Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (далі по тексту ТОВ «Порше Мобіліті») про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 21.05.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір щодо отримання кредиту в розмірі 74709,75грн, що еквівалентно 9150,00 доларів США на придбання автомобіля марки VW, модель Polo Sedan. Кредитним договором визначено строк кредиту 60 місяців та процентна ставка 9,90%. 24.05.2013 року між [PERSON] та ТОВ «Порше Мобіліті» було укладено договір застави транспортного засобу -«Volkswagen Polo», 2013 року випуску. Оскільки, при підписанні кредитного договору, відповідачем було порушено законні права позивача, а саме: за своїм змістом і текстом кредитний договір не відповідає законодавству України, інтересам та волі позивача, останній був змушений звернутися до суду з позовом. В позовній заяві [PERSON] просить суд визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір від 21.05.2013 року з додатками укладений між [PERSON] та ТОВ «Порше Мобіліті», визнати недійсним з моменту укладення Договір застави транспортного засобу №50008938 від 24.05.2013 року, застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та застосувати односторонню реституцію, а саме: зобов'язати відповідача повернути позивачу сплачені по кредитному договору кошти, які були сплачені останнім на користь ТОВ «Порше Мобіліті». В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилаючись на ЗУ «Про захист прав споживачів» пояснив, що в кредитному договорі та графіку погашення кредиту не має відомостей щодо повної орієнтовної вартості кредиту ні в іноземній валюті, ні в гривнях. Також в графіку погашення кредиту зазначається орієнтовна сукупна вартість кредиту лише на один рік, а не на весь період і вказується у розмірі 12250,65 грн, однак позивач лише за перших три місяця сплатив 17282,65грн, що вбачається з акту звіряння взаємних розрахунків. Таким чином, яка сукупна вартість кредиту буде в наступні роки позивачеві не відомо та відповідачем не проінформовано, а тому умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала та пояснила, орієнтовна сукупна вартість кредиту у графіку погашення кредиту, що є невід'ємною частиною кредитного договору вказується відповідачем на один рік, оскільки позивач має право достроково повернути кредит. Більш того, загальний розмір щомісячного платежу протягом усього часу дії договору є незмінним та становить еквівалент 193,96 доларів США за обмінним курсом іноземної валюти за безготівковими операціями станом на робочий день, що передує дню укладення договору. Вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. 21.05.2013 року між [PERSON] та ТОВ «Порше Мобіліті» укладено кредитний договір №50008938, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався надати позивачу кредит в сумі 74709,75грн, що в еквіваленті становить 9150,00 доларів США, строком 60 місяців під 9,90% річних, а позичальник зобов'язаний своєчасно повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, а також інших платежів згідно загальних умов кредитування (а.с.7, 12-19). Відповідно до умов кредитного договору, цільове призначення кредиту - придбання автомобіля марки VW, модель Polo Sedan, рік випуску 2013 (а.с.7). Усі платежі за Кредитним договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовується до еквіваленту суми кредиту в доларах США, відповідно до ст. 1.3 Загальних умов кредитування (а.с.7). Пунктом 1.3.1 Загальних умов кредитування (додаток до кредитного договору), передбачено, розмір платежів, що підлягають сплаті Позичальником у повернення кредиту визначено в еквіваленті іноземної валюти на день укладення кредитного договору у графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною Кредитного договору. В подальшому позичальник сплачує платежі у повернення кредиту відповідно до встановлених компанією рахунків у гривні, при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у Графіку погашення кредиту, чинного на момент встановлення рахунка обмінного курсу банку. Позитивне або від'ємне значення різниці, яка виникла внаслідок зміни або обмінного курсу іноземної валюти на момент виставлення рахунка та обмінного курсу, який діяв на день укладення кредитного договору , по відношенню до основної суми боргу та суми процентів, вказаних у Графіку погашення кредиту враховується як коригування суми процентів, що підлягає сплаті відповідно до умов цього кредитного договору. Якщо в період між датою виставлення рахунка та датою отримання суми, еквівалентної тій, що зазначена в такому рахунку, обмінний курс, який був використаний компанією, збільшиться більше ніж на 2%, різниця, що виникла внаслідок такого збільшення, виплачується позичальником (а.с.12). Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 21.05.2013 року між позивачем та відповідачем24.05.2013 року було укладено договір застави транспортного засобу, а саме: «Volkswagen Polo», номер шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.8-11). Судом встановлено, що відповідач виконав своє зобов'язання та надав кредит в сумі 74709,75грн, що в еквіваленті становить 9150,00 доларів США. Даний факт позивачем не заперечувався та підтверджується матеріалами справи, а саме: квитанціями про сплату [PERSON] коштів, спрямованих на повернення отриманого кредиту (а.с.30,32,34,36). Аналізуючи встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України, передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В судовому засіданні представник позивача звертав увагу суду на загальні умови кредитування, які надають право відповідачу змінювати процентну ставку за користування кредитом у разі зміни процентної ставки, що публікується міжнародним інформаційним агентством Reuters, а також із власної ініціативи. Таким чином, відповідач ставить позивача безпосередньо перед самим фактом зміни процентної ставки по кредиту. Згідно з вимогами п. «г» ч. 2 ст. 11 Закону банк зобов'язаний у письмовій формі повідомити споживача про тип відсоткової ставки. Відповідно до умов кредитного договору, процентна ставка складає 9,90% та є змінною (а.с.7). Пунктом 2.4 Загальних умов кредитування передбачено, нарахування процентів відбувається: щомісячно, 15 числа поточного місяця. Період нарахування процентів починається з першого календарного дня місяця і закінчується останнім календарним днем поточного місяця. Проценти нараховуються за методом «30/360», відповідно до графіка погашення кредиту. Проценти нараховуються на еквівалент суми кредиту в іноземній валюті, яка залишається неповернутою, відповідно до графіка погашення кредиту (а.с.14). Згідно графіку погашення кредиту сума щомісячного платежу визначається у гривнях та є еквівалентно 193,96 доларів США. Відповідно до п. 9.5 Загальних умов кредитування, підписанням даних умов позичальник підтверджує, що Компанія належним чином ознайомила позичальника із інформацією, передбаченою ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», а також що позичальник ознайомився з правилами надання фінансових послуг, затверджених компанією (а.с.17). Пунктом 9.6 загальних умов кредитування передбачено, що позичальник підтверджує, що йому надано вичерпну інформації про умовами надання послуги фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника (а.с.17). Таким чином, своїм підписом позивач підтвердив, що його ознайомили з правилами надання фінансових послуг та зі ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Крім того, слід зазначити, що посилання представника позивача про ознайомлення позивача з Загальними умовами кредитування не в день підписання кредитного договору, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Також в судовому засіданні представник позивача посилався на те, що позивачу не було надано інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, що спричинило придбання позивачем продукції (ерудиту), яка не має потрібних властивостей, а саме стійкої вартості оплати за кредит. Однак, суд не бера вказані посилання представника позивача до уваги, оскільки, п. 16 Постанови Пленуму ВССУ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року, передбачено, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визнання недійсним кредитного договору, про те як зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України, передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостої статті 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави іі суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно положень ч.ч.1, 2, 5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності йог наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається представник позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки, позовні вимоги не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, тому суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. В судовому засіданні представником відповідача було подано заяву про відшкодування судових витрат, згідно якої позивач просить стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 10.000 грн. В підтвердження чого було надано договір про надання юридичних послуг №24/2010 від 15.10.2010 року, додаткову угоду №121 до Договору про надання юридичних послуг від 06.04.2015 року (а.с.69-80). Відповідно до платіжного доручення №50007815 від 30.04.2015р. та рахунку-фактури від 23.04.2015р., позивач сплатив ТОВ «Юридична фірма Вернер» кошти в розмірі 10000грн. За юридично-консультаційні послуги (а.с.82,83). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року. Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до п. 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014р., підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Враховуючи, що представником відповідача не доведено в судовому засіданні вартість таких послуг в сумі 10000 грн. та не надано обґрунтованого розрахунку таких витрат, суд не вбачає підстав для задоволення заяви про відшкодування судових витрат понесених відповідачем.

Outcome: dismissed