Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із заявою в якій просить постановити рішення про визнання дій Комунального підприємства «Редакція часопису «Яворівщина» неправомірними, про визнання недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують його права, свободи, ганьблять честь, гідність та ділову репутацію, про визнання наклепом дії відповідачів [PERSON] та [PERSON], з виготовлення та поширення інформації відносно нього відомостей у статті «Від справ господарських до виборів крок в ім»я перемоги», що була опублікована часописом «Яворівщина» 04 вересня 2014 року №68-69, зобов»язання Комунального підприємства «Редакція часопису «Яворівщина» невідкладно та у межах строків, передбачених Законом України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», спростувати недостовірну інформацію про нього, оприлюднену в часописі «Яворівщина» від 04 вересня 2014 року №68-69 (2368-2369), шляхом публікації спростування про визнання недостовірними заяв, за змістом яких, він: -[PERSON] не був (будь яким способом) причетний до якихось «відмивань» у розмірі 150000 гривень, через одне з Львівських видань на виборах у 2012 році, -[PERSON] не обмежував доступ до будь-якої публічної інформації відносно офіційних запитів на інформацію до окружної виборчої комісії, -[PERSON] не вимагав «відкату» від керівників структур, які надавали передвиборчі послуги, в тому числі інформаційні, від суми, виділеної за надання таких послуг, та зобов»язання відповідачів невідкладно опублікувати спростування відомостей, поширених у статті «Від справ господарських до виборів крок в ім»я перемоги», що була опублікована часописом «Яворівщина» 04 вересня 2014 року №68-69, не пізніше п»ятнадцяти днів, з дня набрання рішення суду законної сили покликаючись на те, шо 04 вересня 2014 року, вийшов черговий номер (№68-69) часопису «Яворівщина» в якому, на третій сторінці під заголовком «Від справ господарських до виборів крок в ім»я перемоги» було опубліковану статтю, в якій громадянин [PERSON] розповідав про такого собі [PERSON], який кілька разів поспіль працює за комп»ютером в ОВК, буцімто він був причетний до розкрадання 150000 гривень бюджетних коштів, порушував норми закону, обмежував виборців в отриманні необхідної інформації через засоби масової інформації та вимагав «відкату» від керівників структур, які надавали передвиборчі послуги. Приписувані йому (чинним на час публікації даної статті, головою РДА) дії підпадають під злочини, передбачені Кримінальним кодексом України, однак насправді ж наведене [PERSON] не має жодного відношення до дійсності. Зазначені заяви чиновника такого рівня є не тільки провокаційними. аморальними й відверто брехливими, а такими, що грубо порушують закони України та Конституцію України. Стаття 62 Конституції України гарантує презумпцію невинуватості для громадян України та не надає підстав для подібних заяв. Відповідно до частини 6 статті 277 Цивільного кодексу України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Згідно з положеннями ст.37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», спростування має бути опубліковане у запланованому найближчому випуску ЗМІ і повинно бути набрано тим же шрифтом і поміщено під заголовком «спростування» на тому ж місці шпальти, де містилося повідомлення, яке спростовується. Обсяг спростування не може бути більш ніж удвічі перевищувати обсяг спростовуваного фрагменту опублікованого повідомлення або матеріалу. Таке спростування повинно бути опублікованим протягом місяця з дня надходження вимоги і має бути повідомлено заявника про строк і час публікації спростування у разі затримки. 10 листопада 2014 року, він звернувся до КП Редакція часопису «Яворівщина» з вимогою про спростування недостовірної інформації, однак станом на день подання позовної заяви, вимоги ст.37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», не були виконані, том він змушений звертатися до суду за захистом свої прав. Відповідно до ч.9 Постанови Пленуму Верховного суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи», відповідачами у справі про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону «Про пресу», редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприклад у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснює випуск засобу масової інформації. У частині 11 Постанови Пленуму Верховного суду України зазначається, що якщо посадова чи службова особа виступає не від імені юридичної особи і не при виконанні посадових (службових) обов»язків, то належним відповідачем є саме вона. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги, дав пояснення аналогічні викладеним в заяві, просить позов задовольнити у повному обсязі. Відповівач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги заперечив повністю та суду пояснив, що як керівник часопису «Яворівщина» і як журналіст, він брав інтерв»ю у [PERSON], який на той час займав посаду голови Яворівської райдержадміністрації Львівської області і з цього приводу, була опублікована відповідна стаття в часописі «Яворівщина» за №68-69 від 04 вересня 2014 року під назвою «Від справ господарських до виборів крок в ім»я перемоги». [PERSON], під час цього інтерв»ю, висловив свої думки, погляди в порядку реалізації свого конституційного права на свободу думки і слова, щодо роботи попередніх виборчих комісій перед виборами нового парламенту. Факти, які б доводили, що згадана вище публікація від 04 вересня 2014 року, спрямована на приниження честі, гідності чи ділову репутацію позивача [PERSON] відсутні, а спростування відомостей, про які просить позивач, є оціночними судженнями [PERSON], як керівника району. Просить в задоволенні позову [PERSON], відмовити, як безпідставному. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги заперечила повністю та суду пояснила, що відповідно до ст.277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб»єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевіряти на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Отже факти, які б доводили, що згадана вище публікація від 04 вересня 2014 року мотивована цілеспрямованими діями з метою принизити честь, гідність чи ділову репутацію позивача [PERSON] відсутні, а спростування відомостей, про які просить позивач, є оціночними судженнями відповідача [PERSON], який на час публікації займав посаду голови Яворівської райдержадміністрації Львівської області. Оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, що є вираженням суб»єктивної думки і поглядів, відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Відповідно до ч.2 ст.47-1 Закону України «Про інформацію», оціночним судженням, за винятком образи чи наклепу, є висловлення, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Просить в задоволенні позову [PERSON] про спростування поширених засобами масової інформації недостовірних відомостей, відмовити. Заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено та підтверджено документально, що в народному часописі «Яворівщина» за №68-69 (2368-2369) від 04 вересня 2014 року було опубліковано статтю за наданим інтерв»ю відповідачем [PERSON] по питаннях, які запитував відповідач [PERSON] під назвою «Від справ господарських до виборів крок в ім»я перемоги ». Як було встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] вважає, що викладена в статті від 04 вересня 2014 року інформація щодо нього, за авторством відповідачів [PERSON] та [PERSON], є недостовірною і такою, що ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію, а тому просить зобов»язати відповідачів спростувати через повідомлення у народному часописі «Яворівщина» поширені ними недостовірні відомості, вказані відносно нього у цій публікації. Статтею 32 Конституції України передбачено, що кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім»ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Стаття 277 Цивільного Кодексу України передбачає, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім»ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Разом з тим, статтею 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати. зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом для захисту репутації або прав інших людей. Таке право конкретизується ст.2 ч.1 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» в якій зазначається, що свобода слова і вільне вираження у друкованій формі своїх поглядів і переконань, гарантуються Конституцією України і, відповідно до згаданого Закону, означають право кожного громадянина вільно і незалежно шукати. одержувати, фіксувати, зберігати, використовувати, поширювати будь-яку відкриту за режимом доступу інформацію за допомогою друкованих засобів масової інформації. В ст.5 ч.1 Закону України «Про інформацію» зазначено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захист інформації, необхідної для реалізації своїх прав. свобод і законних інтересів. Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на свободу виявлення поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов»язане з обов»язками і відповідальністю, може бути предметом таких формальностей, умов, обмежень або покарання, які встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням або злочинам, для захисту здоров»я і моралі, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Згідно ст.30\~Закону України «Про інформацію»,\~ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень; оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири); оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості; якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку; якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Відповідно до п.15\~постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»,\~при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а). поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б). поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в). поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г). поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Позивач [PERSON], ні в позовній заяві, ні у своїх поясненнях у судовому засіданні не вказав та не обгрунтував, які саме його особисті немайнові права порушені, в чому полягає порушення його особистих немайнових прав, та які негативні наслідки (шкода) настали в результаті публікації 04 вересня 2014 року в часописі «Яворівщина» статті «Від справ господарських до виборів крок в ім»я перемоги». Крім цього, позивачем не було надано доказів про порушення його особистого немайного права, а саме: права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації. Також позивач\~\~[PERSON]\~не надав суду жодного належного доказу\~про те, що поширена про нього інформація є відомостями, які містять фактичні дані. Оцінюючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що викладена в народному часописі «Яворівщина» від 04 вересня 2014 року публікація «Від справ господарських до виборів крок в ім»я перемоги» є особистим висновком відповідача [PERSON], а також його судженнями з приводу оцінки роботи позивача [PERSON] у складі ОВК у попередніх виборчих комісіях. Аналіз змісту оскаржуваної інформації говорить про те, що вона направлена не на приниження честі, гідності чи ділової репутації позивача [PERSON], а на привернення уваги громадськості та застереження щодо роботи складу виборчих комісій під час майбутніх виборів нового парламенту. За таких обставин суд вважає, що вимоги позивача [PERSON] про спростування поширених засобами масової інформації недостовірних відомостей та зобов»язання відповідачів невідкладно опублікувати спростування відомостей, поширених у статті «Від справ господарських до виборів крок в ім»я перемоги», що була опублікована часописом «Яворівщина» 04 вересня 2014 року №68-69, не пізніше п»ятнадцяти днів, з дня набрання рішення суду законної сили, не підлягають задоволенню, так як відсутні підстави для захисту немайнових прав позивача.

Outcome: dismissed