Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору №014/11-175/0439 від 26 липня 2007 року недійсним, посилаючись на наступне. 26.07.2007 року між позивачем та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» був укладений кредитний договір №014/11-175/0439, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позивачу на придбання квартири [ADDRESS]. Позивач взяв на себе обов'язки відповідно до умов договору виплачувати відповідачу проценти за користування кредитними коштами у розмірі 14,25% річних, а у випадках настання певних обставин 19,25% річних. Позивач вважає кредитний договір №014/11-175/0439 від 26.07.2007 року недійсним на підставі ст. 215 ЦК України, оскільки при його укладанні були порушені приписи ч. 1 ст. 203 ЦК України. Так, виходячи зі змісту оскаржуваного договору, його предметом є надання банком позичальникові грошових коштів у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 151 948,00 доларів США. При цьому, позивач вважає, що єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня. Одночасно, сторонам у договорі надано право при визначенні розміру грошових зобов'язань в гривні вказати еквівалент в іноземній валюті. У такому випадку, сума, яка повинна бути оплачена в гривні, визначається згідно з офіційним курсом відповідною валюти на дату проведення платежу. Проте, навіть у такому разі, грошове зобов'язання виражається в договорі в національній валюті України - гривні. Як вбачається з кредитного договору №014/11-175/0439 від 26.07.2007 року, зобов'язання між сторонами виражаються у валюті, відмінній від гривні, та розрахунку по цьому договору відбуваються також у валюті відмінній від гривні України, а саме, в доларах США. Позивач вважає, що вказаний кредитний договір порушує вимоги ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Так, для використання іноземної валюти - долар США, як засобу платежу, сторони мали отримати у встановленому законом порядку індивідуальної ліцензії НБУ, однак, всупереч ст. 5 Декрету, індивідуальної ліцензії НБУ не було надано. Крім того, відповідно до п. 10.1 кредитного договору №014/11-175/0439 від 26.07.2007 року, за порушення строків повернення суми кредиту, процентів за користування кредитом та комісій, передбачених даним договором, позивач сплачує відповідачу пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Позивач вважає, що п. 10.1 кредитного договору порушує вимоги ст. 258 ЦК України та ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань». Просив визнати недійсним кредитний №014/11-175/0439 від 26 липня 2007 року, укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] В судове засідання позивач не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою представника позивача про отримання судової повістки (а.с. 29). Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав суду заяву про розгляд справи без його участі та письмові заперечення у справі. Просив відмовити у задоволенні позову. Суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності, приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини. 26.07.2007 року між позивачем та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», був укладений кредитний договір №014/11-175/0439, відповідно до п. 1.1 якого, кредитор надає позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 151 948,00 доларів США, а позичальник зобов'язується належним чином використати та повернути кредитору суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів банку, та виконати інші зобов'язання в порядку та строки, визначені договором (а.с. 9-14). Позивач вважає кредитний договір №014/11-175/0439 від 26.07.2007 року недійсним на підставі ст. 215 ЦК України, оскільки при його укладанні були порушені приписи ч. 1 ст. 203 ЦК України. Підставою визнання кредитного договору недійсним позивач зазначає порушення банком вимоги ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» щодо укладання договору в іноземній валюті, а також відсутність у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до ст. 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, закон не забороняє використання іноземної валюти на території України, а навпаки, регламентує порядок її використання, у тому числі фінансовими установами. Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». На виконання ст. 44 Закону України «Про Національний банк України» та ст. 5 Декрету постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року №275 затверджено Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21 серпня 2001 року за №730/5921, яке, зокрема, встановлює порядок і умови видачі банкам банківських ліцензій на здійснення банківських операцій та письмових дозволів на здійснення інших операцій. Так, пунктом 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року №275, визначено, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати, зокрема, операції щодо залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Тобто, банк за умови наявності письмового дозволу має право здійснювати розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Національним банком України Публічному акціонерному товариству «Райффайзен Банк Аваль» було надано Банківську ліцензію №10 від 27.03.1992 року, якою передбачено право на виконання банківських операцій, визначених ст.47 Закону «Про банки і банківську діяльність», в тому числі і розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (а.с. 37). Вказані 05.10.2011 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було видано Генеральну ліцензію №10 на право здійснення валютних операцій згідно з додатком (а.с. 32-36). Таким чином банк мав та має достатні юридичні підстави та законне право укладати кредитні договори в іноземній валюті, а також право вимагати виконання позичальником кредитного договору в іноземній валюті (в валюті договору) та приймати таке виконання в іноземній валюті (валюті договору), як в сумі основного боргу (кредиту), так і процентів за користування кредитом, а позичальник зобов'язаний виконувати зобов'язання належним чином відповідно до умов кредитного договору (ст. 526 Цивільного кодексу України). Крім того, частиною 2 статті 524 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Тобто, положення Цивільного кодексу України надають право за домовленістю сторін визначати в іноземній валюті грошовий еквівалент зобов'язання. Таким чином, позивач при укладанні кредитного договору №014/11-175/0439 від 26 липня 2007 року мав право визначити валюту договору. У той же час, позивачем було підписано кредитний договір, що свідчить про те, що він погодився з усіма його умовами, жодне з положень договору не оспорено, в установленому законом порядку недійсним не визнано. Стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначає банківський кредит як будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яку гарантію, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Стаття 1054 ЦК України визначає предмет кредитного зобов'язання таким чином, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином, проценти є обов'язковою умовою кредитного договору. Зважаючи на викладене, банк, який у встановленому порядку отримав генеральну ліцензію Національного банку та за умови отримання письмового дозволу Національного банку на здійснення валютних операцій, має достатні юридичні підстави та законне право для надання резидентам України кредитів як в національній, так і в іноземній валюті та отримання процентів у відповідній валюті зобов'язання. Таким чином, суд приходить до висновку, що з боку відповідача відсутні порушення діючого законодавства України при укладанні спірного кредитного договору. Крім того, згідно зі ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У той же час, відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зі змісту кредитного договору, укладеного між [PERSON] та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», цих порушень не вбачається. Укладений кредитний договір є дійсним, оскільки укладений на законних підставах, відповідно до вимог Цивільного Кодексу України та інших актів цивільного законодавства. Особи, які його уклали, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін при укладенні Кредитного договору було вільним та відповідало їх внутрішній волі. Кредитний договір укладений у письмовій формі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Таким чином, кредитний договір №014/11-175/0439 від 26 липня 2007 року є таким, що укладений на законних підставах, відповідно до вимог Цивільного Кодексу України та інших актів цивільного законодавства. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про необхідність у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору №014/11-175/0439 від 26 липня 2007 року недійсним - відмовити. На підставі ст. ст. 14, 192, 524, 526, 626, 1054 ЦК України, ст. ст. 2, 47, 49, 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 44 Закону України «Про Національний банк України», Закону України «Про внесення змін до деяких законів України з метою подолання негативних наслідків фінансової кризи», ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року №275, та

Outcome: dismissed