Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до Чугуївського міського суду Харківської області з позовом до [PERSON], про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на земельну ділянку, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд, визнати недійсним договір дарування приватизованої земельної ділянки розміром 0,0596 гектарів, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, розташованої у [ADDRESS], укладений 08 грудня 2000 року між [PERSON] та [PERSON], серії АВН №260185, посвідчений Державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори Слюніним Олександром Миколайовичем, зареєстрований в реєстрі за №2-2398. Визнати за [PERSON], [INFO], уродженцем м. Чугуїв Харківської області, ідентифікаційний номер [NUMBER], право власності на земельну ділянку розміром 0,0596 гектарів, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, розташовану у [ADDRESS], що належить [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на землю серії І-ХР №034677, виданого 12 грудня 2000 року на підставі договору дарування приватизованої земельної ділянки від 08.12.2000 року №2-2398, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №769. В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що 31 жовтня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання. Відповідно до умов вказаного договору, [PERSON] передала у власність [PERSON] належний їй житловий будинок. У свою чергу [PERSON] зобов'язувався довічно повністю утримувати [PERSON]. 08 грудня 2000 року Державним нотаріусом було посвідчено та зареєстровано в реєстрі договір дарування приватизованої земельної ділянки призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, розташованої у [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] Відповідно до вказаного договору вказана земельна ділянка перейшла у власність [PERSON]. Позивач зазначає, що укладаючи договір дарування приватизованої земельної ділянки [PERSON] вважала, що фактично укладає договір довічного утримання. Крім того, на час вчинення правочину [PERSON] було 90 років і вона не мала освіти, яка б могла дати їй можливість визначитись в правій природі правочину, який вона укладала. Отже, при укладенні договору між сторонами, помилка з боку [PERSON] насправді мала місце, так як вона помилялася щодо природи правочину, своїх прав та обов'язків відповідача. Позивач вважає, що договір дарування приватизованої земельної ділянки є недійсним, оскільки в даному випадку волевиявлення особи не відповідало її справжньому наміру, що говорить про те, що [PERSON] діяла під впливом помилки. 11 вересня 2001 року Державним нотаріусом було посвідчено та зареєстровано в реєстрі угоду про розірвання договору довічного утримання, посвідченого 31 жовтня 2000 року. Отже, право власності на житловий будинок знову перейшло до [PERSON]. Проте земельна ділянка так і залишилась у власності [PERSON]. [INFO] року [PERSON] померла. За життя [PERSON] склала заповіт відповідно до якого заповіла все своє майно Позивачу. Так як після укладення 08 грудня 2000 року договору дарування приватизованої земельної ділянки [PERSON] отримав новий Державний акт на право власності на землю, а старий Державний акт виданий на ім'я спадкодавці втратив свою силу, Позивач, [PERSON], позбавлений можливості юридично оформити свої законі права на спадкове майно. У зв'язку з чим Позивач, [PERSON], в порядку ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України змушений звернутись до суду, за захистом своїх прав шляхом визнання недійсним договору дарування від 08 грудня 2000 року та визнання за ним права власності на зазначену земельну ділянку. Позивач - [PERSON], в судове засідання не з'явився, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, через канцелярію суду надав заяву про слухання справи без його участі, позовні вимоги підтримав, та просив суд позов задовольнити. Відповідач - [PERSON], в судове засідання не з'явився, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, через канцелярію суду надав заяву про слухання справи без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Суд відповідно до ст. 169 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу у відсутності не з'явившихся осіб за наявними доказами справи. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України, при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши та перевіривши письмові докази по справі, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 31 жовтня 2000 року Державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори Слюніним Олександром Миколайовичем було посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №2-2058 договір довічного утримання, укладений між [PERSON] та [PERSON] (а.с.12). Відповідно до умов вказаного договору, [PERSON] передала у власність [PERSON] належний їй на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями, розташований на земельній дільниці Чугуївської міської ради розміром 596 кв.м, у [ADDRESS] Цей житловий будинок належав [PERSON] на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку, посвідченого Чугуївською державною нотаріальною конторою 14.04.1956 року по реєстру №1643, дублікат виданий 13.03.2000 року по реєстру №3-160 та зареєстрований у Чугуївському міжміському державному бюро технічної інвентаризації за №1997. У свою чергу [PERSON] зобов'язувався довічно повністю утримувати [PERSON], надаючи їй необхідне харчування, одяг, забезпечуючи за нею належний догляд, необхідну допомогу та довічне проживання у вказаному житловому будинку. Сторони встановили, що цей договір може бути розірваним за згодою сторін, а в разі невиконання умов договору та відмови від добровільного розірвання одної з сторін - в судовому порядку. 08 грудня 2000 року Державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори Слюніним Олександром Миколайовичем було посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №2-2398 договір дарування приватизованої земельної ділянки розміром 0,0596 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, розташованої у [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11). Відповідно до вказаного договору приватизована земельна ділянка розміром 0,0596 га, призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, розташована у [ADDRESS], перейшла у власність [PERSON]. Після чого [PERSON] отримав Державний акт на право власності на землю серії І-ХР №034677, виданий 12 грудня 2000 року на підставі договору дарування приватизованої земельної ділянки від 08.12.2000 року №2-2398, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №769 (а.с. 13). Відповідно до пункту 1 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року цей кодекс набрав чинності з 01.01.2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України та згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних положень) норми ЦК України 2003 року застосовуються до цивільних відносин, які виникли після набрання ним чинності. Відносини з приводу укладення договору дарування спірної земельної ділянки регулюються чинним на час його укладення законодавством. Статтею 243 ЦК УРСР 1963 року було передбачено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Відповідно до ст. 56 ЦК УРСР визнається недійсним правочин з вадою волі через помилку, яка полягає в неправильному сприйнятті особою фактичних обставин вчинюваного правочину, що має істотне значення, тобто за відсутності якого можна вважати, що правочин не був б укладений, і помилка в мотивах вчинення правочину не тягне недійсність правочину, про що вказав і Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 28.04.1978 за №3. Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Така помилка, як вада волі, у всякому випадку, відноситься до фактичних обставин, існуючих на момент вчинення правочину, інакше виникнення таких обставин після вчинення правочину може відноситися до істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладанні правочину. Відповідно до статті 59 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції від 30.10.1999 року - чинній на момент укладення договору дарування), угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Укладаючи договір дарування приватизованої земельної ділянки розміром 0,0596 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, розташованої у [ADDRESS], [PERSON] вважала, що фактично укладає договір довічного утримання, так як після укладення договору дарування відповідач надавав допомогу [PERSON] в придбанні продуктів, наданні послуг, доглядав за нею, а потім перестав надавати матеріальну допомогу в тому обсязі, який був необхідний для утримання та догляду [PERSON]. Крім того, на час вчинення правочину [PERSON] було 90 років і вона не мала освіти, яка б могла дати їй можливість визначитись в правій природі правочину, який вона укладала. Крім того, [PERSON] мала вади із слухом і зором, які також сприяли укладенню договору під впливом помилки, оскільки зазначені вади перешкоджали [PERSON] пересвідчитися самій, які обов'язки відповідача закріплені в договорі і чи відображає договір її права. Сам факт укладення договору дарування після укладення договору довічного утримання говорить про те, що [PERSON] розпоряджалась своїм майном саме з метою забезпечення для себе довічного утримання зі сторони [PERSON]. При цьому про бажання [PERSON] укласти вказані договори саме з метою отримання довічного утримання свідчить договір довічного утримання, укладений щодо житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого у [ADDRESS] Проте, при укладенні договору дарування земельної ділянки [PERSON] припустилась помилки відносно правової природи вказаного договору, який не відповідав її волі. Отже, при укладенні договору між сторонами помилка з боку [PERSON] насправді мала місце, так як вона помилялася щодо природи правочину, своїх прав та обов'язків відповідача, внаслідок укладеного договору, відносно неї, вважаючи що уклала договір довічного утримання, а відповідач своєю поведінкою сприяв помилці, оскільки спочатку дійсно доглядав за [PERSON]. Отже, договір дарування приватизованої земельної ділянки розміром 0,0596 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, розташованої у [ADDRESS], укладений 08 грудня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] є недійсним, оскільки в даному випадку волевиявлення особи не відповідало її справжньому наміру, що говорить про те, що [PERSON] діяла під впливом помилки. 11 вересня 2001 року Державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори Дідік Є.Г. було посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №1618 угоду про розірвання договору довічного утримання, посвідченого 31 жовтня 2000 року Чугуївською державною нотаріальною конторою по реєстру №2-2058, згідно якого [PERSON] передала у власність [PERSON] належний їй на праві особистої власності житловий будинок з надвірними будівлями у [ADDRESS] (а.с. 14). Отже, право власності на житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] знову перейшло до [PERSON]. Проте земельна ділянка розміром 0,0596 га, призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, розташована у [ADDRESS], так і залишилась у власності [PERSON]. [INFO] року [PERSON] померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим 23 грудня 2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Чугуївського міського управління юстиції Харківської області, про що в книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис за №518 (а.с. 15). За життя, 12 вересня 2001 року [PERSON] склала заповіт серії АЕВ №912006, посвідчений Державним нотаріусом Чугуївської держаної нотаріальної контори Дідік Є.Г., зареєстрований в реєстрі за №1630 (а.с.16). Відповідно до вказаного заповіту [PERSON] заповіла все своє майно Позивачу, [PERSON]. 07 травня 2012 року [PERSON] отримав Свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії ВРС №188690, посвідчене державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори Харківської області Оксендлєр О.Б., зареєстроване в реєстрі за №1-1174 (а.с.17), відповідно до якого отримав у спадщину житловий будинок з надвірними будівлями у [ADDRESS] Належність [PERSON] житлового будинку [ADDRESS] підтверджується також технічним паспортом від 18 квітня 2013 року (а.с.18), та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №2574479 (а.с.21 ). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Так як після укладення 08 грудня 2000 року договору дарування приватизованої земельної ділянки розміром 0,0596 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, розташованої у [ADDRESS], [PERSON] отримав новий Державний акт на право власності на землю серії І-ХР №034677, виданий 12 грудня 2000 року на підставі договору дарування приватизованої земельної ділянки від 08.12.2000 року №2-2398, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №769 (а.с.33), а старий Державний акт виданий на ім'я спадкодавці втратив свою силу, Позивач, [PERSON], позбавлений можливості юридично оформити свої законі права на спадкове майно. Відповідно до ст. 1225 Цивільного Кодексу України, до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Згідно ч. 1 ст. 120 Земельного Кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Земельні ділянки, що відводяться під житлові будинки, надаються для їх обслуговування. З вищенаведеного випливає, що при придбанні житлового будинку, як і його частини, цільове призначення земельної ділянки, а саме обслуговування самого будинку, не змінюється. Подальше відчуження земельної ділянки іншій особі позбавляє власника можливості обслуговування будинку. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку виникає з моменту державного реєстрації цього права. Відповідно до ст. 152 ч 1, ч 3 п. а, б Земельного Кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства визначає неприпустимість позбавлення права власності, судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність. Згідно до п. 2 ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Ст. 16 ЦК України встановлює право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч. 3 ст. 209 ЦК України, нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса. Відповідно до п. 10 ППВС «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved