Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з указаним позовом. Просив суд ухвалити рішення, яким визнати протиправними дії [PERSON] щодо безпідставного виклику працівників патрульної поліції та зведення наклепу відносно [PERSON] , що мало місце 15.06.2019 року в с. Йосипівка Буського району Львівської області. Стягнути з відповідачки на користь позивача у відшкодування майнової шкоди 103,76 грн. Ухвалою судді Буського районного суду Львівської області від 19.08.2019 року в даній цивільній справі відкрито загальне позовне провадження із призначенням підготовчого судового засідання та викликом сторін. Ухвалою підготовчого судового засідання від 19.09.2019 року було закрито підготовче судове засідання та призначено вищевказану справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 18.10.2019 року із викликом сторін. В обгрунтування позовних вимог [PERSON] покликається на те, що по [ADDRESS] відкрилась спадщина після смерті його матері [PERSON] , яку позивач прийняв та став власником спадкового майна, а саме: житлового будинку з господарськими спорудами на 0,23 га землі, землекористувачем якої на даний час є позивач. 15 червня 2019 року позивач разом із [PERSON] знаходились і працювали на території вищевказаного домоволодіння позивача. [PERSON] пішов набрати відро води із спільної криниці, після чого до нього прибігла відповідачка та почала ображати позивача, замахуватись на нього руками, перекинула ногою відро води, щоб не дати можливості позивачу її набрати, чим спровокувала конфлікт із позивачем, а в подальшому безпідставно викликала працівників патрульної поліції, звівши таким чином наклеп на позивача, що нібито він вчинив дрібні хуліганські дії у громадському місці щодо неї. 15.06.2019 року о 17 год. 45 хв. працівники патрульної поліції, не з`ясувавши достеменно ситуації, склали у зв`язку з цим на позивача протокол про адміністративне правопорушення серії АПР18 № 026548 за статтею 173 КУпАП, який позивачу не вручили та не ознайомили з ним, після чого скерували його до Буського районного суду Львівської області, який постановою від 03.07.2019 року закрив провадження у справі щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП. Відтак позивач вважає, що зведення відповідачкою наклепу на позивача та безпідставність притягнення його до адміністративної відповідальності доводиться вищевказаною постановою суду, що не потребує додаткового доказування. У зв`язку з такими протиправними діями відповідачки позивач вважає, що йому була завдана майнова шкода у розмірі 103,76 грн., яка складається із транспортних витрат позивача на доїзд до Буського районного суду Львівської області в обидві сторони (Львів-Буськ-Львів), щоб довести свою невинуватість у вищевказаному, а тому просить стягнути з відповідачки на свою користь вказану майнову шкоду. Відтак позивач просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Позивач [PERSON] , безпосередньо надавши суду свої пояснення у підтримку заявлених ним позовних вимог в судовому засіданні 18.10.2019 року, будучи належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення йому судової повістки 24.10.2019 (№8050002978837 від 21.10.2019), в судове засідання не з`явився. Крім того, у матеріалах справи наявна письмова заява позивача [PERSON] від 06.09.2019 про розгляд справи у його відсутності (а.с. 25). У поданій позивачем відповіді на відзив, [PERSON] покликається на те, що поданий відповідачкою відзив є незаконним, необгрунтованим і таким, що суперечить матеріалам справи, оскільки відповідачка у поданому відзиві коментує обставини іншої цивільної справи, що стосується усунення перешкод у користуванні спільною криницею та зобов`язання до вчинення дій, а тому не вважає за необхідне щось коментувати. Просить не брати до уваги відзив відповідачки, а поданий ним позов задовольнити у повному обсязі. 18 жовтня 2019 року позивач [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав повністю, надавши суду пояснення, які зводились до вищевказаних мотивів. Крім того, зауважив про наявність між ним і відповідачкою конфлікту, що мав місце 15.06.2019 року та тривав близько 5 хвилин, який був словесного характеру, через що [PERSON] ногою відро та вилила воду. Просив позов задовольнити у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] , безпосередньо надавши суду свої пояснення на заперечення позовних вимог в судовому засіданні 18.10.2019 року, будучи належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення їй судової повістки 24.10.2019 (№8050002979809 від 21.10.2019), в судове засідання не з`явилася. У судовому засіданні 18.10.2019 року відповідачка [PERSON] позовні вимоги заперечила повністю, пояснивши, що 15 червня 2019 року між нею та позивачем виник конфлікт з приводу користування криницею, що знаходиться на її власній земельній ділянці. Вказаний конфлікт тривав близько 5 хвилин і відбувся на її подвір`ї та супроводжувався протиправними діями позивача, який зокрема висловлювався у її сторону нецензурною лексикою, ображав і поривався до бійки, через що відповідачка викликала працівників поліції. Відтак відповідачка вважає, що не зробила будь-яких протиправних дій і жодних прав позивача не порушила, а тому просила у задоволенні позовних вимог відмовити. Разом із тим у поданому відповідачкою відзиві, остання покликається на обставини іншої цивільної справи, що стосується усунення перешкод у користуванні спільною криницею та зобов`язання до вчинення дій, а тому доводи такого відзиву не можуть бути взяті до уваги судом. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, всебічно, повно та об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку, виходячи із таких мотивів. Статтею 129 Конституції України передбачено, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Згідно вимог статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 10 ЦПК). Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини\~першої та\~другої статті\~89\~ЦПК України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами п`ятою сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Доказування\~не може\~ґрунтуватися на\~припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки в селі Йосипівка Буського району Львівської області, яка знаходиться по сусідству із земельною ділянкою, якою користувалась спадкодавець позивача - [PERSON] . Тобто, в ході судового розгляду даної справи безспірно встановлено, що земельна ділянка відповідачки [PERSON] та земельна ділянка, якою користувалась [PERSON] , є суміжними. Спірна криниця знаходиться у межах земельної ділянки, яка належить на праві приватної власності відповідачці [PERSON] Дані фактичні обставини визнавались учасниками справи, були зазначені ними у поданих процесуальних документах, і в суду не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, а тому такі обставини звільнені від доказування в силу вимог частини першої статті 82 ЦПК України. Постановою Буського районного суду Львівської області від 03.07.2019 року, що набрала законної сили та є обов`язковою в силу частини шостої статті 82 ЦПК України було встановлено, що відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії АПР18 №026548 від 15.06.2019, 15 червня 2019 року о 17 годин 45 хвилин в с. Йосипівка Буського району Львівської області [PERSON] , перебуваючи на подвір`ї, висловлювався нецензурною лайкою на адресу [PERSON] , чим порушив громадський порядок і спокій громадян. Крім того вищенаведені обставини щодо конфлікту між сторонами визнавались ними в ході судового розгляду справи, зокрема позивач визнав те, що конфлікт із відповідачкою дійсно мав місце 15.06.2019 року, тривав близько 5 хвилин, який був словесного характеру, внаслідок чого [PERSON] вилила відро води, що не заперечувалось і самою ж відповідачкою, а тому дані фактичні обставини в силу частини першої статті 82 ЦПК України не потребують доказуванню. Згідно частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Зокрема, вищезгаданою постановою Буського районного суду Львівської області від 03.07.2019 року, яка набрала законної сили від 14.07.2019, дійсно було закрито провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, за відсутністю події і складу даного адміністративного правопорушення, на підставі ч. 1 ст. 247 КУпАП (а.с. 3). При цьому позивач звертав увагу суду на те, що зведення відповідачкою наклепу на нього та безпідставність притягнення його до адміністративної відповідальності доводиться вищевказаною постановою суду, що не потребує додаткового доказування. Проте, суд не погоджується із такими доводами позивача, оскільки провадження в адміністративній справі було закрито виключно з тих підстав, що конфлікт між [PERSON] та [PERSON] виник на території господарств сторін по справі в с. Йосипівка Буського району, що не є громадським місцем. Натомість диспозицією норми статті 173 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за нецензурну лайку виключно в громадському місці. Відтак саме з таких, а не інших мотивів суд у своїй постанові від 03.07.2019 року дійшов висновку про відсутність у діях позивача [PERSON] події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП. При цьому судом встановлено наявність конфлікту між сторонами по даній цивільній справі, що мав місце 15 червня 2019 року о 17 год. 45 хв., про що чітко вбачається із вищевказаного судового рішення, з яким погодились сторони по справі, що набрало законної сили від 14.07.2019 року. Відтак судом не встановлено, а позивачем не доведено того, що виклик відповідачкою працівників поліції був безпідставним і нею зведено наклеп на позивача, оскільки наявність конфлікту визнається сторонами та встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили. Натомість, закриття судом провадження в адміністративній справі лише з тих підстав, що конфлікт мав місце на території їх господарств, що не є громадським місцем, не може бути підставою для визнання дій відповідачки щодо виклику працівників поліції безпідставними та зведення наклепу на позивача. Більше того, адміністративний протокол щодо позивача складався не відповідачкою, а уповноваженими особами органу поліції. В силу положень статті 15 ЦК України кожна особамає право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно частини першої і другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Відповідно до положень статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Згідно з\~усталеною практикою\~Європейського суду\~з прав\~людини,\~яка відображає\~принцип,\~пов`язаний\~з належним\~здійсненням правосуддя,\~у рішеннях\~судів та\~інших органів\~з вирішення\~спорів мають\~бути належним\~чином зазначені\~підстави,\~на яких\~вони ґрунтуються.\~Хоча пункт\~1\~статті6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Ураховуючи встановлені в ході судового розгляду обставини, зокрема, те, що позивачем не доведено, а постановою Буського районного суду Львівської області від 03.07.2019 року, на яку покликається позивач, не встановлено безпідставності виклику відповідачкою працівників патрульної поліції та зведення наклепу на позивача, а тому в задоволенні заявлених позовних вимог слід відмовити за їх недоведеністю. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідачки на його користь завданої, на його думку, майнової шкоди у розмірі 103,76 грн., яка складається із транспортних витрат позивача на доїзд до Буського районного суду Львівської області в обидві сторони: Львів-Буськ-Львів (а.с. 4), щоб довести свою невинуватість у вчиненому адміністративному правопорушенні, суд вважає таку вимогу необгрунтованою, виходячи з такого. Так, частиною першою статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі. Відповідно до положень статті 1166 ЦК України, яка встановлює загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відтак, суд вважає, що не можуть бути задоволені вимоги про стягнення з відповідачки у якості майнової шкоди суми транспортних витрат позивача на доїзд в судове засідання, оскільки такі витрати не були завдані відповідачкою, а пов`язані виключно із обов`язковою в силу положення частини третьої статті 268 КУпАП присутністю позивача під час розгляду судом справи про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 173 цього Кодексу. За таких обставин суд приходить до висновку про необгрунтованість заявленого позову, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю з вищенаведених мотивів. У відповідності до вимог пункту 2 частини другої, частин шостої та сьомої статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на рахунок держави, ураховуючи залишення позову без задоволення та звільнення позивача від сплати судових витрат. Ураховуючи наведене та

Outcome: dismissed