Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням до відповідача [PERSON] , посилаючись на те, що він проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка знаходиться у його приватній власності, що підтверджується договором дарування №209.835 від 14 грудня 1995 року та Довідкою Чернівецького КОБТІ №1111 від 23.06.2020 року. Зазначає, що за вище вказаною адресою зареєстрована також його колишня дружина, [PERSON] . Так, згідно з довідкою ПП «Ремєитлосервіс» про склад сім`ї, виданої від 10.02.2020 року №462 в квартирі [ADDRESS] зареєстровані громадяни: 1. [PERSON] , [INFO] , 2. [PERSON] , [INFO] . Посилається на те, що заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 16 квітня 2020 року, шлюб між сторонами було розірвано. Вказує, що незважаючи на розірвання шлюбу, [PERSON] , залишилася проживати у належній йому на праві приватної власності квартирі. Разом з тим, позивач посилається на те, що він неодноразово звертався до колишньої дружини з проханням самостійно знятися з реєстраційного обліку проживання у квартирі, але вона відмовилась. Звертає увагу суду на те, що внаслідок регулярних конфліктів між сторонами, на [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення серії АПР18 №738277 від 05.06.2020 року та в подальшому відповідачку було притягнуто до адміністративної відповідальності постановою Шевченківського районного суду міста Чернівці від 19.06.2020 року. Зазначає, що в результаті даного конфлікту його було доставлено бригадою швидкої медичної допомоги в Чернівецький обласний клінічний кардіологічний центр, що підтверджується оглядом головного лікаря приймального відділення даної лікарні від 06.06.2020 року. Вважає, що відповідач [PERSON] створює йому перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном, крім того, не несе витрат по утриманню житлового приміщення, а тому він, як одноособовий власник даного житла, вимушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. На основі викладеного, позивач просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житлом, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з відповідачки судові витрати. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному об`ємі. Вказав, що у 1994 році він уклав з відповідачкою перший шлюб. У 2017 році вони розлучились та відповідачка переїхала з його квартири жити до племінника. У жовтні 2017 року вони помирились та знову зареєстрували шлюб. Також, у 2017 році він зареєстрував заповіт на відповідачку та вона знову повернулась проживати в спірну квартиру. Разом з тим, у 2020 році вони з відповідачкою розлучились та він змінив свій заповіт, заповівши квартиру своєму родичу. Вказав, що хотів продати свою квартиру, однак не може це зробити у зв`язку з проживанням у ній відповідачки. Звернув увагу суду на те, що у відповідачки у власності є будинок в селі Кельменецького району, де проживали її батьки, а тому вважає, що вона має де жити. Ствердив, що після розлучення у 2017 році відповідачка з спірної квартири не виписувалась та відмовляється це зробити зараз. Підтримав подану ним відповідь на відзив та просив задовольнити позов. Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Відповідач вказала суду, що вони з позивачем проживали разом з 1994 року. До цього вона проживала у гуртожитку та в квартирі позивача вона прописалась за його ж проханням, де постійно проживала. У 2017 році рішенням суду за позовом позивача шлюб між сторонами був розірваний. В серпні 2017 року вона переїхала жити до племінника. Разом з тим, у вересні 2017 року позивач почав до неї телефонувати та пропонувати повернутись до нього, а також запропонував оформити заповіт на її ім`я. Вказала, що вклала багато грошових коштів у ремонт цієї квартири, зокрема міняли вікна, двері. Не проживала у квартирі позивача вона приблизно один місяць. Потім позивач оформив на неї заповіт та вони знову розписались, після чого знову почали проживати в спірній квартирі. В березні 2020 року позивач знову звернувся до суду з заявою про розірвання шлюбу та сказав, що переписав квартиру на племінника. 05.06.2020 року в них виник скандал та ввечері цього ж дня він почав виганяти відповідачку з квартири, бив її по спині та після того, як вона пригрозила йому викликати поліцію, він сам і викликав поліцейських. По факту цих подій поліцейські склали два протоколи на них обох. В подальшому їх обох було притягнуто до відповідальності та надано судом попередження. Зазначила, що до січня 2020 року платежі за квартиру здійснювали спільно з позивачем з сімейного бюджету, а в подальшому кожен з них платив окремо. З червня 2020 року вона платила 2/3 коштів за квартиру, а позивач - 1/3. У серпні позивач повністю оплатив за квартиру, а у вересні повністю оплатила вона. Не заперечувала того, що з січня 2020 року сторони не ведуть спільний побут. Також, пояснила суду, що її батько помер у 1990 році та з того часу залишився його будинок в селі Кельменецького району Чернівецької області, однак з того часу там ніхто не проживав та цей будинок вже непридатний для житла. Представник відповідачки в судовому засіданні вказав, що згідно вимог ст.156 ЖК України припинення сімейних стосунків не припиняє права на користування житлом. Крім цього, у квартиру позивача відповідачка була вселена на законних підставах. Також, звернув увагу суду на те, що будинок, який залишився після батька відповідачки на даний час непридатний для проживання та офіційно в реєстрі нерухомості не значиться. Також, відповідач та її представник підтримали поданий ними відзив на позов. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та до задоволення не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування квартири від 14.12.1995 року (а.с.8-9) та копією довідки Чернівецького КОБТІ від 23.06.2020 року №1111 (а.с.10). Спірна квартира складається з двох кімнат, житловою площею 33,70 кв.м., загальною площею 21,00 кв.м. Як вбачається з довідки ПП «Ремжитлосервіс» №1759 від 07.09.2020 року (а.с.11), 14.05.1999 року у квартирі позивача була зареєстрована відповідачка [PERSON] , [INFO] , (дружина), яка зареєстрована у квартирі на даний час. Наведене також підтверджується довідкою ПП «Ремжитлосервіс» №2023 від 08.10.2020 року (а.с.35). Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 16.04.2020 року (а.с.12), шлюб між сторонами було розірвано. Вказане рішення суду набрало законної сили 06.08.2020 року. Також, як вбачається з копії пенсійного посвідчення та довідки (а.с.13-14), позивач по справі є інвалідом третьої групи. З наявних в матеріалах справи письмових доказів вбачається, що відповідачку та позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП - за події, що мали місце 05.06.2020 року (а.с.16, 37). Також, як вбачається з акту ПП «Ремжитлосервіс» №207 від 08.10.2020 року (а.с.36), відповідач [PERSON] , 1964 року народження, зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, суд вважає, що посилання позивача, як на підставу задоволення позовних вимог, на те, що відповідач [PERSON] не є членом сім`ї позивач є безпідставним, оскільки за змістом частини четвертої статті 156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідач [PERSON] у розумінні вимог статті 3 СК України та частини другої статті 64 ЖК УРСР є колишнім членом сім`ї позивача, як власника квартири, оскільки вселилася та зареєстрована у спірній квартирі за згодою власника, після укладення шлюбу з останнім, тобто як член сім`ї власника житла. Аналогічна позиція висловлена в постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 22.11.2018 року по справі №591/4595/16-ц. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. Згідно роз`яснень, викладених в пунктах 9, 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», з подальшими змінами та доповненнями, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] надав згоду як власник на реєстрацію та проживання в квартирі [ADDRESS] відповідача [PERSON] , відповідачка зареєстрована в спірному житлі і тривалий час в ньому проживає. Також, як встановлено судом та не заперечували сторони в судовому засіданні, відповідач [PERSON] оплачує комунальні послуги під час проживання в спірній квартирі та проживає в спірній квартирі на даний час. Крім того, у відповідачки [PERSON] іншого житла немає, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 12.10.2020 року (а.с.38). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). При цьому, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (постанова ВСУ від 16.11.2016 року № 6-709цс16, справа № 688/63/15-ц; постанова ВС від 28.04.2020 року по справі №761/20452/17, постанови ВС від 09 жовтня 2019 року по справі №695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року по справі №523/12186/13-ц). Зазначених обставин при розгляді даного позову - судом не встановлено. Необхідною умовою для застосування статті 405 ЦК України, на яку позивач посилається у позові, є факт відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При цьому, для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення, чого в даному випадку судом не встановлено. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем [PERSON] не надано суду доказів, якими б підтверджувалися заявлені позовні вимоги. Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч.5 ст.81 ЦПК України). Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29). За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Таким чином, враховуючи викладені обставини, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними, а тому не підлягають задоволенню. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, то відповідно до ст.141 ЦПК України не підлягають стягненню і понесені судові витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed