Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом з вимогами до відповідача [PERSON] про визнання права власності в порядку поділу майна подружжя, визнавши за ним право власності на 1/2 частину кв. [ADDRESS] . Вимоги мотивовано тим, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 вересня 2003 року по 08 травня 2020 року, який розірвано на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва. В період шлюбу за рахунок спільних коштів було придбано кв. [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу від 22 липня 2016 року, право власності на яку зареєстровано за ним, позивачем. Після фактичного припинення сімейних відносин був вимушений виїхати з зазначеної квартири та орендувати іншу для власного проживання, залишивши все спільне майно в користуванні відповідача. В свою чергу, після припинення сімейних відносин, відповідач продовжує проживати у квартирі та намагається побудувати у ній стосунки з іншим чоловіком, при цьому дійти компромісу не вдається. Протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 11.09.2020 вказана цивільна справа розприділена судді Саламон О.Б. 14.09.2020 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. 17.11.2020 відповідач скористалася правом подання зустрічного позову. 19.11.2020 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва справу зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку поділу майна подружжя. Ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання по справі. Вимоги зустрічного позову мотивовано тим, що спірна квартира була придбана подружжям під час спільного проживання та на неї розповсюджується режим спільної власності. Однак мають двох неповнолітніх дітей, 2007 та 2011 року народження, яких батько тривалий час матеріально не утримував, тому вона змушена була у 2019 році звернутися до суду з питанням стягнення аліментів. Рішенням суду від 11 лютого 2020 стягнуто на утримання дітей стягувати аліменти у розмірі 33 % усіх видів його заробітку, однак відповідач має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 52 798,74 грн. Діти фактично проживають разом з матір`ю. Крім цього, відповідач систематично принижує та знущається над позивачем, залякує, завдає тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості. Зазначає також про те, що капітальний ремонт у спірній квартирі зроблено за особисті кошти. Відповідач приховує автомобіль «Мітсубіші», який також є обєктом спільної сумісної власності. Просить визнати за нею право власності, відступивши від рівності часток у спільному сумісному майні, з урахуванням також інтересів неповнолітніх дітей, а саме визнати за нею 3/4 частини кв. [ADDRESS] , за відповідачем, відповідно, 1/ 4 частину квартири. Відповідач за зустрічним позовом скористався наданням права відзиву на зустрічний позов, у відповідності до якого зазначає, що протягом бльшої частини спільного шлюбу матеріальним забезпеченням займався одноособово. До 2007 року, а саме до народження доньки [PERSON] , дружина мала невеликий заробіток. Після закінчення декретної відпустки у 2014 році по догляду за молодшою донькою, яка народилася у 2011 році, на його регулярні прохання знайти роботу, отримував різні відмовки та починаючи з вказаного часу позивач жодного дня не працювала, тому фінансове утримання дітей та дружини в повній мірі здійснювалося за його рахунок, при цьому позивач так і не влаштувалась на роботу. Позивач та його представник за первісним прзовом в судових засіданнях вимоги підтримують у повному обсязі, посилаючись на викладене у позові. Вимоги зустрічного позову не визнають повністю. Через канцелярію подано заяву про розгляд справи, призначеної на 13.05.2021, за їх відсутності. Відповідач та її представник за первісним позовом вимоги позову не визнають. Вимоги зустрічного позову підтримують у повному обсязі. Через канцелярію подано заяву про розгляд справи, призначеної на 13.05.2021, за їх відсутності. Третя особа - Служба у справах дітей та сімї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації до суду не з`явилася, однак надано пояснення, у відповідності до яких просять розглядати справу за їх відсутності та винести рішення з урахуванням майнових та житлових інтересів малолітніх дітей. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про задоволення вимог первісного позову та часткового задоволення зустрічного позову з наступних підстав. Згідно зі ст. 77-80 ЦПК України, належними, допустимими та достатніми є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, на підставі них можна встановити дійсні обставини справи, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Як встановлено в судовому засіданні, сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 вересня 2003 року по 08 травня 2020 року, який розірвано на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва. У шлюбі народилося дві доньки - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . (а.с.31-32) В період шлюбу за рахунок спільних коштів було придбано кв. [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу від 22 липня 2016 року. Як вбачається з письмових матеріалів справи, у відповідності до договору купівлі - продажу від 22.07.2016, покупцем кв. [ADDRESS] є - позивач за первісним позовом - [PERSON] . Право власності на зазначену квартиру зареєстровано за позивачем [PERSON] . Дружина ( відповідач по справі за первісним позовом) та діти зареєстровані у спірній квартирі. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 лютого 2020 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання двох доньок - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 33 % усіх видів його заробітку. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Як передбачено ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема: - якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї; - приховав, знищив чи пошкодив спільне майно; - витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. За правилами ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Приписами ст. 372 ЦК України встановлено, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. (п. 22). Згідно з п. 23 вказаної Постанови спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) , відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п. 24 вказаної Постанови Пленуму до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). У сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості у розумінні ст.ст. 58, 59 ЦК України і це є її процесуальним обов`язком. Заперечуючи проти спільності придбаного майна та коштів, відповідач посилається на відсутність дбайливого ставлення про матеріальне забезпечення сім`ї, утримання від участі в утриманні дітей, прихованні, знищенні чи пошкодженні спільного майна, витрачання його на шкоду інтересам сім`ї та додаткову підставу вказала, що з нею проживають діти та розмір алміентів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. На підтвердження своїх вимог [PERSON] заявляє про наявність усіх вищевказаних підстав, однак щодо дбайливого ставлення про про матеріальне забезпечення сім`ї та утримання дітей [PERSON] надано документальні докази того, що він самостійно забезпечував родину під час спільного проживання, сплачував кошти на утримання дітей одразу після фактичного припинення шлюбних відносин, задовго до винесення рішенн судом в обсязі, що приблизно відповідає його третині щомісячного заробітку, а також продовжив у встановленому судом розмірі забезпечувати своїх дітей шляхом сплати аліментів. Натомість було доведено про відсутність саме в [PERSON] джерел дохлду для виконання своїх обов`язків по утриманню дітей. Доводи про те, що [PERSON] нібито було вчинено дії, направлені на пошкодження майна в спірній квартирі, а також приховування від неї іншого майна, не були підтверджені доказами. Зазначений позивачем за зустрічним прзовом автомобіль «Мітсубіші» 2003 року випуску з огляду на його незначну вартість, а також відсутність в [PERSON] права на керування транспортними засобами, після розірвання шлюбу та припинення сімейних відносин продовжував знаходитись в користуванні [PERSON] . За домовленістю між сторонами, ініціатором якої виступила [PERSON] , про що повідомила під час судового засідання, було прийнято рішення про продаж вказаного автомобіля. Вказаний транспортний засіб був проданий, а половина його вартості була перерахована [PERSON] . Вказана угода не була оскаржена [PERSON] у встановленому законом порядку, тому зауваження щоло невідповідності окремих істотних умлв договору купівлі - продажу її очікуванням є безпідставними. Відповідно до наданих розрахунків середній обсяг аліментів, які сплачує [PERSON] , перевищуюють 12 000 грн. на місяць, що значно перевищує як мінімально допустимі суми, що встановлені законом, так і середньоринкові у відповідному регіоні. З огляду на це, обсяг аліментів має бути достатнім для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. При цьому позивач [PERSON] зазначає, розмір аліментів є недостатнім для розвитку дітей, і остання мусить витрачати понад 30 000 грн. щомісяця. Доказів будь - яких додаткових потреб дітей, які не можуть бути покрито за сплачені [PERSON] кошти, [PERSON] надано не було. Зокрема слід зауважити, що позивачем [PERSON] не обгрунтований розмір заявлених нею позовних вимог, що є її обув`яqqqзком, закріпленим ч. 1 ст. 81 ЦПК України. У матеріалах справи не міститься доводів на підтвердження необхідності виділення у її власність саме 3\\4 частин спірного майна. Крім того, відповідно до встановленого принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що первісні позовні вимоги позову є підставними та обгрунтованими щодо визнання права особистої приватної власності на Ѕ частину кв. [ADDRESS] ; вимоги зустрічного позову є необґрунтованими, які суд дійшов висновку щодо їх задоволення частково, визнавши право особистої приватної власності на Ѕ частину кв. [ADDRESS] за [PERSON] . Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задовоених позовних вимог. У разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial