Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вищезазначеним позовом до відповідача [PERSON] та просила суд стягнути з відповідача на її матеріальні збитки в сумі 229730,00 грн. та моральні збитки в сумі 50000,00 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що [INFO] померла її мати [PERSON] , після її смерті залишилась спадщина у вигляді домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . З метою прийняття спадщини вона звернулась з заявою до Четвертої криворізької державної нотаріальної контори про прийняти спадщини після смерті матері. Успадковане спірне домоволодіння вона вирішила продати. В липні 2016 року до неї звернувся відповідач [PERSON] та вони в усній формі уклали договір купівлі-продажу з розстрочкою платежу житлового будинку з надвірним будівлями за адресою: [ADDRESS] . Вартість якого визначена у розмірі 125000,00 грн. Крім того, вона відповідачу запропонувала, що за сплату житлового будинку та земельну ділянку, він сплачує розтрочку та в обов`язковому порідку за проживання в цьому будинку та ведення господарської діяльності на земельній ділянці до повного оформлення правовстановлюючих документів на житловий будинок та земельну ділянку після смерті матері, він сплачує їй кожний місць оренду плату в сумі 3000,00 грн. Перший задаток за покупку будинку [PERSON] в сум 30000,00 грн. сплатив 12.08.2016 року. В період з серпня 2016 року по серпень 2018 року відповідач сплатив їй загальну сума 125000,00 грн. Відповідач оренду плату за проживання в житловому будинку та користування земельною ділянкою умисно не сплачував. Більш того, самостійно, без її згоди та згоди компетентних органів здійснив перепланування в житловому будинку, демонтував огорожу, встановив нову, плануючи там проживати разом зі своє сім`єю. Згідно усного договору від 23.08.2016 року вона та відповідач зобов`язувалися через нотаріуса укласти договір купівлі-продажу спірного домоволодіння, після оформлення правовстановлюючих документів на домоволодіння на протязі трьох років, після повної сплати завдатку за домоволодіння. Але відповідач умисно ухиляється від укладення договору купівлі-продажу та сплати їй за користування домоволодінням орендної сплати в сумі 99000,00 грн., у зв`язку з чим вона змушена звернутись до суду. Розмір завданої відповідачем матеріальної шкоди становить 130730,00 грн., так як згідно звіту про оцінку майна від 11.03.2019 року, ринкова вартість спірного домоволодіння складає 120160,00 грн., вартість об`єкта оцінки без урахування ПДВ складає 28570,00 грн. та умисно не сплати орендної плати за користування нерухомим майном в сумі 99000,00 грн. Крім того, їй завдано також моральну шкоду, яку вона оцінює в розмірі 50000,00 грн. Просила суд стягнути з відповідача матеріальні збитки в сумі 229730,00 грн., моральні (немайнові ) збитки ) збитки в сумі 50000,00 грн. та судові витрати по справі. Ухвалою суду від 05 квітня 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в спрощеному позовному провадженні. 06.06.2019 року представник відповідача адвокат Лисенко О.А. до суду надав відзив на позовну заяву. Просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки між сторонами не йшло мови про оренду домоволодіння. Така вимога позивача викликана бажанням, стягнути кошти з відповідача завдавши йому матеріальної та моральної шкоди, примусити відповідача укласти договір купівлі-продажу житлового будинку на вкрай не вигідних умовах для відповідача. Таким чином, оскільки між сторонами не укладалось договору оренди житлового приміщення, а посилання позивача на укладання договору оренди з викупом в усній формі є не додержанням форми передбаченої законом, відповідач не повинен сплачувати позивачу орендну плату за проживання у житловому будинку. Крім того, позивач не мала права розпоряджатися спірним домоволодінням, оскільки до 05 вересня 2018 року не відбулося державної реєстрації права власності на домоволодіння, так як круг спадкоємців не був визначений. Щодо заподіяння позивачу моральної шкоди, позивач не зазначає, у чому саме полягає моральна шкода. Просив у задоволенні позову відмовити, у зв`язку з безпідставністю та недоведеністю. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] на позовних вимогах наполягав, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Доповнив, що ключі від будинку, відповідач повернув в грудні 2018 року. Позивач стала власником житлового будинку 05.09.2018 року. Представник відповідача [PERSON] просив у задоволенні позову відмовити, в повному обсязі, просив врахувати відзив на позовну заяву. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Так, відповідно до ч.1ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В силу ч.1ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами 1,5,6,7 ст.81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] з 05.09.2018 року на підставі свідоцтва про право на спадщину належить домоволодіння за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 20, 21, 22, 23). 12 серпня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений усний договір купівлі-продажу з розстрочкою платежу житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] отримала від [PERSON] грошову суму у розмірі 125000,00 грн. в якості оплати за продажу будинку з земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] проведений в повному обсязі, претензій до [PERSON] вона не має. Вона зобов`язувалась, надати повний пакет документів на будинок та земельну ділянку та укласти договір купівлі-продажу даного майна, та передати у власність [PERSON] не пізніше 01.11.2018 року. Розписка була написана [PERSON] власноручно в присутності двох свідків, що не підлягає доказуванню, так як не заперечувалось у судовому засіданні представниками сторін. Відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Як вбачається з матеріалів справи, попередня домовленість між сторонами щодо купівлі-продажу будинку не була нотаріально посвідчена, а тому не несе за собою відповідних правових наслідків. Згідно із ст.570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона є авансом. Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце у разі наявності зобов`язання, яке повинно бути виникати на підставі договору. Оскільки попередній договір з метою забезпечення укладення у майбутньому договору купівлі-продажу будинку між сторонами у передбаченому законом порядку укладено не було, передана позивачем сума на підставі договору завдатку за розпискою є авансом. Аванс - це спосіб платежу, це грошова сума, яку боржник передає кредитору в рахунок майбутніх платежів. На відміну від завдатку аванс не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. Боржник, який видав аванс, має право витребувати його повернення у всіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору и не несе правові наслідки у вигляді відшкодування збитків у разі невиконання прийнятих на себе зобов`язань. А сторона, яка отримала аванс, не може бути зобов`язана до його повернення у більшому розмірі і до відшкодування збитків. Також на аванс не розповсюджується забезпечувальна функція, як при завдатку чи закладі, згідно за якою, якщо сторона уклоняється від виконання договору, вона втрачає кошти. Аналогічна позиція викладена в Постанові ВСУ від 13 лютого 2013 року № 6-176цс12. При цьому обов`язок у покупця сплатити грошову суму (частками або повністю), а у продавця - право вимагати сплати цієї суми виникає лише після укладення договору купівлі-продажу. Тобто, такий платіж, як аванс міг бути сплачений лише по основному договору, який так і не був ще укладений, оскільки не є авансом сума, передана покупцем продавцеві за попереднім договором. Отже, аванс є лише доказом, який посвідчує факт наявності грошового зобов`язання та зараховується в рахунок майбутніх платежів за таким грошовим зобов`язанням, тому його використання для забезпечення не грошового зобов`язання, яким є попередній договір, є неможливим, так як не відповідає чинному законодавству щодо правових підстав передачі авансу. Водночас, відповідно до ч. 1 статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є правовідносини, які виникають у зв`язку з безпідставним утриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають при наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або стеження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого позапідставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Як свідчить аналіз викладених обставин справи, відповідач набув належні позивачеві грошові кошти фактично за наявності достатніх правових підстав, однак продовжує зберігати їх у себе без достатньої правової підстави, оскільки жодного договору купівлі-продажу між ним та позивачем укладено так і не було. Статтею 1214 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Обов`язок повернути безпідставно отримане майно є різновидом цивільно-правової санкції, а не мірою відповідальності. Тому наявність вини в поведінці особи, що безпідставно збагатіла, не вимагається. Означена цивільно-правова санкція застосовується і в тих випадках, коли безпідставне набуття майна є результатом події, поведінки самого потерпілого або третіх осіб. При цьому, термін «майно», що вживається в частині першій статті, як і «власність», має досить широке тлумачення й охоплює цілу низку економічних інтересів (активів)як матеріальних, так і нематеріальних. Таким чином, грошові кошти були передані позивачем відповідачу, як аванс, що був встановлений, як ціна майна за основний договором, що її позивач мав сплатити відповідачу при укладанні основного договору, який на момент передачі грошових коштів ще не був укладений та до цього часу не уклався, то відповідні кошті фактично були отримані відповідачем без правових підстав, та відповідно підлягають поверненню позивачу. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Відтак, як встановлено позивач передав, а відповідач отримав грошові кошти у сумі 125000,00 грн. що є безпідставно набутими останньою. Щодо доводів позивача з приводу стягнення з відповідача орендної плати за користування будинком та земельної ділянкою, суд відноситься критично, оскільки ст. 810 ЦК України, передбачено, що за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом. Згідно 8101 ЦК України, оренда житла з викупом є особливим видом найму (оренди) житла, що може передбачати відступлення орендодавцем права вимоги боргу іншій особі - вигодонабувачу. Договір найму житла укладається у письмовій формі. Договір оренди житла з викупом підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню Підчас слухання справи судом не було встановлено жодного факту, який би підтвердив існування домовленості про укладення сторонами договору оренди майна з викупом, у тому числі його істотних умов, а саме: строк, на який укладається договір; розміри, порядок формування, спосіб, форма і строки внесення орендних платежів та умови їх перегляду. Підтверджений дослідженими у судовому засіданні доказами факт проживання відповідача із сім`єю у будинку не вказує достовірно на укладення саме такого договору. Будь-яких інших доказів укладання сторонами договору оренди судом не встановлено. Крім того, суд зазначає, що цивільним законодавством не передбачено укладення між фізичними особами договору оренди майна з викупом. Крім того, відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 27 постанови Пленуму «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» виходячи зі змісту ст. 59 ЦПК Українив ред. 2004 року (відповідно ст. 79 ЦПК України в новій редакції) та з урахуванням положень ч. 1ст. 218 ЦК України, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму. Відповідно достатті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Отже, відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Таким чином, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності. При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків. Вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки. Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим грошових сум (чи інших цінностей), якби інший учасник відносин не допустив правопорушення. При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання іншою стороною своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення (постанови Верховного Суду України від 14 червня 2017 року у справі № 923/2075/15, від 9 грудня 2014 року у справі № 5023/4983/12). Представник відповідача посилався на недоведеність позивачем правових підстав для стягнення з відповідача заявлених збитків, зокрема протиправної поведінки відповідача, факту завдання позивачем збитків, вини відповідача у цьому випадку. У даній справі, на переконання суду, позивачем не надано належних доказів того, що відповідач вчинив протиправні дії (бездіяльність), які б мали своїм наслідком настання цивільно-правової відповідальності. Відповідно, у даному випадку, відсутній і причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та збитками позивача. Згідно частини 1 статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України). Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог про стягнення матеріальних та моральних збитків, за недоведеністю. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 4218,30 грн., сплачений нею при подачі позову, однак оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю, вказані витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed