Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що її померлий батько мав у власності земельну ділянку, будинок майновий пай та вклад у банку, відсутні оригінали правовстановлюючих документів, між спадкоємцями виник спір, тому вона не може оформити право на спадщину на спадкове майно. Під час судового розгляду до участі в справі було залучено в якості третьої особи Деремезнянську сільську раду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю, посилаючись на те, що відсутність належно оформлених правовстановлюючих документів перешкоджає оформити спадщину, між сторонами існував спір щодо розподілу спадщини, тому було пред'явлено позов, після цього відповідач відмовилась від свого права на спадщину. Представник відповідача Обухівської районної державної адміністрації Київської області в судове засідання повторно не з'явився, хоч про час і місце судового розгляду належно повідомлений, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, по суті позову поклався на розсуд суду. Відповідач в судове засідання не з'явилась, хоч про час і місце судового розгляду належно повідомлена, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов визнала повністю. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, хоч про час і місце судового розгляду належно повідомлений, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позову не заперечив. Вислухавши представника позивача, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. [PERSON] належало право власності на наступне майно: земельна ділянка площею 0,250 га - для будівництва, обслуг жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER] (державний акт на право власності на земельну ділянку сер. [NUMBER]), земельна ділянка площею 0,415 га - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер [NUMBER] (державний акт на право власності на земельну ділянку сер. [NUMBER]), та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами (технічний паспорт на житловий будинок), що розташовані на [ADDRESS]; земельна ділянка площею 6,3863 га - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована на території Деремезнянської сільської ради Обухівського району Київської області (державний акт на право власності на земельну ділянку сер. [NUMBER]); майновий пай на сумі 22504 грн. або 0,22% в колективному сільськогосподарському підприємстві «Україна», яке знаходиться в с. Семенівка Обухівського району Київської області (Свідоцтво про право на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) сер. [NUMBER]); грошові кошти, що знаходяться в ТВБВ № 3034/016 (с. Семенівка) філії - ГУ по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» на рахунку № [NUMBER] на суму 4583,45 грн., що підтверджується технічним паспортом, державними актами, свідоцтвом, ощадкнижкою, випискою із по господарської книги. [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Позивач та відповідач є доньками померлого [PERSON], що підтверджується свідоцтвами про народження, переміна призвіща підтверджується свідоцтвами про укладення шлюбу. Позивач після смерті свого батька прийняла спадщину як спадкоємець за законом, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Крім позивача також і відповідач подала заяву про прийняття спадщини до нотаріуса, що підтверджується матеріалами спадкової справи. У видачі свідоцтва про право на спадщину відносно спірного майна позивачеві було відмовлено по причині відсутності належно оформлених правовстановлюючих документів на ім'я спадкодавця, а також наявності заяви відповідача, що підтверджується листом нотаріальної контори, матеріалами спадкової справи. Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Сторони є спадкоємцями першої черги стосовно майна свого батька, мають рівні права на спадкування, подали заяви про прийняття спадщини, тому між ними виник спір щодо розподілу спадкового майна і оспорювання права власності в порядку спадкування, який підлягає вирішенню в судовому порядку. З урахуванням вимог частин 1, 5 ст. 1273 ЦК України - спадкоємець за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України та відмова від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною. Спір між сторонами виник відносно одного із об'єктів спадкового майна, однак під час розгляду справи судом відповідач відмовилась від прийняття спадщини у виді спірного по цій справі майна, що не суперечить закону і не порушує права інших осіб. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Спірний житловий будинок був побудований у 1964 році та розташований на земельній ділянці, яка була відведена спадкодавцю для будівництва. У 1989 році спадкодавцем отримано технічний паспорт на житловий будинок. У 1962 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року N 8502-II, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Суд погоджується із правовою позицією, викладеною в п. 3.1. Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», де зазначено: «Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.» Відтак право власності померлого на житловий будинок виникло на законних правових підставах, до цього часу це право не припинялось і не оспорювалось, не оформлення правовстановлюючого документа не позбавляє його прав власності на будинок. До складу спадщини згідно чинного законодавства входять усі його права та обов'язки спадкодавця, в тому числі і щодо власності на майно. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» відсутність реєстрації не позбавляє власника нерухомого майна його права на майно, набуте ним раніше. Внаслідок відсутності правовстановлюючого документа на житловий будинок, на ім'я спадкодавця [PERSON], який входить до складу спадкового майна і неможливості його отримання, порушується право, стосовно якого існують необхідні умови для спадкування, на належне оформлення спадкового майна. Отже, відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Право власності померлого на спірне майно виникло на законних правових підставах, до цього часу це право не припинялось і не оспорювалось, неоформлення правовстановлюючого документа на будинок не позбавляє прав власності. До складу спадщини згідно чинного законодавства входять усі права та обов'язки спадкодавця, в тому числі і щодо власності на спірне майно. При цьому позивач довела у судовому засіданні належними і допустимими доказами своє право на спадщину відносно майна померлого батька. Щодо способів захисту прав та інтересів особи Верховним Судом України у Постанові від 21.02.2012 № 6-10цс11 висловлена правова позиція, в якій зокрема зазначено, що матеріально-правові способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту , не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечить цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема, ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Враховуючи викладене вище, за позивачем може бути визнано право власності на спірне спадкове майно. Суд вважає, що визнання позову відповідачем не порушує права інших осіб та узгоджується із вимогами чинного законодавства, тому позов слід задовольнити в повному обсязі.

Outcome: approved