Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив усунути перешкоди в користуванні належної йому на праві власності земельної ділянки, площею 5,4047 га. з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий № [NUMBER] , що розташована на території Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, шляхом вилучення її з користування [PERSON] та заборони [PERSON] вчиняти будь-які дії по використанню вищезазначеної земельної ділянки. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником земельної ділянки площею 5,4047 га., що розташована на території Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, право власності на яку посвідчено Державним актом на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 11.08.2003 року. В період з червня по вересень 2018 року відповідачем [PERSON] , на спірній земельній ділянці площею 5,4047 га., самовільно, без згоди позивача, за відсутності договору оренди земельної ділянки засіяно ріпаком. В добровільному порядку відповідач звільнити земельну ділянку відмовився, тому з урахуванням рекомендації земельної комісії Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області позивач просить захисти його право в судовому порядку. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Пояснили суду, що відповідач [PERSON] є рідним сином позивача [PERSON] , який у червні - серпні 2018 року, без згоди позивача, за відсутності договору оренди щодо спірної земельної ділянку, обробив її та засіяв ріпаком. На неодноразові звернення позивача щодо звільнення земельної ділянки відповідач не реагував, звільнити в добровільному порядку земельну ділянку не бажав. Позивач повідомив суду, що не мав і не має наміру укладати з відповідачем договір оренди, оскільки має бажання особисто використовувати земельну ділянку належну йому на праві власності. Тому, позивач на підставі рекомендації земельної комісії звернувся до органів поліції та суду, просить суд захистити його право шляхом вилучення та звільнення земельної ділянки, заборонивши відповідачу вчиняти будь-які дії щодо земельної ділянки. У поясненнях наданих у судовому засіданні позивач просив суд також зобов`язати відповідача [PERSON] звільнити земельну ділянку належну позивачу. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, у задоволенні позову просив відмовити, відзив на позов та докази, які обґрунтовують заперечення щодо позову до суду не надав. Пояснив суду, що самозахвату земельної ділянки не було. Його батько, позивач [PERSON] заборгував йому 200000 тисяч гривень за металеві вироби, які належали відповідачу особисто, тому в рахунок заборгованості, дозволив відповідачу засіяти спірну земельну ділянку ріпаком. Після завершення посівних робіт відповідачем від його батька, позивача, було отримано письмову вимогу щодо звільнення земельної ділянки, а в подальшому й позовну заяву з суду. Будь-яких договорів щодо користування спірною земельною ділянкою між ним та позивачем не укладалось. Обробка та посів ріпаку відбувся за усної згоди його батька. В подальшому має намір зібрати врожай, з зустрічним позовом до батька відповідач не звертався. Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 22.10.2018 року відкрито провадження у справі. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши письмові докази долучені до матеріалів справи встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Державним актом на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 11.08.2003 року та витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку встановлено, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 5,4047 га., з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Безім`янської сільської ради Татарбунарського району Одеської області (а.с. 5-9). Листом повідомленням від 31.08.2018 року відповідачу заявлено вимогу про звільнення земельної ділянки площею 5,4047 га., з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, власником якої є позивач [PERSON] (а.с. 12). З висновку органу поліції та повідомлення від 21.09.2018 року вбачається, що позивачу [PERSON] рекомендовано звернутись до суду за захистом своїх земельних прав до суду. Актом обстеження умов використання земельної ділянки від 26.09.2018 року, складеного постійною агропромисловою комісією Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області встановлено, що на земельній ділянці приватної власності, площею 5, 4047 га., належної позивачу [PERSON] проведено оранку, культивацію, боронування та засіяно ріпак. Відповідно до показів свідків [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку самовільно захопив [PERSON] . , комісією позивачу рекомендовано звернутись до правоохоронних та контролюючих органів про притягнення [PERSON] до відповідальності за самовільне захоплення земельної ділянки. Так, правовідносини пов`язані з орендою землі, регулюються спеціальним законом, а саме Законом України «Про оренду землі» від 06.10.1998 року за № 161-XIV (в редакції на час виникнення правовідносин). Положеннями ст. 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Частиною першою ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Із змісту положень ч. 1 ст. 638 ЦК України вбачається, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. ст. 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно положень ч. 5 ст. 6 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 року за № 161-XIV (редакція на час виникнення правовідносин), ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року за № 1952-IV (редакція на час виникнення правовідносин) право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто, державній реєстрації прав підлягає право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки. Із змісту положень ст. 391 ЦК України вбачається, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положеннями ст. ст. 90, 152 ЗК України визначено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку встановленому законом. Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Як встановлено в судовому засіданні відповідач [PERSON] є рідним сином позивача [PERSON] , договір оренди земельної ділянки між позивачем та відповідачем не укладався, державна реєстрація договору оренди земельної ділянки не проводилась, виплати за використання земельної ділянки позивач від відповідача не отримував, на спірній земельній ділянці відповідачем [PERSON] засіяно ріпак, який він має намір зібрати, а позивач має намір використовувати земельну ділянку особисто, тому обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доведенню (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Відтак, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] користується спірною ділянкою без законних підстав, тому, позивач, як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження земельною ділянкою та його права підлягають судового захисту. З огляду на викладене позовні вимоги є обґрунтованими та можуть бути задоволені. Суд відхиляє доводи відповідача [PERSON] щодо наявності в нього згоди на проведення сільськогосподарських робіт на земельній ділянці позивача, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів укладання між ним та позивачем договору оренди спірної земельної ділянки, не надано доказів отримання згоди позивача на обробку земельної ділянки відповідачем. Іншого на спростування фактичних обставин справи, встановлених судом відповідачем не надано. Крім того відповідач не позбавлений можливості звернення до суду із позовом про захист права власності. Разом із тим, суд зазначає, що позивач у позові просить усунути перешкоди в користуванні належної йому на праві власності земельної ділянки, шляхом вилучення її з користування [PERSON] та заборони [PERSON] вчиняти будь-які дії по використанню вищезазначеної земельної ділянки. Проте, в поясненнях наданих суду позивач та його представник просили суд також зобов`язати відповідача [PERSON] звільнити земельну ділянку належну позивачу на праві власності. Так, положеннями ст. 149 ЗК України визначено, що земельні ділянки, які перебувають у користуванні можуть вилучатись для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом, тому зазначений спосіб захисту прав позивача є необґрунтованим. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відтак, вирішуючи позовні вимоги в залежності від встановлених у справі фактичних обставин, суд не зв`язаний нормами матеріального права, на які вказує сторона, та в силу вимог ст. 5, п. 4 ч. 1 ст. 264 ЦПК України до повноважень суду при ухваленні рішення по суті спору належить вирішення питання про те, яка правова норма підлягає застосуванню до встановлених правовідносин. Крім того, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Враховуючи, що позовні вимоги позивача обґрунтовуються наявністю перешкод у позивача [PERSON] в користуванні земельною спірною ділянкою, суд вважає за можливе захистити права позивача [PERSON] шляхом зобов`язання відповідача [PERSON] звільнити земельну ділянку належну позивачу. Вимоги про зобов`язання відповідача [PERSON]. щодо заборони вчиняти будь-які дії по використанню вищезазначеної земельної ділянки, в тому числі в майбутньому, не можуть бути задоволені, оскільки відсутні підстави вважати, що за наявності судового рішення про повернення земельної ділянки відповідач буде вчиняти будь-які дії по використанню спірної земельної ділянки. Суд зазначає, що захисту підлягає лише порушене право та задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобов`язати відповідача усунути наслідки порушення права позивача. Крім того, обставини, якими позивач обґрунтовує своє право власності на спірне нерухоме майно можуть змінитися З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою можуть бути задоволені частково, а саме шляхом зобов`язання відповідача [PERSON] звільнити земельну ділянку належну позивачу [PERSON] на праві власності, зазначений спосіб захисту суд вважає ефективним та таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, кореспондується з положеннями ст. ст. 8, 9, 124 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. На підставі викладеного,

Outcome: partial