Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом до [PERSON], зазначивши, що з 03 лютого 2001 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. 31 травня 2002 року вона отримала від матері на підставі договору дарування квартиру [ADDRESS], а 14 лютого 2004 року уклала договорі купівлі-продажу, відповідно до умов якого продала належну їй квартиру за 10 000,00 доларів США, що підтверджується договором завдатку. На ці кошти вона придбала дві квартири по [ADDRESS], які оформила на свого чоловіка [PERSON] Придбані квартири згодом були обміняні на квартиру [ADDRESS] вартістю 9500,00 доларів США, що підтверджується договором міни від 09 грудня 2004 року договором завдатку. В той час вона не придала увагу тому, що кошти, за які було придбано дві квартири, що згодом були обміняні на спірну квартиру, були її особистими, а отже і остання квартира є її особистою власністю, оскільки обміняна на квартири, придбані за її особисті кошти. Наразі шлюб між нею з відповідачем припинено, тому просить суд визнати квартиру [ADDRESS] (колишня Гутовського) в м. Кривому Розі її особистою власністю та визнати договір міни від 09.12.2004 р., предметом якого є зазначена квартира, укладеного між [PERSON] та відповідачем, недійсним в частині визнання права власності на квартиру за відповідачем, визнавши право власності на вказану квартиру за нею. Ухвалою суду від 12 листопада 2018 року справу прийнято до розгляду справу, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено по справі підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 14 березня 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду, встановлено загальний порядок з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та загальний порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються. У відповідності до статті 280 ЦПК України суд протокольною ухвалою від 02.05.2019 року постановив провести судовий розгляд в порядку заочного розгляду справи. В судовому засіданні позивач надала пояснення, аналогічні викладеним в позові та наполягала на зодоволенні позовних вимог. Надала згоду на заочний розгляд справи. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином в порядку, встановленому статтею 128 ЦПК України, не повідомив причини неявки, відзиву не подав. Вислухавши позивача та дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Як встановлено судом, [PERSON] перебувала з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі з 03 лютого 2001 року (а.с. 7. - копія свідоцтва ), який рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 липня 2018 року між ними розірваний (а.с. 8 - копія рішення). В період шлюбу, 14 лютого 2004 року, [PERSON] продала належну їй на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] 31 травня 2002 року, квартиру [ADDRESS], вартість кватири за згодою сторін становить 53000,00 грн. Згідно умов договору, сторонам договору відомо, що ціна, за який вчинено продаж, є нижчою за звичайну, однак вони підтверджують дійсність вищевказаної продажної ціни (а.с. 10 - копія договору). Крім того, відповідно до договору міни квартири від 09 грудня 2004 року, [PERSON], якому на підставі договорів купівлі-продажу від 25.02.2004 р. та 13.03.2004 р. відповідно, належать набуті в період шлюбу трикімнатна квартира [ADDRESS], та трикімнатна квартира [ADDRESS], здійснив обмін вказаних квартиру на чотирикімнатну квартиру [ADDRESS]. належну [PERSON] (а.с. 11 - копія договору). Відповідно до умов договору, сторони погодили обмін з доплатою - [PERSON] доплачує [PERSON] 16800,00 грн. Частиною першою статті 627 ЦК України визначено принцип цивільного права, як свобода договору, яким передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним судом в своїх постановах, в тому числі й постанові від 20 березня 2019 року по справі № 359/9763/16-ц. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Згідно з частиною третьою статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч. 1 статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5,6 статті 81 ЦПК України). В якості доказів як підставу для визнання правочину недійсним та визнання права власності на спірну квартиру за нею, як особисту власність подружжя, позивач надала договір завдатку, укладеного 20 грудня 2004 року між нею та [PERSON] про одержання позивачкою як продавцем квартири [ADDRESS] в якості завдатку 300,00 доларів США, укладеного ПП «Благовест» без печатки підприємства та підпису директора (а.с. 11-12 - копія договору); договір завдатку від 18 січня 2004 року, укладеного між [PERSON] та відповідачем [PERSON] про передання останнім як покупцем завдатку в сумі 300,00 доларів США за купівлю квартири [ADDRESS], укладеного на тому ж ПП «Благовест» без печатки підприємства та підпису директора (а.с. 15-16 - копія договору) та договір наміру в купівлі-продажу жилого приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], укладеного 09 лютого 2004 року між [PERSON] як продавцем, та [PERSON], як покупцем (а.с. 13-14 - копія договору). Однак із вказаного не вбачається факт недійсності договору міни в частині визнання права власності за відповідачем, як і не свідчить про факт придбання трикімнатних квартир, які підлягали обміну за вказаним договором, позивачкою за особисті кошти. Оспорюваний правочин здійснено за згоди позивачки, як подружжя, про що зазначено в пункті 5 договору міни квартири від 09 грудня 2004 року. Даних про суми, за яких були придбані трикімнатні квартири [ADDRESS], та [ADDRESS] в будинку [ADDRESS] матеріали справи не містять. Договір завдатку від 20 грудня 2004 року не може бути належним доказом отримання позивачем за свою квартиру коштів в сумі 10 000,00 доларів США на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14 лютого 2004 року з огляду на дату укладення договору та того, що укладений договір завдатку між позивачкою та [PERSON], в той час як покупцем згідно договору купівлі-продажу є [PERSON] Крім того, вказані договори належним чином не посвідчені. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст.2 ЦПК України). Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки заявлені вимоги задоволенню не підлягаю, судові витрати не відшкодовуються. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed