Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувся до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» з позовною заявою в якій просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 005148 від 02.06.2017 та стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на його користь 30 000,00 грн. та судові витрати. Стислий виклад позиції сторін. В обгрунтування позовних вимог позивач [PERSON] зазначає, що 02.06.2017 між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» укладено Договір фінансового лізингу № 005148. Відповідно до квитанції №40994191 від 02.06.2017 проведено перерахунок грошових коштів у сумі 30 000 грн., як оплата згідно з Договору фінансового лізингу №005148 за трактор. Згідно з договором ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» зобов`язався придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді трактору МТЗ 320 та передати його у користування [PERSON] , а той у свою чергу зобов`язався періодично сплачувати за користування трактором періодичні лізингові платежі згідно з графіку (Додаток №1) в розмірі 12 500 грн 00 коп щомісячно та 3 768 грн 33 коп щомісяця. Проте, умови Договору Фінансового лізингу не відповідають діючому законодавству та порушують права Лізингоотримувача як Споживача. У зв`язку з цим позивач змушений звернутися в суд для відновлення свого порушеного права. Від ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» надійшов відзив, згідно якого відповідач заперечує проти позову і вважає, що позов не підлягає задоволенню оскільки, позивач і відповідач домовилися щодо усіх істотних умов договору, [PERSON] , частково виконав Договір (сплатив кошти) і відмовився від нотаріального посвідчення, а отже суд може визнати договір дійсним. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 01.12.2017 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, справу призначено до судового розгляду на 29.12.2017 /а.с.34/. Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 29.12.2017 розгляд справи відкладено на 09.01.2018 у зв`язку з неявкою сторін /а.с.35/. Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 09.01.2018 розгляд справи відкладено на 25.05.2018 у зв`язку з неявкою сторін /а.с.36/. 29.05.2018 справа знята з розгляду у зв`язку з перебуванням судді у відрядженні /а.с.57/. 25.06.2018 розгляд справи відкладено на 23.07.2018 у зв`язку з наданням терміну позивачу для ознайомлення з відзивом та подання заперечення на відзив /а.с.59-60/. 23.07.2018 справа знята з розгляду у зв`язку з використанням суддею вільного від роботи дня в рахунок чергування, як слідчий суддя /а.с.64/. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 28.08.2018 головуючим суддею визначено З.М. Коліщук /а.с.66/. 22.11.2018 цивільна справа знята з розгляду у зв`язку з перебування судді у відрядженні /а.с.71/. 21.01.2019 цивільна справа знята з розгляду у зв`язку з перебування судді у відрядженні /а.с.75/. Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 14.03.2019 зустрічну позовну заяву залишено без руху , позивачу надано строк для усунення недоліків /а.с.78-79/. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 05.08.2020 головуючим суддею визначено Р.Г. Равлінко /а.с. 85/. Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 08.09.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та призначено до відкритого судового засідання в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін на 05.11.2020 /а.с.86-87/. 05.11.2020 справа знята з розгляду у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному /а.с.93/. Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 18.03.2021 зустрічну позовну заяву ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» залишено без руху. /а.с.99-100/. Ухвалою від 10.06.2021 зустрічну позовну заяву повернуто позивачу за зустрічним позовом ТОВ «Лізингова компанія «Еталон». Розгляд справи по суті відбувся 10.06.2021 без участі сторін. Позивач, [PERSON] будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, у відзиві на позов розгляд справи просить здійснювати за відсутності представника. У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу в порядку ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що неявка відповідачки не є перешкодою для розгляду справи, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін і позов слід задовольнити. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 02.06.2017 між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон»(лізигодавець) та [PERSON] (лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу № 005148, за умовами якого відповідач зобов`язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування транспортний засіб марки МТЗ 320, а позивач прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов договору (а.с.16-22). Відповідно до договору [PERSON] 02.06.2017 сплатив аванс у розмірі 30 000 грн за трактор МТЗ 320, що підтверджується квитанцією № 40994191 від 02.06.2017 /а.с.23, 24/. Відповідно до додатку № 1 до договору фінансового лізингу № 005148 від 02.06.2017 вартість предмету лізингу становить 300 000 грн; авансовий платіж 150 000 грн; щомісячний платіж 12 500 грн; комісія за організацію (10 %) у розмірі 30 000 грн /а.с. 25/. 02.06.2017 [PERSON] сплатив кошти в розмірі 30 000,00 грн., дані кошти зараховані відповідачем, як оплата згідно умов договору № 005148 від 02.06.2017 /а.с.24/. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Відповідно до вимог ч.2 ст.1 ЗУ «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу (далі договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). У відповідності із ст.2 ЗУ «Про фінансовий лізинг», ч.2 ст.806 ЦК України відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим Законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Водночас, відповідно до п.п.3; 17; 19; 22 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів» діяльність відповідача з надання послуг фінансового лізингу в частині надання цих послуг фізичним особам, які є споживачами, підпадає під дію ЗУ «Про захист прав споживачів». Пред`являючи даний позов, [PERSON] стверджував, що спірний договір не відповідає законодавству про фінансовий лізинг, нормам ЦК України та до нього включено положення, які порушують права споживача, що є підставою його недійсності. При цьому позивач послався на те, що відповідно до ст.1 ЗУ «Про фінансовий лізинг», ст.806 ЦК України за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). До істотних умов договору ч.2 ст.6 ЗУ «Про фінансовий лізинг» відносить, зокрема, умову про предмет лізингу. В свою чергу, ч. 1 ст. 3 цього закону та ч. 1 ст. 807 ЦК України визначають, що предметом договору лізингу (далі предмет лізингу) може бути неспоживча річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Згідно ч.1 ст.184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що відрізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками є незамінними. Однак, всупереч зазначеним вимогам і у договорі фінансового лізингу укладеного між сторонами, і у специфікації відсутня обов`язкова для договору фінансового лізингу істотна умова щодо його предмету у обсягах, визначених законом. Так, у специфікації, що є додатком до договору, предметом лізингу визначено: трактор МТЗ 320. Таке визначення предмету лізингу не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі, що відрізняє її з-поміж інших однорідних речей, як-то встановлено законом. Посилаючись на ч.1 ст.628 ЦК України, згідно якої зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, позивач вказує, що правовідносини між сторонами такого договору, як укладений між ним та відповідачем, регулюються спеціальним законом, у зв`язку з чим договірні умови мають чітко та вичерпно відповідати вимогам цього закону. Проте у спірному договорі відсутня обов`язкова умова щодо індивідуальної визначеності предмета лізингу, прямо передбачена законодавством про фінансовий лізинг, що не відповідає вимогам закону, а саме ч. 1 ст. 203 ЦК України, згідно якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Наведені доводи позивача, на думку суду, являються цілком обґрунтованими і заслуговують на увагу. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього кодексу. За ч.2 цієї ж статті недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У відповідності з нормами, викладеними у ст.203 ЦК України, яка визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Суперечить ЗУ «Про фінансовий лізинг» та є підставою недійсності укладеного договору, як вказує позивач, включення до змісту договірних умов платежів, не передбачених Законом, яким являється адміністративний платіж (комісія за організацію) як підстава передачі предмета лізингу. Хоча до викладеного у ст.16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» переліку «лізингових платежів» такий не відноситься. Згідно ж п.9.7 ст.9 Договору фінансового лізингу кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховуються по даному договору у наступному порядку: адміністративний платіж; авансовий платіж, комісія за передачу предмета лізингу. Таким чином, за договірними умовами адміністративний платіж прямо пов`язаний із наданням предмету лізингу у користування та відповідно прав та обов`язків, відповідальності сторін, повязаних із таким користуванням, умов поставки, передачі, страхування, тощо. Водночас за договором без сплати адміністративного платежу предмет лізингу не надається. Тому недійсність договірних умов, повязаних із сплатою адміністративного платежу обумовлює недійсність договору в цілому. Виходячи з наведеного, і перш за все, за умов невизначеності у змісті договору предмету лізингу у встановлених законом обсягах (договір суперечить ч.1 ст.3 ЗУ «Про фінансовий лізинг» та ч.1 ст.807 ЦК України), що унеможливлює виконання повязаних із ним усіх інших договірних умов придбання, передача, оплата лізингових платежів, набуття лізингоодержувачем у власність тощо, договір підлягає визнанню недійсним в цілому. Крім того, як вказувалось вище, відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, виходячи із аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України. Згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Наведені правові висновки викладені в Постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, є відповідно до ст.360-7 ЦПК України обов`язковими для судів України. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п`ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Таким чином, умови договору лізингу: про заміну предмету лізингу в обов`язковому порядку на інший із проведенням нових розрахунків; надання лізингодавцеві прав розривати договір без завчасного попередження лізингоодержувача; про те, що у випадку неможливості здійснити продаж або поставку із поверненням коштів на умовах пункту 12.12., де при розірванні договору лізингоодержувачем незалежно від причин не повертається 20 відсотків від сплати авансових платежів, і зовсім не повертається комісія за організацію договору, є несправедливими у зв`язку з тим, що суперечать принципу добросовісності, і наслідком порушення цього принципу є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків, що спричинило шкоду [PERSON] . Викладене узгоджується з висновками викладеними в Постанові Верховного суду від 27.11.2019 в справі № 350/1227/16-ц Встановлено, що у даній справі спірний договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, одною з яких є фізична особа, нотаріально посвідчений не був. Зазначені обставини є беззаперечними обставинами для констатації договору фінансового лізингу від 02.06.2017 № 005148 недійсним. Згідно ч.1; 5 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про несправедливі відносно споживача умови спірного договору фінансового лізингу та наявність у зв`язку із цим підстав для визнання його недійсним відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України та Закону № 1023-XII. Крім того, у постанові Верховного Суду України від 23 травня 2012 року у справі 6-35цс12 зазначено, що за положеннями ч.1 п.7 ч.3, ч.6ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводять споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької діяльності є недійсними. За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація географічне або інше походження, очікуванні результати споживання чи результати на основі характеристики тестів або перевірок товару. Підприємницька практика є такою що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий ,незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Частиною 6 даної статті ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи За таких умов суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про визнання договору фінансового лізингу недійсним. У частинах 2,3статті 216 ЦК України зазначено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а винна сторона зобов`язана відшкодувати іншій стороні завдані вчиненням недійсного правочину збитки. З врахуванням вищенаведеного з відповідача на користь позивача підлягає стягненню отримані за недійсним договором лізингу кошти в сумі 30 000,00 грн. та понесені ним судові витрати.

Outcome: approved