Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 48 600 грн., відсотків за договором позики в сумі 80 190 грн. та неустойки в сумі 189 530 грн. та судових витрат в сумі 3183 грн. 20 коп., всього на суму 321 503 грн. 20 коп. В обґрунтування позову зазначено, що 09 березня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, згідно з яким позичальник [PERSON] отримав від позикодавця [PERSON] позику в сумі 48 600 грн. строком на 1 місяць. Але позику він не повернув в строк і залишається боржником по зобов'язанню до цього часу. Тому виходячи з умов договору позики позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором в сумі 48 600 грн., відсотки за договором в сумі 80 190 грн., неустойку у формі пені в сумі 189 530 грн. та судові витрати, всього на суму 321 503 грн. 20 коп. В судовому засіданні представник позивача за довіреність [PERSON] позов підтримав і просив задовольнити, уточнив позовні вимоги, зменшивши пред'явлену суму на 766 грн. 60 коп. і стягнути з відповідача борг згідно договору позики від 09 березня 2014 року, поскільки відповідач [PERSON] не виконує свої договірні зобов'язання, на неодноразові усні звернення з вимогою повернути борг з відсотками відповідач не реагує, хоча кошти згідно договору отримав в повному обсязі, про що свідчить його підпис у договорі. Відповідач [PERSON] позов до нього не визнав та подав зустрічний позов до [PERSON] про визнання договору позики неукладеним через його безгрошовість. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] зазначає, що у 2014 році він проводив ремонтні роботи у квартирі, у нього не вистачило коштів на ремонт, і він звернувся до [PERSON] за позикою. Той погодився надати йому в борг кошти в сумі 48 600 грн. строком на один місяць під 5% за місяць. 09 березня 2014 року позивач приїхав додому до [PERSON], він дістав пачку бланків договорів позики і вони заповнили один чи два примірника, який позивач підписав. Підписуючи договір позики з такими умовами, відповідач [PERSON] розраховував на те, що він зможе виконати його умови і через один місяць повернути необхідну суму, він усвідомлював умови договору, підписував його добровільно, тиску чи погроз не було. Цього ж дня [PERSON] повідомив, що не зможе надати йому саме в цей день кошти в сумі 48 600 грн., так як йому не принесли кошти інші боржники, на які він розраховував, і запевнив, що протягом 2-х днів з ним хтось із боржників обов'язково розрахується і [PERSON] отримає необхідні кошти в сумі 48 600 грн. Але через декілька днів [PERSON] повідомив, що не зможе надати кошти за укладеним договором позики, так як ніхто з боржників не повернув необхідні кошти, і запевнив, що договір позики від 09.03.2014 року він знищив, і [PERSON] не являється боржником. До листопада 2016 року ніяких претензій від [PERSON] не надходило. Поскільки на виконання договору не було передано грошові кошти, тому позивач за зустрічним позовом [PERSON] просить суд визнати неукладеним договір позики від 09 березня 2014 року через його безгрошовість та стягнути з відповідача за зустрічним позовом судові витрати. В судовому засіданні відповідач за первісним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] позов не визнали, поскільки коштів за даним договором позики від 09 березня 2014 року [PERSON] не отримував, так як [PERSON] тоді повідомив, що у нього немає достатньої суми, і необхідно почекати. Через деякий час він сказав, що грошей у нього немає, підписаний договір він порвав, і тому [PERSON] немає чого переживати. Подавши зустрічний позов до [PERSON] [PERSON] просив суд визнати договір від 09 березня 2014 року неукладеним через його безгрошовість. Суд, заслухавши сторони, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 09 березня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно якого позикодавець - [PERSON] - надав позичальнику - [PERSON] - грошові кошти в сумі 48 600 (сорок вісім тисяч шістсот) гривень, строком на 1 місяць по 9 квітня 2014 року зі сплатою 5 % від суми позики за кожен місяць. Оригінал даного договору позики знаходиться в матеріалах цивільної справи на аркуші справи 22. Згідно даного договору позичальник зобов'язувався сплачувати позикодавцю 5 % від суми позики за кожен місяць, за порушення строків повернення позики та відсотків сплачувати позикодавцю пеню в розмірі 0,4 % відсотка за кожен день прострочення платежу. Згідно умов даного договору сторони гарантують одна одній, що при укладенні договору розуміли його зміст, значення і наслідки, що це договір не являється мнимою або фіктивною угодою, що цей договір вчинено добровільно без застосування погроз, насилля та без введення в оману. Відповідачем [PERSON] було власноручно підписано даний договір, що він не заперечував і в судовому засіданні. Але відповідач по справі у визначений договором термін не повернув позику і залишається боржником по зобов'язанню, що підтверджується наявність у позивача за первісним позовом оригіналу договору позики. Розглядаючи первісний позов, суд виходить з наступного. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином та відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших умов, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок. Ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч.2 ст. 1046 ЦК договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Тому суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] не виконує умови договору позики від 09 березня 2014 року і тому на підставі наведених норм цивільного законодавства з нього підлягає стягненню сума боргу та відсотків за договором позики, укладеним між сторонами, в повному обсязі. Але, разом з тим, розглянувши даний договір, суд приходить до наступного висновку. Договором передбачена пеня за порушення строків повернення позики та відсотків в розмірі 0,4% за кожен день прострочення платежу. Згідно розрахунку, наданого позивачем, сума відсотків складає 80 190 грн., пеня - 189 530 грн. (а.с. 5). Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Суд звертає увагу, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки (штрафу, пені) може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує суму збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За змістом ч. 3 ст. 551 ЦК України суд має право, оцінивши розмір заборгованості та розмір штрафних санкцій (неустойки), зменшити її розмір у тому випадку, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, тобто зменшити розмір штрафних санкцій (неустойки) через її неспівмірність із розміром основного зобов'язання. Зменшення розміру неустойки - це право суду. Суд може прийняти рішення про зменшення розміру неустойки як за власною ініціативою, так і за клопотанням відповідача. Пленум Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в постанові №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року роз'яснює про те, що істотними обставинами в розумінні частини 3 ст.551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, заборгованість по відсоткам складає 80 190 грн., а заборгованості по пені - 189 530 грн., тобто значно перевищує розмір основного зобов'язання, яке складає згідно договору позики 48 600 грн. Тому з врахуванням наведених обставин, враховуючи майновий стан відповідача, та те, що негативні наслідки для позивача, які необхідно компенсувати даною сумою неустойки, не доведені позивачем у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що особисто для позивача негативні наслідки через прострочення виконання зобов'язань відповідачем відсутні, і тому суд вважає за можливе зменшити розмір неустойки у формі пені до 30 000 грн. Тому суд вважає, що заявлені вимоги [PERSON] до [PERSON] в частині стягнення неустойки у формі пені підлягають до часткового задоволення. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, яка передбачає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі даних норм законодавства стягненню з відповідача підлягають судові витрати, понесені позивачем та документально підтверджені, а саме - згідно квитанції, яка міститься в матеріалах справи, при подачі позову до суду [PERSON] сплачено 3183 грн. 20 коп. судового збору, тому підлягає стягненню з відповідача судовий збір на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме - в розмірі 1593 грн. Розглядаючи зустрічний позов [PERSON] [PERSON] про визнання договору позики неукладеним через його безгрошовість, суд виходить з наступного. В обґрунтування безгрошовості договору позики позивач за зустрічним позовом та його представник посилались на ту обставину, що до договору не долучена розписка позичальника про те, що він отримав гроші, яка є невід'ємною частиною договору позики. Зважаючи на це та на ту обставину, що позичальник [PERSON] не передав гроші на виконання договору позики від 09 березня 2014 року ні в день підписання договору, ні пізніше, просять суд визнати даний договір позики неукладеним через його безгрошовість. Судом встановлено наступні правовідносини. Згідно із ч.2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частина 2 ст. 1047 ЦК України тільки допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Тобто виходячи з системного аналізу положень даної статті, розписка про отримання грошей не є обов'язковим елементом договору позики. Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, як це передбачено с.1 ст. 1051 ЦЦК України. При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч.2 ст. 58, ст. 59 ЦПК України). Як було встановлено в ході судового розгляду договір позики від 09 березня 2014 року укладався сторонами добровільно, без застосування погроз, обману чи насильства. На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно зі ст. ст. 58, 59 ЦПК України докази повинні бути належними та допустимими. При цьому, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Посилаючись на безгрошовість договору позики, позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник не надали суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що гроші під час укладення договору позики не передавались. Суд критично ставиться до твердження позивача про цю обставину, поскільки вона не підтверджена належними і допустимими доказами, тому не може покласти її в основу рішення по справі, як таку, що не відповідає вимогам ЦПК України. Разом з тим, зміст укладеного договору позики, який було погоджено та підписано сторонами, свідчить про те, що передача грошових коштів у власність відповідача відбулась до моменту його укладення . Даний висновок суду узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі №6-63цс/13, згідно якої письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. На підставі викладеного, суд приходить до висновку що в ході судового розгляду позивачем за зустрічним позовом належними і допустимими доказами не підтверджено позовну вимогу про визнання правочину неукладеним через його безгрошовість. Крім того, суд при розгляді справи зазначає, що згідно ч.1 ст. 6 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. У п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» викладена правова позиція, відповідно до якої, вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У відповідності до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Таким чином, безгрошовість є підставою для оспорювання договору позики, а не для визнання його недійсним, тому зустрічні позовні вимоги [PERSON] про визнання договору позики неукладеним задоволенню не підлягають, зважаючи на те, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем за зустрічним позовом [PERSON] у відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України не доведено ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог. За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Положенням ст.ст. 27-30 ЦПК України передбачено, що засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилався позивач як на підставу позовних вимог, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд не знаходить підстав для задоволення зустрічного позову. В зв'язку з відмовою в задоволенні зустрічного позову у суду відсутні правові підстави для стягнення із відповідача за зустрічним позовом судових витрат на користь позивача. Тому в задоволенні цієї частини позовних вимог на підставі ст. 88 ЦПК України також необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial