Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог вказав, що в період з 02.10.2017 року по 11.07.2019 року він працював електромонтером з ремонту та обслуговування електроустаткування 4 розрядку енергомеханічної служби в Мирноградському виробничому управлінні водопровідно-каналізаційного господарства Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу». Наказом Мирноградського ВУВКГ від 11.07.2019 року №97-к він був звільнений з посади за п.2 ст.40 Кодексу законів про працю України у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я. Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 30.10.2019 року вказаний наказ було скасовано та його поновлено на попередньому місті роботи на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 4 розряду енергомеханічної служби. Відповідно до ч.2 ст.235 Кодексу законів про працю України, при винесенні рішення про поновленні на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Його середньоденний заробіток за період з 1 лютого по 11 липня 2019 року складає 289,44 грн. Судове рішення в частині поновленні на роботі підлягає негайному виконанню. Він не був присутній про оголошенні рішення, копію отримав 14.10.2019 року поштою, однак до роботи його допустили лише з 18 листопада 2019 року, що підтверджується наказом про поновлення на роботі від 18.11.2019 року № 169-к. Кількість робочих днів з 11 липня по 18 листопада 2019 року складає 91 день. Таким чином з відповідача на його користь підлягає стягненню 289,44 грн.х91 день =26339,04 грн. З підприємства він звільнився 12.12.2019 року за згодою сторін, середній заробіток за час вимушеного прогулу при звільненні йому не виплачено. Крім того, вважає, що незаконним звільненням відповідачем грубо порушено його право на труд та на довгий час позбавив його засобів для існування. Весь час до поновленні на роботі він вимушений був знаходитися на утриманні дружини, що породжувало й нього моральні страждання. За захистом своїх прав він вимушений був звернутися до суду, витрачав свій час та грошові кошти на отримання юридичної допомоги, що вимагало від нього додаткових зусиль. Просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 26339,04 грн., спричинену моральну шкоду в сумі 30000 грн. та судові витрати покласти на відповідача (а.с. 60). Позивач до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, обґрунтовуючи їх викладеними в позовній заяві обставинами. В судове засідання 10.06.2020 представник позивача не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про завершення розгляду справи за його відсутності. В судове засідання 10.06.2020 представник відповідача не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідачем надано суду відзив на уточнену позовну заяву, в якому зазначено, що позивач в обґрунтування своїх позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди зазначив лише те, що до поновлення на роботі він знаходився на утриманні дружини, що породжувало у нього моральні страждання. Також в позовній заяві зазначено, що відповідач позбавив позивача засобів для існування. Вважає ці доводи необґрунтованими за відсутності підтверджень того, що моральні страждання були спричинені позивачу внаслідок його звільнення. Відповідач не є монополістом на ринку праці, а тому позбавлений можливості обмежувати позивача в реалізації його права на працю, яке уявляє собою право заробляти собі на життя працею та вільно її обирати. Позивачем щодо підтвердження заподіяння моральної шкоди не було надано жодних доказів існування моральних страждань, а у разі їх існування - доказів заподіяння моральної шкоди саме внаслідок звільнення позивача, а тому безпідставним є визначення суми моральної шкоди та звернення із такою вимогою до відповідача за відсутності його вини. Вважає, що звільнення позивача було законним на підставі медичного висновку, а відсутність оскарження рішення першої інстанції в апеляційному порядку викликано звільненням позивача за згодою сторін. Це додатково свідчить про неможливість застосування моральної шкоди у відносинах, які виникли між позивачем та відповідачем. Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 30.10.2019 року було скасовано наказ КП «Компанія «Вода Донбасу» «Про звільнення [PERSON] » № 97-к від 11.07.2019 року та поновлено [PERSON] на роботі. Відповідач не погоджується із вказаним рішенням, звернувся з апеляційною скаргою до Донецького апеляційного суду з вимогою про його скасування. Однак, ухвалою Донецького апеляційного суду від 27.01.2019 року апеляційну скаргу було повернуто КП «Компанія «Вода Донбасу» у зв`язку з недоліками апеляційної скарги. 12.12.2019 року [PERSON] було звільнено на підставі наказу «Про звільнення [PERSON] » від 12.12.2019 року № 191-к за згодою сторін, згідно п.1 ст.36 КЗпП України. Зважаючи на тяжке фінансове становище відповідача, підстави для повторного подання КП «Компанія «Вода Донбасу» апеляційної скарги були відсутні, проте відповідач не погоджується із судовим рішенням від 30.10.2019 року та вважає звільнення позивача на підставі наказу №97-к від 11.07.2019 року законним. Враховуючи все вищевикладене, вважають що позивачем не наведено достовірних доказів та обґрунтованих доводів на підтвердження існування моральної шкоди, у вигляді душевних страждань, а при її наявності причинно-наслідкового зв`язку між фактом моральних страждань та звільненням позивача, а тому позовні вимоги позивача в цій частині є необґрунтованими. Просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 30000 грн. (а.с. 63-64). Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивач з 02.10.2017 року по 11.07.2019 року знаходився у трудових відносинах з відповідачем, працював електромонтером з ремонту та обслуговування електроустаткування 4 розрядку енергомеханічної служби, був звільнений згідно п.2 ст.40 КЗпП України у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я (а.с. 5-7, 10). Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 30.10.2019 року наказ Мирноградського ВУВКГ від 11.07.2019 року №97-к про його звільнення було скасовано та поновлено його на попередньому місці роботи у якості електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 4 розряду енергомеханічної служби дільниці водопостачання. Питання про виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу вказаним рішенням не вирішувалося (а.с. 5-7). Наказом Мирноградського ВУВКГ КП «Компанія «Вода Донбасу» від 18.11.2019 № 169-к [PERSON] було поновлено на робочому місці електромонтером з ремонту та обслуговування електроустаткування 4 розряду енергомехічної служби дільниці водопостачання (а.с.10, 24). Наказом Мирноградського ВУВКГ КП «Компанія «Вода Донбасу» від 12.12.2019 №191-к [PERSON] було звільнено з 12 грудня 2019 року на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін (а.с.9). Згідно довідки відповідача від 13.03.2020 середньоденна заробітна плата позивача станом на час звільнення 11.07.2019 року становила 289,44 грн. (а.с.48). Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновленні на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Згідно рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст.ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» (справа № 1-13/2013), аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. Таким чином, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які він має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Відповідно до висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 02 листопада 2016 року (№ 6-1395цс16), вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду. Враховуючи, що рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 30.10.2019 про поновлення позивача на попередньому місці роботи не було вирішено питання виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відповідачем не надано доказів здійснення цієї виплати добровільно, а також враховуючи, що позивача було поновлено на роботі наказом відповідача від 18.11.2019, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12.07.2019 (наступний день після дня звільнення) по 17.11.2019 (останній день вимушеного прогулу перед виданням наказу про поновлення на роботі). За період з 12.07.2019 по 17.11.2019 середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить 25760,16 грн., виходячи із розрахунку: 289,44 грн. х 89 робочих днів за період з 12.07.2019 року по 17.11.2019 = 25760,16 грн. Відповідно до ст.2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як встановлено судом, внаслідок незаконного звільнення і тим самим позбавлення позивача права на труд, на отримання в період вимушеного прогулу заробітної плати позивачу було завдало моральних страждань, які виразилися в порушенні його звичного життєвого укладу, в переживаннях, пов`язаних із протиправними діями щодо нього, необхідністю певний час знаходитися на утриманні дружини, необхідністю звертатися до суду за захистом свого порушеного права, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Але сума, в яку позивач оцінив заподіяну моральну шкоду і яка за його оцінкою становить 30000 гривень, є завищеною і не відповідає отриманим ним моральним стражданням. Виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає необхідним у відшкодування позивачеві заподіяної йому моральної шкоди стягнути з відповідача на користь позивача 5000 гривень. Крім цього, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати зі сплати судового збору щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 128,07 грн. (5000грн. х 768,40грн. : 30000грн. = 128,07грн.) та, крім того, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 768,40 грн., оскільки позивач на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за позовні вимоги про стягнення заробітної плати при подачі позову до суду. На підставі ст.ст.233, 235, 236, 2371 КЗпП України,

Outcome: partial