Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до відповідача - Приватного підприємства «Автономні системи керування» за якою просить суд стягнути з відповідача на його користь належні йому відповідно до договору позички майно або кошти на суму договору. За ухвалою від 31.12.2015 року судом було відкрито провадження у цій справі та призначено справу до розгляду у судовому зсіданні на 14 год. 00 хв. 09 лютого 2016 року. За ухвалою від 09.02.2016 року судом було відмовлено у визнанні мирової угоди від 26.01.2016 року, укладеної між [PERSON] та Приватним підприємством «Автономні системи керування» і продовжено судовий розгляд справи. В обґрунтування позову позивач зазначив наступне. 5 червня 2015 року між позивачем - [PERSON] та ПП «Автономні системи керування» в особі керівника [PERSON], було укладено договір позички, згідно якого він передав майно (офісне приладдя), а саме: столи офісні (10шт.), тумби офісні (10шт.), стільці (20шт.), шафа для одягу (1шт.), компютери (10шт.), принтери (3 шт.), кондиціонер (1шт.), вартість якого на момент передачі Користувачу становила 50 000 гривень. Згідно умов договору, вищезазначене майно, мало бути повернуте позивачеві 5 жовтня 2015року, але всупереч умов договору та п. 3 ч. 2 ст. 833 ЦК України, відповідач не повернув йому передане майно. У зв'язку з цим та згідно ст.836 ЦК України позивач вимушений звернутись до суду для примусового повернення належного йому майна та відшкодування завданих збитків. Позивач у судове засідання не прибув, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи був судом повідомлений належним чином. Відповідач в судове засідання не прибув, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. 26.04.2016 року до суду від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та зазначено, що він не заперечує проти позовних вимог. Як зазначено у ч. 2 ст. 197 ЦК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З урахуванням зазначених положень та у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, 5 червня 2015 року між позивачем - [PERSON] та ПП «Автономні системи керування» в особі керівника [PERSON], був укладений договір позички. Відповідно до п. 1.2 договору позички обєктом позички є офісне приладдя, а саме: столи офісні (10 шт.), тумби офісні (10 шт.), стільці (20 шт.), шафа для одягу (1 шт.), компютери (10 шт.), принтери (3 шт.), кондиціонер (1 шт.,), вартість якого на момент передачі становить 50\~000,00 грн. Пунктом 2.4.3 цього договору передбачено, що лише у разі повернення обєкту позички із суттєвими пошкодженнями або недоліками позичкодавець, позивач у цій справі, має право вимагати від користувача (відповідача) відшкодування його вартості, встановленої цим договором. На підтвердження передачі майна у позичку позивачем наданий акт прийому передачі майна від 05.05.2015 року, який від імені відповідача підписаний невстановленою особою (без зазначення прізвища, імя та по-батькові а також посади, яку вона займає у ПП «Автономні системи керування»), що суперечить п. 3.2 договору, на який посилається позивач в обґрунтування позову, оскільки відповідно до цього пункту сторони домовилися, що обєкт позички вважається переданим позичкодавцем користувачу з моменту підписання акта приймання передачі обєкту позички уповноваженими представниками сторін та скріплення цього акта їх печатками. Крім того, відповідачем також не підтверджено суду належними та допустимим доказами, що зазначене майно було отримане ним та знайшло своє відображення у бухгалтерському обліку підприємства. Відповідно до ст. 827 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними. До договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу. Як зазначено у ч. 1, 2 ст. 828 ЦК України договір позички речі побутового призначення між фізичними особами може укладатися усно. Договір позички між юридичними особами, а також між юридичною та фізичною особою укладається у письмовій формі. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 829 ЦК України позичкодавцем може бути фізична або юридична особа. Особа, яка здійснює управління майном, може бути позичкодавцем за згодою власника. Згідно ч. 2 ст. 833 ЦК України користувач зобов'язаний: користуватися річчю за її призначенням або відповідно до мети, визначеної у договорі; користуватися річчю особисто, якщо інше не встановлено договором; повернути річ після закінчення строку договору в такому самому стані, в якому вона була на момент її передання. Відповідно до ч. 1 ст. 836 ЦК України якщо після припинення договору користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків. Пунктом 2.4.2. Договору також передбачено, що позичкодавець має право у разі неповернення обєкту позички у строк вимагати його примусового повернення зі стягненням неустойки та збитків. У своїй позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь належне йому відповідно до договору позички майно або кошти на суму договору. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що оскільки вимоги позивачем у позові викладені альтернативно, а з урахуванням принципу диспозитивності, суд позбавлений можливості самостійно визначити спосіб захисту, який слід застосувати до спірних правовідносин, оскільки це є правом саме позивача, слід відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У відповідності до ст. 88 ЦПК України витрати із сплати судового збору у розмірі 487,20 грн. слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed