'ї або без адекватних засобів підтримки. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї з моменту народження. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 05.06.2013 року. [INFO] року у сторін народилася дочка - [PERSON]. Відповідач, разом з донькою сторін [PERSON] проживає за адресою: 02098, [ADDRESS]. Таким чином, судом достовірно встановлено, що відповідач забезпечена житлом, належним чином виконує свої обов'язки, створила всі умови для повноцінного розвитку малолітньої дочки. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку, що проживання малолітньої [PERSON], [INFO] з матір'ю [PERSON], відповідає інтересам дитини. Таким чином, на підставі вище викладених правових норм, беручи до уваги обставини справи, досліджені судом при її розгляді, зважаючи на вік дитини, умови її життя та життя її батьків, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про визначення місця проживання дитини з матір'ю є також обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, однак, враховуючи вік, стан здоров'я малолітньої, відносини між сторонами, що склались у зв'язку з припиненням шлюбних стосунків, суд вважає необхідним визначити місце проживання малолітньої дочки сторін [PERSON], [INFO] разом з матір'ю відповідачем [PERSON]. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved