Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Ізяславської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення виконкому Ізяславської міської ради про розширення присадибної ділянки та зобов'язання Ізяславської міської ради про розгляд його заяви про виділення земельної ділянки. В позовній заяві позивач послався на такі обставини. Він є власником жилого будинку [ADDRESS]. Земельна ділянка його домоволодіння межує з земельною ділянкою сусіда [PERSON], що проживає по [ADDRESS]. Позивач не може в повній мірі користуватися своїм будинком, так як не має до нього під'їзду зі сторони вул. Шевчанка. Тому він звернувся до Ізяславської міськради з заявою, щоб йому виділили земельну ділянку площею 895 кв.м., яка раніше належала [PERSON], що померла в 1977 році, та проживала по [ADDRESS], щоб облаштувати під'їзд до свого будинку по виділеній земельній ділянці. Йому було відмовлено за тим, що за рахунок земельної ділянки, якою користувалася [PERSON], було розширено земельну ділянку [PERSON] на підставі рішення міськвиконкому № 175 від 26.12.1996 року. З таким рішенням він незгоден. У відповідності до архівної довідки [PERSON] 14 сесією Ізяславської міської ради народ\-них депутатів XXI скликання в 1993 році прийнято рішення про приватизацію земельної ділянки в розмірі 600 кв.м. для будівництва та обслуговування жилого будинку. Згідно Державного акта ХМ № 368 на право приватної власності на землю виданого 05.04.1994 року [PERSON], на підставі рішенням сесії Ізяславської міської ради народних депутатів від 15.12.1993 р. № 14/21 передано у приватну власність земельну ділянку розміром більшу, ніж наділено сесією, а саме не 0.0600 га, а 0,0781 га, згідно з планом для обслуговування будинку. До Державного акту ХМ № 368 на право приватної власності на землю на підставі рішення міськвиконкому № 175 від 26.12.1996 року було внесено зміни і дописано земельну ділянку розміром 895 кв.м. для ведення особистого підсобного господарства. Виконком, приймаючи рішення про розширення земельної ділянки, а фактично передаючи її у власність [PERSON] перевищив свої повноваження, що суперечить Земельному кодексу України 1992 року та Закону України про місцеве самоврядування. В зв'язку з тим, що [PERSON] померла в 2014 році, спадкоємцем її майна та прав є її син [PERSON], який на даний час спадщину не прийняв. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та суду підтвердили ті обставини, на які послався позивач в своєму позові. Просять суд позов задовольнити в повному обсязі. Представник Ізяславської міськради Ящук Т.І. позов не визнала та суду пояснила, що рішення міськвиконкому № 175 від 26.12.1996 року ніяк не стосується позивача, не зачіпляє його прав чи оспорюваних інтересів. В 2001 році він став власником будинку № 19 по вул. Шевченка, земельна ділянка, де він розташований, межує із земельною ділянкою померлої [PERSON] по [ADDRESS]. Намагаючись задовольнити свої потреби у під'їзді до власного житлового будинку по вул. Шевченка, 19 за рахунок земельної ділянки, що перебуває в приватній власності [PERSON], право на яку має її спадкоємець [PERSON], позивач фактично зловживає правом, оскільки такий спосіб захисту як скасування рішення про надання земельної ділянки іншій особі завдасть шкоди її праву на дану земельну ділянку. Потребу позивача у під'їзді до його домоволодіння з ціллю його обслуговування можливе шляхом встановлення земельного сервітуту у порядку ст. 100 Земельного кодексу України. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо володіння, користування та розпорядження нею. Позов фактично є оскарження позивачем відмови Ізяславської міської ради у наданні власність земельної ділянки площею 895 кв.м. по [ADDRESS]. Причиною відмови [PERSON] є те, що зазначена земельна не є об'єктом розпорядження органу місцевого самоврядування, оскільки земельна ділянка знаходиться у власності громадянина, а тому сесія Ізяславської міської ради не правомочна вирішувати питання щодо розпорядження земельною ділянкою, яка їй не належить. За таких обставин просить суд відмовити в задоволенні позову повністю. Третя особа [PERSON] позов не визнав та суду пояснив, що його матір [PERSON] в 1993 році отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку для обслуговування будинку та прибудинкової території в розмірі 0.0718 га, а рішенням міськвиконкому № 175 від 26.12.1996 року у власність було передано 895 кв.м. вивільної земельної ділянки по сусідству для ведення особистого сільського господарства. Матір померла в квітні 2014 року, і не встигла оформити своїх прав на земельні ділянки, а саме зареєструвати їх в реєстрі речових прав, але техдокументації на ці земельні ділянки виготовлено в повному обсязі. Він вважає, що коли оформить на земельні ділянки свої права на право власності по спадщині, то не заперечує щодо встановлення земельного сервітуту для позивача, щоб був під'їзд до його будинку зі сторони дороги. Вважає, що позов безпідставний і в його задоволенні слід відмовити. Представник ДП «Центр Державного земельного кадастру» Юркевич А.М. вважає, що вихід з ситуації яка склалась на даний час можливий тільки шляхом встановлення земельного сервітуту для позивача, щоб був під'їзд до його будинку зі сторони дороги, але тільки після того, коли [PERSON] повністю оформить свої права власника на земельну ділянку 895 кв.м. Він підтвердив, що на підставі заяви [PERSON] та Державного акту на право власності на земельні ділянки, що надала [PERSON] до центру земкадастру, було виготовлено технічну документацію на земельні ділянки, присвоєно кадастрові номери, в натурі виставлено межові знаки. Але в зв'язку зі смертю власника, останньою не було зареєстровано речове право на нерухоме майно, а саме на вказані земельні ділянки. Суд, вислухавши учасників судового засіданні, вивчивши матеріали справи, оглянувши матеріали технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку і для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] в м. Ізяслав Хмельницької області, вважає, що позов не безпідставний та підлягає до задоволення частково, з таких підстав. Так, беззаперечно в судовому засіданні встановлено і про це всі учасники наголошували в судовому засіданні, що до домоволодіння [ADDRESS], власником якого є позивач [PERSON], відсутній проїзд з проїжджої частини по вул. Шевченка. Даний проїзд можливий за умови перетину частини земельної ділянки розміром 895 кв.м., яка рішенням виконкому Ізяславської міської ради за № 195 від 26.12.1996 року передана в якості розширення земельної ділянки гр. [PERSON] за рахунок вільної земельної ділянки по [ADDRESS], на якій тривалий час ніхто не проживав. А.с. 8. У відповідності до архівної довідки Ізяславської РДА від 04.06.2014 року 14 сесією Ізяславської міськради н\\д ХХІ скликання за № 14\\21 від 15.12.1993 року прийнято рішення про затвердження списків громадян, які подали заяви на приватизацію земельних ділянок, серед яких значиться [PERSON] у власність якої передано 600 кв.м. для будівництва та обслуговування жилого будинку. А.с. 10. На підставі даного рішення [PERSON] було видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку ХМ № 368 від 05.04.1994 року на 0.1676 га, з внесенням до нього змін а саме земельної ділянки № 3 на підставі рішення міськвиконкому № 175 від 26.12.1996 року площею 0.0895 га. А.с. 14. На підставі вказаного Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, за заявою [PERSON] в грудні 2013 року ДП «Центр Державного земельного кадастру» було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку і для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] в м. Ізяслав Хмельницької області. А.с. 61-94. Як видно з акту комісії Ізяславської міськради про врегулювання земельного спору від 09.10.2013 року, підтверджується факт відсутності заїзду до [ADDRESS], про що наголосив в судовому засіданні позивач [PERSON], оскільки користувач на постійній основі КП «Ізяславводоканал» перегородив проїзд до будинку через територію підприємства. В зв'язку з цим [PERSON] рекомендовано встановити земельний сервітут з власниками суміжних земельних ділянок. А.с. 50-51. Виходячи з положень ст. ст. 8, 124 Конституції України, ст. ст. 26, 30, 87-90 Земельного кодексу України, судами підлягають до розгляду спори про вирішення земельного спору, що відповідно до визначеної ЗК компетенції, розглядався органом місцевого самоврядування чи органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів, з рішенням якого одна зі сторін у земельному спорі не погоджується. (п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»). Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з положеннями ст. 10 Земельного кодексу України (в редакції чинній на час винесення спірного рішення), до компетенції міських Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить - передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу, а саме передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки і є виключною компетенцією місцевих Рад. Представник відповідача не надав суду доказів, які б підтверджували повноваження виконавчого комітету Ізяславської міської ради у галузі регулювання земельних відносин на території міської ради, а саме передачу земельних ділянок у колективну чи приватну власність. Отже, обставини, на які послалася в своїх поясненнях представник міськради, а саме про безпідставність звернення позивача з позовом на рішення міськвиконкому, оскільки цим рішенням не зачіпляються його права і інтереси, спростовуються вищевказаними доказами. Крім того, згідно з положенням п. 17 ст. 19 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» (в редакції чинній на час винесення спірного рішення), до компетенції міських Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить регулювання земельних відносин відповідно до законодавства. Повноваження виконавчого комітету сільських, селищних, міських Рад, які делеговані державою, у відповідності до п. 2 ст. 42 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», здійснюються в частині реєстрації права власності на землю і права користування та договори на оренду землі Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд вважає, що рішення Ізяславського міськвиконкому № 175 від 26.12.1996 року в частині, що стосується розширення земельної ділянки, яким фактично передано земельну ділянку у власність [PERSON], є незаконним і таким, що не може породжувати правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав на вказану земельну ділянку. В своїх позовних вимогах позивач просить суд розглянути його позов і постановити рішення, яким зобов'язати сесію Ізяславської міської ради розглянути його заяву про виділення спірної земельної ділянки призначеної для обслуговування жилого будинку та облаштування під'їзду до [ADDRESS]. У відповідності до п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, а саме зокрема про передачу земельних ділянок у власність чи постійне користування, оренду, укладення чи поновлення договору оренди земельної ділянки, зміну цільового призначення землі тощо. За таких обставин, в цій частині позовних вимог, суд вважає вірним відмовити в їх задоволенні за безпідставністю. Судові витрати по справі у відповідності до ст. 88 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам, а саме в сумі 121 грн. 80 коп.

Outcome: partial