Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Кодимського районного суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна, набутого ними у шлюбі. В позовній заяві позивач вказала, що з 30 листопада 1982 року вона перебуває у шлюбі з відповідачем [PERSON] На протязі останнього часу сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. За час перебування у шлюбі разом з відповідачем збудували житловий будинок №19, розташований в м.Кодима по вул.Франца Карпінського Одеської області, який оформили на відповідача. Після припинення шлюбних відносин добровільно поділити вказаний будинок не можуть, тому просила поділити спірний будинок між нею та відповідачем в ідеальних частках, виділивши кожному з них по 1/2 його частині, без визначення присуджених часток в натурі. В судове засідання позивач не прибула, надавши до суду заяву про розгляд справи без неї. Свій позов підтримала та просила його задовольнити. Згідно з ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У звязку з цим суд вважає можливим клопотання позивача задовольнити та розглянути справу без її участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не прибув, будучи належним чином повідомленим про виклик до суду, що підтверджується наявними у справі поштовими повідомленнями про отримання судових повісток №6600000682666 від 19 липня 2016 року та №6600000662084 від 20 серпня 2016 року. З урахуванням того, що доказів, які б свідчили про поважність неявки до суду відповідача не надано, враховуючи необхідність дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою\~ст.157 ЦПК України\~та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, суд вважає можливим розглянути вказану справу за сторін, ухваливши в ній відповідно до ст.224-226 ЦПК України заочне рішення. Окрім цього, у звязку з неявкою в судове засідання сторін у відповідності з ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши позовну заяву позивача та надані сторонами письмові докази, суд вважає можливим позов задовольнити з таких підстав. За загальним правилом (частина 1 статті 11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 30 листопада 1982 року перебувають у шлюбі. За час перебування у шлюбі сторони спільно збудували житловий будинок №19, розташований в м.Кодима по вул.Франца Карпінського (колишня Щорса) Одеської області. Відповідно до Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №14481275 від 08 травня 2007 року зазначений будинок належить відповідачу [PERSON] Відповідно до розділу VІІ «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу України вказаний кодекс регулює правові відносини, які виникли після набрання ним чинності, тобто після 01 січня 2004 року. До 01 січня 2004 року чинним був Кодекс про шлюб та сім»ю України. У звязку з цим, з огляду на час набуття сторонами права власності на спірне нерухоме майно (18 жовтня 1983 року) для вирішення спору щодо поділу спірного будинку суд застосовує норми Кодексу про шлюб та сім»ю України, який втратив чинність, але був чинним на момент виникнення спірних правових відносин. Статтею статтею 22 КпШС України (як і статтею 60 СК України) передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Таке ж положення міститься і в частині 3 статті 368 Цивільного кодексу України. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п.23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. При цьому, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до розяснень, що є у п.22 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Сторони погодили, що спірне нерухоме майно житловий будинок №19, розташований в м.Кодима по вул.Франца Карпінського Одеської області є їхнім спільним сумісним майном. Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд виходить з презумпції рівності часток. Відповідно до статті 28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу (стаття 29 КпШС). Отже, суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частиною 3 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Визначаючи спосіб поділу зазначеного нерухомого майна суд виходить з меж позовних вимог позивача, визнаних відповідачем, та,

Outcome: approved