Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом, в якому просить визнати відповідача - [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у жилому будинку за адресою: м. Київ, вул. Літинська, 11 в м. Києві. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач і третя особа є співвласниками даного будинку. Відповідач прописаний в вказаному будинку, однак, з 1998 року в будинку не проживає, участі у комунальних витратах не приймає, своїх особистих речей не зберігає, а наявність реєстрації відповідача, перешкоджає позивачеві можливості оформити субсидію і має наслідком оплату вартості житлово-комунальних послуг за особу, яка фактично в будинку не проживає і витрат цих не оплачує. Позивач, підтримавши заявлений позов, просила його задовольнити, у поданій до суду письмовій заяві не заперечувала проти заочного розгляду справи, у відсутність відповідача за наявними у справі доказами. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи вважається повідомленим належним чином. Третя особа [PERSON] належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилася. За згодою позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи, на підставі наявних в справі доказів, відповідно до ст. 224 ЦПК України - через неявку відповідача в судові засідання без поважних причин. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази в їх сукупності, дійшов до висновку про задоволення позову, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що співвласниками житлового будинку в рівних частках за адресою: м. Київ, вул. Літинська, 11, є позивач [PERSON] і третя особа [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадкування а законом від 08.06.1991 року, виданого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 7н-12068. Згідно довідки про місце проживання та склад сімї, разом з позивачем, у даному будинку зареєстрований відповідач [PERSON] з 1997 року. Як убачається з наданих позивачем суду актів від 09.12.2015р., 18.05.2016р., які підписані мешканцями приватних будинків №№ 7, 4, 11, [PERSON] не проживає в будинку по вул. Літинській, 11 з 1998 року по теперішній час. Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 405 Цивільного кодексу України передбачає, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сімї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Цивільного процесуального кодексу України. Згідно з ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи те, що наданими позивачем доказами підтверджується факт не проживання відповідача в будинку, належному позивачу і третій особі на праві власності, понад один рік без поважних причин, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку.

Outcome: approved