Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Проектно-виробнича компанія «Конструкторське бюро пожежних та спеціальних машин» в якому після уточнення позовних вимог просив стягнути заборгованість по заробітній платі у розмірі 17721,40 грн та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 50947,20 грн, а всього 68668,60 грн. Свої позовні вимоги позивач аргументує тим, що з 14.07.2011 року по 11.01.2021 рік він перебував у трудових відносинах з ТОВ «Проектно-виробнича компанія «Конструкторське бюро пожежних та спеціальних машин», був прийнятий на посаду майстра, а Наказом №24-к від 11.01.2021 року він був звільнений із посади за власним бажанням, проте на день звільнення йому не була проведена виплата всіх належних сум по заробітній платі, що разом з компенсацію за невикористані ним 72 відпустки складає 68668,60 грн. У позасудовому порядку спір вирішити неможливо, тому позивач і змушений звернутися до суду з відповідним позовом. Позивач в судове засідання не з`явився, але надав заяву про розгляд справи без його участі, в якій уточнені позовні вимоги підтримав та на не заперечував проти винесення заочного рішення по справі (а.п.29). Відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, але не скористався своїм правом для надання відзиву на позовну заяву у строк, передбачений в ухвалі про відкриття провадження у справі. Суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Зі згоди позивача, суд на підставі наявних в справі доказів, ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється судом за їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до переконання про обґрунтованість заявлених вимог і можливість часткового задоволення позову з наступних підстав. Як вбачається з копії трудової книжки позивача [PERSON] серії [NUMBER] (а.п.6-11), відповідно до наказу №03-к від 14.07.2011 року, він був прийнятий на роботу в ТОВ «Проектно-виробнича компанія «Конструкторське бюро пожежних та спеціальних машин» на посаду майстра, а наказом №24-к від 11.01.2021 року він був звільнений з посади за власним бажанням. Відповідно до індивідуальної відомості про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України (а.п.19-21) [PERSON] ТОВ «Проектно-виробнича компанія «Конструкторське бюро пожежних та спеціальних машин» була нарахована заробітна плата за листопад 2020 року - 13752,00 грн (борг 6876,00 грн) та за грудень 2020 року - 10845,40 грн, а всього сума боргу складає 17721,40 грн. Згідно зі ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору, крім іншого, є угода сторін та розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Оскільки отримати згоду власника на звільнення в таких умовах не представляється можливим, тому єдиною підставою звільнення залишається ініціатива працівника. Згідно з ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною 3 статті 15 ЗУ «Про оплату праці» встановлено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Згідно з ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП. При звільненні працівника йому виплачується компенсація за всі дні невикористаної відпустки (ст.83 КЗпП України, ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки»). Відповідно до ст.74-84 КЗпП України громадянам, які працюють за трудовим договором надаються щорічні відпустки, а у разі звільнення їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки. Оплата відпусток прирівнюється до заробітної плати і обкладається податком на доходи з фізичних осіб і відображається у формі 1 ДФ з ознакою доходу 101. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при розгляді спору про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст.83 КЗпП вона може бути стягнута на вимогу працівника за вci дні невикористаної ним основної щорічної відпустки тільки в разі звільнення його з роботи, а в разі, якщо працівник не використав щорічну відпустку i за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за вci дні невикористаної відпустки, виходячи iз середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. У відповідності з ч.1 ст.116 КЗпП України виплата усіх сум, що належить працівнику від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені строки підприємство, установа, організація згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України повинні виплатити працівникові його середній заробіток по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 14.07.2011 року працював в ТОВ «Проектно-виробнича компанія «Конструкторське бюро пожежних та спеціальних машин» та з 11.01.2021 року був звільнений із займаної посади за власним бажанням. Позивач у своїй уточненій позовній заяві просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 17721,40 грн, що підтверджується проведеним розрахунком в уточненій позовній заяві (а.п.21), який ніким не оспорено та з яким повною мірою погодився суд, прийнявши такий як належний доказ, а також просив стягнути компенсацію за невикористані ним 72 дні відпустки у розмірі 50947,20 грн. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Частиною 4 статті 81 ЦПК України встановлено, що у разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявність певної події. У разі ненадання таких доказів, суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутність події встановленою. З метою встановлення наявної заборгованості по виплаті заробітної плати на момент звільнення [PERSON] ухвалами Прилуцького міськрайоного суду від 01.02.2021 року та від 22.03.2021 року ТОВ «Проектно-виробнича компанія «Конструкторське бюро пожежних та спеціальних машин» зобов`язувалося надати суду довідку про нараховану, але не виплачену позивачу заробітну плату за період з листопада 2020 року по час фактичного розрахунку, проте відповідач так і не надав суду такої. У зв`язку з тим, що відповідач не надав суду витребовувану довідку, суд в силу вимог ч.4 ст.81 ЦПК України визнає, що відповідачем не виплачено позивачу заробітну плату за період з листопада 2020 року по 11 січня 2021 року. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим ЦПК України випадках. Проте судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази того, що у позивача наявні дні невикористаної ним щорічної відпустки за відпрацьований період у товаристві з обмеженою відповідальністю «Проектно-виробнича компанія конструкторське бюро пожежних та спеціальних машин», а розмір компенсації за них складає саме 50947,20 грн, тому в цій частині позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. З урахуванням викладеного вище та тих обставин, що відповідач не скористався своїм правом на спростування доводів позивача, заборгованість по заробітній платі у розмірі 17721,40 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно з ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно зі ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати. Враховуючи, те що позивачем було заявлено дві позовні вимоги, з яких лише одна була задоволена судом, а позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», то судовий збір у розмірі 50%, що складає 454,00 грн, підлягає стягненню з відповідача, а решта 50% судового збору компенсуються за рахунок держави. На підставі наведеного та ст.15 ЗУ «Про оплату праці», ст.74-84, 115-117 КЗпП України,

Outcome: partial