Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики. В ході розгляду справи позивач надав суду уточнену позовну заяву про стягнення боргу за договором позики в редакції від 25.11.2013 року (ас.67-70). Саме в даній редакції позивач підтримав заявлені вимоги та в обґрунтування останніх вказував на те, що 06.12.2012 року між ним та відповідачем по справі [PERSON] було укладено договір позики грошей, згідно якого він передав останній грошові кошти в сумі 17 088 грв., з умовою повернення таких до 10.11.2013 року. На підтвердження отримання відповідачкою [PERSON] грошей в сумі 17 088 грв. останньою була власноруч написана розписка. В забезпечення виконання відповідачкою [PERSON] взятих на себе зобов»язань , між позивачем та відповідачами по справі [PERSON] і [PERSON] 06.12.2012 року були укладені договори поруки, згідно яких останні поручилися за виконання [PERSON] взятих на себе зобов»язань щодо повернення грошових коштів та зобов»язалися у разі порушення боржником зобов»язань за договором позики нести , разом з боржником , солідарну відповідальність. Відповідно до укладеного між сторонами договору позики відповідачка [PERSON] зобов»язалася повернення позики здійснювати певними частинами, відповідно до графіку платежів. Однак, за весь час з моменту укладення договору відповідачка [PERSON] внесла на погашення боргу лише три платежі в загальному розмірі 1 836 грв., а саме: 10.12.2012 року - 712 грв., 08.01.2013 року - 712 грв., 07.06.2013 року - 412 грв., в зв»язку з чим порушила взяті на себе зобов»язання щодо своєчасного повернення позивачу отриманих від нього грошових коштів. Відтак, позивач вимушений вимагати в судовому порядку повернення залишку боргу в розмірі 15 664, 00 грв.. Крім того, згідно п. 6.3 укладеного Договору позики передбачена відповідальність за порушення умов договору, а саме - у разі прострочення повернення позики позичальник сплачує пеню в розмірі 1% від суми заборгованості за кожен день прострочки. Оскільки сума боргу в розмірі 15 664 грв. на час звернення з уточненими позовними вимогами до суду до теперішнього часу залишається неповернутою, то пеня у розмірі 1% за кожен день простроченого платежу станом на 25.11.2013 року становить 11 734, 72 грв.. Посилаючись на ст. ст. 15, 16, 525, 526, 530, 546, 549, 611, 612, 625, 1049, 1048 , 1050, 1052 ЦК України, ст. 3, 84, 88, 119, 120 ЦПК України позивач просив стягнути з відповідачів по справі у солідарному порядку суму боргу за договором позики в розмірі 15 664 ,00 грв. та суму пені за порушення виконання зобов»язань за договором в сумі 11 734, 72 грв., а також судові витрати по справі. В ході розгляду справи позивач уточнив розмір позовних вимог в частині стягнення основної суми боргу за договором позики, про що надав суду відповідну заяву (ас.218), та просив основну суму боргу за договором позики стягнути в розмірі 15 252 грв.. Відповідачка по справі [PERSON], заперечуючи проти позовних вимог подала до суду зустрічну позовну заяву про визнання правочину недійсним, яку ухвалою суду від 02.12.2013 року було об»єднано в одне провадження з первісним позовом (ас.96) , та яку , з урахуванням уточнень, відповідачка підтримала в редакції від 20.01.2014 року (ас. 186 - 188), в обгрунтування заявлених вимог вказуючи на те, що у 2007 році захворіла на гінекологічне захворювання та перебувала на обліку в жіночій консультації, при цьому в грудні місяці 2012 року лікарі повідомили її про необхідність проведення операції, вартість якої , з урахуванням медикаментів в післяопераційний період, складала приблизно 5000 грв.. Оскільки відповідачка [PERSON] є пенсіонеркою та розмір її пенсії складає 1 045, 66 грв., то остання опинилася в тяжких обставинах і грошей на операцію в неї не було. Звернення до банків з проханням надати кредити позитивних результатів не принесли через малий розмір пенсії та пенсійний вік. Від знайомих [PERSON] дізналася про те, що позивач дає гроші в борг , а тому вирішила до нього звернутися. Позивач погодився надати відповідачці грошові кошти в борг в розмірі 5 000 грв., однак в розписці про отримання таких та договорі позики , укладеним між ними, запропонував вказати суму з усіма процентами за один рік користування грошима, а саме в розмірі 17, 088 грв.. Оскільки у відповідачки було безвихідне становище то вона погодилася на умови позивача в присутності [PERSON] та [PERSON], з якими відповідачем були укладені договори поруки, та підписала договір позики від 06.12.2012 року і розписку про отримання від позивача 17 088 грв.. 21.12.2012 року відповідачці була зроблена операція. З грудня 2012 року по серпень 2013 року відповідачка [PERSON], разом з відповідачами [PERSON] та [PERSON], намагалися сплачувати позивачу борг, при цьому сплатили останньому наступні кошти - в грудні 2012 року - 712 грв. ; в січні 2013 року - 712 грв.; в лютому 2013 року - 815 грв. ; в березні 2013 року - 400 грв. ; в травні 2013 року - 4 863 грв.; в червні 2013 року - 412 грв.; в серпні 2013 року - 1 220 грв., а всього на погашення боргу сплатили 9 134 грв.. Однак, в подальшому відповідачка не мала змоги повертати борг, перебуваючи в складному матеріальному становищі. Відповідачка [PERSON], зазначала, що договір позики від 06.12.2012 року був укладений нею під впливом тяжкої для неї обставини, а саме необхідністю проведення операції, на вкрай невигідних для неї умовах, за якими вона повинна була сплачувати позивачу кожного місяця майже усю пенсію, а в останній місяць внести 9 256 грв., які їй не було звідки взяти, при цьому якби їй не була потрібна операція вона в жодному разі не брала би у позивача в борг грошові кошти на таких умовах. Відтак, вважала, що даний договір потрібно визнати недійсним, оскільки такий укладений під впливом тяжкої обставини на вкрай невигідних для неї умовах. Окрім того, зазначала, що діями позивача їй завдана і моральна шкода, яка виразилася в тому, що вона тривалий час вимушена була існувати майже у проголодь, відмовляти собі у придбанні продуктів харчування та предметів першої необхідності, через несправедливі умови укладеного договору відчувала хвилювання, а відтак спричинену моральну шкоду оцінює в 6 000 грв.. Посилаючись на ст. ст. 216, 233 ЦК України, ст. ст.3, 4, 123 ЦПК України відповідачка [PERSON] просила визнати недійсним договір позики грошей від 06.12.2012 року, стягнувши з позивача [PERSON] на її користь на відшкодування моральної шкоди 6 000 грв.. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник останнього [PERSON] заявлені вимоги про стягнення боргу за договором позики повністю підтримали, та просили стягнути з відповідачів по справі , у солідарному порядку, основну суму боргу в розмірі 15 252 грв., пеню за порушення виконання зобов»язань в сумі 11 734, 72 грв., а також судові витрати по справі. Зустрічні позовні вимоги повністю не визнали. Відповідачка [PERSON] та представник останньої [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги про стягнення боргу за договором позики повністю не визнали, зустрічні позовні вимоги повністю підтримали. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги про стягнення боргу за договором позики повністю не визнала, проти позовних вимог за зустрічним позовом , в якому вона зазначена в статусі третьої особи, не заперечувала. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги про стягнення боргу за договором позики повністю не визнала, проти позовних вимог за зустрічним позовом , в якому вона зазначена в статусі третьої особи, не заперечувала Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного: - так, в судовому засіданні встановлено, що 06.12.2012 року між позивачем по справі [PERSON] та відповідачем по справі [PERSON] було укладено договір позики грошей, відповідно до якого позивач передає відповідачеві грошові кошти в порядку та на умовах, встановлених договором, а відповідач [PERSON] зобов»язується повернути останні на умовах визначених даним договором (ас.5). Відповідно до п. 2.1 Договору загальна сума позики складає 17 088 грв., на підтвердження отримання яких, відповідно до п.3.1 Договору відповідачка [PERSON] надала позивачеві розписку від 06.12.2012 року про отримання від позивача грошових коштів у зазначеній вище сумі в присутності свідків [PERSON] та [PERSON], при цьому в розписці зазначила, що остання написана нею власноручно, без будь-якого тиску в будь - якій формі (ас.6). Відповідно до п. 4.1 Договору сторони визначили, що повернення позики позичальником має здійснюватися частками, відповідно до графіку платежів, при цьому остаточно грошові кошти мають бути повернуті в термін до 10 грудня 2013 року, а саме : до 10.12.2012 року - 712 грв.; до 10.01.2013 року - 712 грв.; до 10.02.2013 року - 712 грв.; до 10.03.2013 року - 712 грв.; до 10.04.2013 року - 712 грв.; до 10.05.2013 року - 712 грв.; до 10.06.2013 року - 712 грв.; до 10.07.2013 року - 712 грв.; до 10.08.2013 року - 712 грв.; до 10.09.2013 року - 712 грв.; до 10.10.2013 року- 712 грв.; до 10.11. 2013 року - 9 256 грв.. Відповідно до п. 5.1 Договору грошові кошти , з метою повернення останніх, позичальник мав вносити на картку позикодавця, яка відкрита останнім у відділенні «Дельта Банк» за [NUMBER] на розрахунковий рахунок [NUMBER], при цьому днем здійснення платежу вважається день надходження грошових коштів на розрахунковий рахунок позикодавця. Відповідно до п. 6.3 Договору у разі прострочення повернення позики позичальник сплачує пеню в розмірі 1% від суми заборгованості за кожен день прострочки. Відповідно до п. 7.2 Договору сторони визначили, що вказаний договір позики укладений між ними добровільно, без будь-якого тиску , примусу чи насильства , як морального так і фізичного, при цьому як позикодавець так і позичальник не знаходяться під впливом непереборних життєвих обставин, які б змушували їх погодитися на укладення та підписання даного договору. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] та представник останньої [PERSON] стверджували, що договір позики відповідачкою був укладений під впливом тяжкої для неї обставини та на вкрай невигідних для неї умовах, оскільки в грудні місяці 2012 року лікарі повідомили відповідачку про необхідність проведення їй операції , у зв»язку з гінекологічним захворюванням, вартість якої , з урахуванням медикаментів в післяопераційний період, складала приблизно 5000 грв.. Оскільки відповідачка [PERSON] є пенсіонеркою та розмір її пенсії складає 1 045, 66 грв., то остання опинилася в тяжких обставинах і грошей на операцію в неї не було, що й змусило останню укласти договір з позивачем на невигідних для неї умовах. Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені ст. 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов»язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдана їй у зв»язку з вчиненням цього правочину. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного суду України « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року роз'яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа ( фізична чи юридична ) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжких обставин правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Отже, Цивільний кодекс України передбачає визнання недійсними правочинів, які вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах. Такі правочини мають ваду волі, оскільки їх формування здійснюється за тяжких обставин, за яких практично виключається нормальне формування волі, що спонукає особу вчинити правочин на невигідних для себе умовах. Кабальному правочину властиві такі ознаки: особа вчиняє правочин на вкрай невигідних для себе умовах ( наприклад, реалізує за дуже низьку плату коштовне майно або виконує тяжкі роботи); особа вчиняє такий правочин під впливом тяжкої для неї обставини. Тяжка обставина може стосуватися як самої цієї особи ( купівля ліків, виплата боргів для юридичної особи тощо), так і її близьких ( витрати на лікування дружини, витрати на поховання); особа вчиняє такий правочин добровільно (тут відсутнє насильство), мало того, вона сама може бути ініціатором такого правочину; особа усвідомлює, що вчиняє правочин на вкрай невигідних для себе умовах (тут відсутні помилка чи обман), але вимушена це зробити під впливом тяжкої обставини. Необхідним конструктивним елементом кабального правочину є недобросовісна поведінка контрагента. Вина контрагента полягає в тому, що він розуміє, наскільки на невигідних для особи умовах вчиняється правочин, але йде на це свідомо й навмисно, з наміром отримати від цього вигоду. Можлива ситуація, коли вигоду отримують інші особи, але в цьому також має бути зацікавлений контрагент. У зв'язку з цим закон покладає на недобросовісного контрагента відповідальність у вигляді обов'язку відшкодувати другій стороні збитки й моральну шкоду, завданій їй у зв'язку із вчиненням такого правочину. Тяжка обставина є оцінювальною категорією і має визначатися судом з урахуванням всіх обставин справи. Під тяжкими обставинами необхідно розуміти не будь-яке несприятливе матеріальне, чи інше становище, а його крайні форми. На підтвердження наявних у відповідачки на час укладення договору позики тяжких обставин останньою суду було надано копію довідки жіночої консультації пологового будинку м. Павлоград від 17.11.2000 року (ас. 75), з якої вбачається , що відповідачка була оглянута з приводу болю в поясничній області, низу живота , останній було поставлено діагноз - «неспроможність м»язів тазового дна, опущення матки» та рекомендовано оперативне лікування після повного клінічного обстеження. Також відповідачкою надано довідку Юр»ївської центральної районної лікарні від 02.12.2013 року (ас.91), з якої вбачається, що [PERSON] знаходились під «Д» - наглядом в КЗ » Юр»ївська ЦРЛ «ДОР» з 2004 року. В 2012 році була направлена в обласну клінічну лікарню для оперативного лікування , де останній 21.12.2012 року була проведена операція з приводу недостатності м»язів урогенетальної діафрагми та тазового дна. В 2013 році відповідачка знялася з «Д» обліку , в зв «язку з одужанням. Оцінюючи надані відповідачкою докази на підтвердження наявності у неї тяжкої обставини під час укладення договору позики, суд знаходить, що такі відповідачкою не доведені з огляду на наступне: - так, як зазначалося вище з приводу діагнозу «неспроможність м»язів тазового дна» та інших гінекологічних захворювань відповідачці рекомендовано оперативне лікування ще в 2000 році при її обстеженні лікарями жіночої консультації пологового будинку м. Павлоград Дніпропетровської області. Оперативне лікування з приводу недостатності м»язів урогенетальної діафрагми та тазового дна відповідачці проведено лише 21.12.2012 року. Відтак, про наявність гінекологічного захворювання та необхідність проведення оперативного лікування останнього відповідачці достовірно було відомо протягом тривалого часу (майже 12 років) , починаючи з 2000 року. Суд зауважує, що відповідач, знаючи про необхідність оперативного лікування наявного у нього захворювання мав можливість протягом даного проміжку часу отримати необхідні кошти на лікування будь-яким іншим способом, або у інших осіб, на умовах , які би його повністю влаштовували. Обізнаність відповідача про необхідність оперативного лікування починаючи з 2000 року , на думку суду , не свідчить про наявність тяжких обставин, які раптово виникли саме в грудні місяці 2012 році та були пов»язані з необхідністю проведення операції через гінекологічне захворювання, оскільки про наявність саме таких обставин і необхідність оперативного лікування відповідачеві було відомо набагато раніше. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Суд вважає, що сама по собі обставина того, що відповідачка хворіла на гінекологічне захворювання та потребувала оперативного лікування, з урахуванням вищевикладеного, не є тяжкою обставиною , що існувала на час укладення правочину та не може бути підставою для визнання недійсним укладеного 06.12.2012 року між сторонами договору позики грошей , оскільки для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 233 ЦК України необхідно одночасно дві кваліфікуючі умови, а саме вчинення правочину під впливом тяжкої обставини, і вчинення правочину на вкрай невигідних умовах. Разом з тим, відповідачкою належними доказами не була доведена така кваліфікуюча ознака для визнання правочину недійсним як наявність тяжкої обставини під впливом якої нею був укладений правочин. Окрім того, суд зазначає, що відповідачкою [PERSON] належними доказами не доведені обставини щодо того, що для проведення операції, з урахуванням післяопераційного медикаментозного лікування, вона потребувала грошових коштів саме в сумі 5000 грв. , а не в будь - якій іншій, що, в свою чергу, було однією з причин, яка спонукала її до укладення договору позики грошей з позивачем. Жодних доказів на підтвердження вартості операційного та післяопераційного лікування відповідачем суду надано не було. Також відповідачкою не доведено, які саме умови договору позики були для неї вкрай невигідними. Посилання відповідачки [PERSON] на те, що вкрай невигідними умовами для неї були умови щодо повернення боргу позивачу кожного місяця рівними частинами по 712 грв. , а в листопаді 2013 року в сумі 9 256 гв., при розмірі отримуваної нею пенсії в сумі 1045, 66 грв. (ас.95), що ставило її в скрутне матеріальне становище, суд до уваги не приймає та вважає такі неспроможними, оскільки будь-яку позику потрібно повертати , при цьому боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання. Відтак, неможливість повернення позики через недостатність розміру отримуваної пенсії , на думку суду, не можна розцінювати як вкрай невигідну умову договору позики, оскільки відповідно до правової природи договору позики, остання в будь якому разі повинна бути повернута. Отже, відповідачем не доведено, які ж тоді саме умови договору позики взагалі були вигідними, з огляду на те, що будь - яку позику необхідно повертати. Окрім того, відповідачка [PERSON] в судовому засіданні вказала на те, що якби позивач не нараховував штрафні санкції (пеню) , а обмежився лише стягненням суми боргу в розмірі 17 088 грв., то такі умови договору були би вигідними, що не суперечить і поясненням відповідачки , які були дані останньою в попередньому судовому засіданні про визнання позовних вимог в сумі 17 088 грв.. Однак, оскільки, позивач нарахував їй і пеню за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором , то такі умови є невигідними, бо платити такі суми в неї не має фінансових можливостей, а тому вона змушена оспорювати даний правочин. Відтак, суд вважає, що оспорювання відповідачкою вчиненого договору позики в зв»язку з його недійсністю, пов»язано з небажанням відповідачки сплачувати суму боргу з урахуванням штрафних санкцій через скрутне матеріальне становище. Відповідно до умов укладеного договору розмір і порядок одержання процентів сторонами в договорі встановлений не був. Доводи відповідачки про те, що отриману суму позики вона повинна була повертати не протягом року, а протягом двох років, спростовані в судовому засіданні самим договором позики, розпискою відповідачки, з яких вбачається, що позика повинна була бути повернутою до 10 грудня 2013 року. Посилання відповідачки [PERSON] та представника останнього [PERSON] на те, що вкрай невигідними були й умови про штрафні санкції, суд вважає не обґрунтованими. Так, п. 6.3 Договору передбачено, що у разі прострочення повернення позики позичальник сплачує пеню в розмірі 1% від суми заборгованості за кожен день прострочки. Дане положення договору не суперечить вимогам ст. 549 -552 , 1050 ЦК України. При цьому, суд зауважує, що дані штрафні санкції мали застосовуватися лише у разі порушення боржником прийнятих на себе зобов»язань щодо повернення позики та є одним із видів забезпечення виконання зобов»язання, яке застосовується для компенсації втрат кредитора, викликаного невиконанням або неналежним виконанням боржником своїх обов»язків. Відтак, дану умову, суд не розцінює як вкрай невигідну для позичальника, оскільки остання встановлена в договорі з метою захисту прав позикодавця в разі порушення позичальником прийнятих на себе зобов»язань та за умови своєчасного повернення грошових коштів ніяким чином би до позичальника не застосовувалася. Недоведена відповідачем в судовому засіданні і недобросовісна поведінка самого позивача при укладенні договору, тобто вина останнього в тому, що він розумів, наскільки на невигідних для особи умовах вчиняється правочин, але йшов на це свідомо й навмисно, з наміром отримати від цього вигоду для себе чи інших осіб, що в свою чергу виключає відшкодування моральної шкоди, завданої у зв»язку із вчиненням такого правочину, відповідно до вимог ч.2 ст. 233 ЦК України. Отже, відповідачкою [PERSON] не було надано суду достатніх та неспростовних доказів на підтвердження факту недійсності правочину, викладених у зустрічній позовній заяві, як обґрунтування зустрічних позовних вимог. До того ж, суд не вбачає в укладеному між сторонами договорі позики грошових коштів будь - яких кабальних чи інших вкрай невигідних для позичальника умов. Окрім того, суд вважає, що відповідач [PERSON] не була позбавлена можливості відмовитися від підписання спірного договору позики у разі незгоди з його умовами, звернутися до позивача з вимогою про перегляд умов договору , які їй були незрозумілими та не влаштовували останню, поставити питання про розстрочення погашення боргу , визначення іншої дати його сплати , в разі неможливості повернення такого в повному обсязі , з огляду на погіршення матеріального становища позичальника. Відтак, суд знаходить, що для задоволення зустрічних позовних вимог про визнання правочину недійсним та відшкодування моральної шкоди достатніх підстав не має. В силу п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав та обов»язків, зокрема, є договори й інші правочини. Укладений між сторонами договір позики, підписаний ними, а тому зобов»язання за ним регулюються ст. ст. 1046 - 1050 ЦК України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України , за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, за якою договір є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов»язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. За договором позики від 06 грудня 2012 року, що був укладеним між сторонами по справі, вбачається, що позивач передав відповідачу [PERSON] в борг грошові кошти в сумі 17 088 грв. ( п. 2.1 Договору), на підтвердження чого відповідачем також власноручно була написана розписка про отримання грошових коштів саме в зазначеній сумі (ас.6), а отже вказаний правочин, у розумінні ст. 1046 ЦК України, було укладено та фактично виконано з боку позивача. Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості , ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства , зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. В зустрічному позові та судовому засіданні відповідачка [PERSON] стверджувала, що насправді отримала від позивача в борг не 17 088 грв., а 5 000 грв.. Однак, суд не може погодитися з даними доводами відповідачки, оскільки дані обставини не підтверджені жодними допустимими доказами, в розумінні ст. 57-60 ЦПК України та спростовуються власноручно написаною відповідачкою розпискою про отримання нею в борг від позивача саме 17 088 грв., при цьому дана розписка, як зазначено в останній, написана в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] ( інших відповідачів по справі), які також поставили свої підписи на даній розписці на підтвердження передачі грошей у вищевказаній сумі та зауважень щодо суми , яка надавалася в борг , при засвідченні розписки своїми підписами, не мали ( ас.6). Твердження відповідачів [PERSON] та [PERSON] про те, що насправді позивач надав [PERSON] в борг лише 5 000 грв. , суд оцінює критично, оскільки останні є близькими родичами відповідачки по справі [PERSON], окрім того , відповідачі [PERSON] та [PERSON] є поручителями , відповідно до укладених з позивачем договорів поруки, за належне виконання боржником [PERSON] боргових зобов»язань, саме в сумі 17 088 грв. , про що зазначено в п. 2 Договору поруки (ас. 7, 8). В судовому засіданні не було встановлено обставин стосовно того , що договори поруки були підписані поручителями примусово, під тиском, погрозами, тощо з боку позивача. Вказані договори поруки відповідачами [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні не оспорювалися. Суд вважає, що у разі незгоди з сумою наданих в борг грошових коштів, останнім (поручителям) ніщо не перешкоджало зазначити про це в договорах поруки та взяти на себе відповідальність за виконання грошових зобов»язань боржником в сумі саме 5 000 грв., а також зазначити про це в розписці про отримання позичальником [PERSON] грошових коштів при засвідченні останньої своїми підписами. Також, безпосередньо поручителям [PERSON] та [PERSON] ніщо не перешкоджало відмовитися укладати з позивачем вказані договори поруки та приймати на себе відповідальність за виконання зобов»язань боржником в сумі 17 088 грв.. У постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6-63цс13 звертається увага на те, що за своєю суттю письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, що також узгоджується з п.2.1 договору позики, де зазначено, що позичальник отримав кошти в сумі 17 088 грв.. Відтак, в судовому засіданні відповідачкою [PERSON] не було надано належних і допустимих доказів про отримання позики у значно меншому розмірі, а саме 5 000 грв. та написання спірної розписки під погрозою зі сторони позивача, так само як і укладення договору позики під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах, окрім того, відповідачами [PERSON] та [PERSON] також не було доведено того, що договори поруки в частині взяття ними на себе відповідальності за виконання боржником зобов»язань в сумі 17 088 грв. були підписані ним під тиском, погрозами з боку позивача, тощо. Вирішуючи питання про стягнення суми боргу суд виходить з наступного: так, в силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивач в судовому засіданні пояснив, що до теперішнього часу на повернення суми боргу від відповідачки [PERSON] отримав лише 1 836 грв., а саме - 10.12.2012 року - 712 грв.; 08.01.2013 року - 712 грв.; 07.06.2013 року - 412 грв.. Щодо сплати даних сум відповідачка [PERSON] заперечень не мала та повністю підтвердила покази позивача в цій частині, а відтак дані обставини не підлягають доведенню , у зв»язку з визнанням їх сторонами. Однак, відповідачка [PERSON] , представник останньої [PERSON] , а також відповідачі [PERSON] та [PERSON] стверджували, що окрім даних сум, які назвав позивач, відповідачкою [PERSON] позивачу також на погашення боргу були повернуті наступні кошти, а саме : у лютому 2013 року - 815 грв.; у березні 2013 року - 400 грв.; у травні 2013 року - 4 863 грв.; у серпні 2013 року - 1 220 грв., а всього, з урахуванням сум які сторони не оспорювали - 9 134 грв.. ( 1 836 + 815 + 400 + 4 863 + 1 220). При цьому, вказані суми були внесені відповідачкою на розрахунковий рахунок позивача [NUMBER] в ПАТ » Дельта Банк» , відповідно до п . 5.1 Договору позики, про що свідчить виписка по рахунку позивача (ас. 197 - 204 ), з якої вбачається, що на рахунок [NUMBER] у лютому 2013 року надійшло - 815 грв.; у березні 2013 року надійшло - 400 грв.; у травні 2013 року надійшло - 4 863 грв.; у серпні 2013 року надійшло - 1 220 грв.. Разом з тим, позивач [PERSON] в судовому засіданні проти даного заперечував , вказуючи на те, що відповідачка [PERSON] сплатила йому лише 1 836 грв, при цьому інші кошти на погашення боргу від неї до теперішнього часу не надходили. На підтвердження своїх доводів позивач [PERSON] надав суду копію квитанції № 20117386 від 08.02.2013 року (ас. 215), з якої вбачається, що кошти в сумі 815 грв. надійшли на його рахунок [NUMBER] в лютому 2013 року не від позичальника [PERSON], а від гр. [PERSON]; копію квитанції № 22832242 від 25.05.2013 року (ас. 216), з якої вбачається, що кошти в сумі 4 863 грв., надійшли на його рахунок [NUMBER] в травні 2013 року не від позичальника [PERSON], а від гр. [PERSON] ; копію квитанції № 25097311 від 06.08.2013 року (ас. 217), з якої вбачається, що кошти в сумі 1 220 грв., надійшли на його рахунок [NUMBER] в серпні 2013 року не від позичальника [PERSON], а від гр. [PERSON] . Відтак, доводи відповідачів по справі про сплату даних сум у вищевказаних розмірах саме відповідачкою [PERSON] в судовому засіданні належними доказами не доведені та спростовані вище переліченими квитанціями про надходження даних коштів від інших осіб та на виконання іншого договору (№ 008-03525-100212 від 10.02.2012 року). Будь-якими належними доказами не доведені і твердження відповідачки [PERSON] про сплату нею позивачу в березні 2013 року коштів у сумі 400 грв., при цьому зазначення даної суми у виписці з карткового рахунку позивача (ас.198), не свідчить про те, що дана сума надійшла саме від відповідачки [PERSON], оскільки з боку останньої будь-яких доказів про це , як то квитанцій, платіжних доручень , тощо на перерахування саме нею таких грошових коштів суду не надано. Відтак, суд знаходить доведеними твердження позивача про сплату йому відповідачкою [PERSON] на погашення боргу суми лише в розмірі 1 836 грв.. Сплату будь-яких інших сум на погашення заборгованості за договором позики відповідачами в судовому засіданні належними доказами не доведено. Відтак, суд знаходить необхідним стягнути з відповідачів по справі на користь позивача на погашення основної суми боргу 15 252 грв. ( 17 088 грв. - 1 836 грв.). Відповідно до п . 6.3 Договору передбачено у разі прострочення повернення позичальником позики сплату пені в розмірі 1% від суми заборгованості за кожен день прострочки. Вказану пеню позивач просив стягнути з відповідачів по справі в розмірі 11 734, 72 грв., розрахунок якої навів в позовній заяві (ас. 69,70). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою ( штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. ЦК України не містить переліку обставин, які мають істотне значення. Це питання вирішується на підставі аналізу конкретної ситуації. Істотне значення можуть мати обставини, які стосуються ступеня виконання зобов'язання, причин невиконання або неналежного виконання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків , майновий стан сторін, які беруть учать у зобов'язанні, не лише майнові, але і інші інтереси сторін, які заслуговують на увагу тощо. Суд може прийняти рішення про зменшення розміру неустойки як за власною ініціативою, так і за клопотанням сторони. Враховуючи, що позичальник [PERSON] є пенсіонеркою, розмір отримуваної неї пенсії є незначним та становить 1 045 грв. (ас.95), при цьому остання неодноразово звертала увагу суду на те, що перебуває в скрутному матеріальному становищі, що також є однією з причин несвоєчасного повернення нею боргу, через похилий вік має проблеми зі здоров»ям, входячи з принципів виваженості, розумності та справедливості, суд знаходить можливим розмір пені зменшити та стягнути таку в сумі 2 000 грв.. Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником, а згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до договору поруки від 06.12.2012 року, укладеного між позивачем та відповідачем по справі [PERSON] (ас.7), а також договору поруки від 06.12.2012 року, укладеного між позивачем по справі та відповідачем [PERSON] (ас.8), відповідачі [PERSON] та [PERSON] , разом з боржником, відповідають перед позивачем за виконання останнім взятих на себе зобов»язань як солідарні боржники. Відповідно до ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників ( солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. За таких обставин, суд знаходить, що вимоги позивача про стягнення боргу за договором позики з відповідачів у солідарному порядку є обґрунтованими, однак підлягають частковому задоволенню в сумі 17 252 грв., з яких 15 252 грв. - основна сума боргу, 2 000 грв. - пеня за невиконання умов договору. Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідачів на користь позивача на відшкодування судових витрат 229, 40 грв..

Outcome: partial