Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу в сумі 40 000 грн., судових витрат та витрат на правову допомогу. В обґрунтування позову зазначає, що 27 серпня 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого він надав відповідачу грошову позику в розмірі 40 000 грн. Укладення даного договору підтверджується розпискою від 27 серпня 2014 року, грошові кошти у розмірі 40 000 грн. були передані відповідачу у момент написання розписки. Станом на 04 квітня 2017 року даних коштів відповідач не повернув, хоча йому направлялась письмова претензія про повернення коштів, хоча строк повернення позики у розписці не був визначений. Позивачем була спроба вирішити дане питання у телефонному режимі, але відповідач не погоджується. Крім того, позивач звертався за правовою допомогою і вартість юридичних послуг згідно договору складає 3 000 грн. тому позивач [PERSON] просить суд стягнути з відповідача [PERSON] суму боргу у розмірі 40 000 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 3000 грн. та витрати на сплату ним судового збору. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник позов підтримали і просили задовольнити. Відповідач власноручно написав розписку ще у серпні 2014 року на суму 40 000 грн. Дану суму позивач власноручно відвіз на СТО в м. Черкаси, щоб швидше відремонтували пошкоджений в ДТП автобус, що належить відповідачу. [PERSON] зобовязався повернути ці кошти після того, як йому виплатить відшкодування страхова компанія. Страхове відшкодування йому було виплачене пізніше, ремонт автобуса пройшов швидше, навіть у більшому обємі, ніж була спричинена шкода від ДТП, але до цього часу кошти за написаною розпискою відповідач не повернув, на прохання позивача з цього приводу не реагує. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позов не визнали, так як фактично договору позики за даною розпискою не було. Розписка писалася під впливом тяжких обставин зразу після скоєння відповідачем ДТП в процесі відшкодування заподіяної шкоди для того, щоб швидше провести ремонт автобуса на СТО, не чекаючи виплати страхової компанії, тому даний договір позики є неукладеним, так як фактично гроші відповідачу позивачем не передавалися, розписка писалась формально, тому підстави для задоволення позову відсутні. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, зваживши доводи позовної заяви, зясувавши обставини справи в межах заявлених позовних вимог, а також дослідивши представлені сторонами докази, приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 27.08.2014 року [PERSON] власноручно написав розписку про те, що він зобовязується повернути позичені кошти в сумі сорок тисяч гривень [PERSON] Оригінал даної розписки знаходиться в матеріалах справи на аркуші 29. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтвердив, що він писав цю розписку. Вироком Ічнянського районного суду від 22 лютого 2016 року, який набрав законної сили 24 березня 2016 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України і призначено покарання у вигляді трьох років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами, та звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік (а.с.36-37). [PERSON] обвинувачувався в тому, що 12 червня 2014 року він, керуючи власним мікроавтобусом «Фольксваген», в м. Ічня на вул. Солдатської Слави, 73, виїхав на зустрічну смугу руху та зіткнувся з маршрутним таксі «Еталон» СВ 15 43 АА, в салоні якого перебували пасажири. Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії СВС 044589 автобус БАЗ реєстраційний номер [NUMBER] належить [PERSON] (а.с.49). З встановленого в судовому засіданні випливають наступні правовідносини. Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч.2 ст. 1046 ЦК договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена, зокрема, розписка позичальника, яка посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Саме розписка є документом, який підтверджує існування боргу і того, що між сторонами виникли правовідносини, характерні договору позики. Суд вважає, що наявність оригінального примірника розписки у позивача є беззаперечним доказом підтвердження зобовязань між сторонами за договором позики в силу норм ч.2 ст. 1047 ЦК. Крім того, сам відповідач у судовому засіданні не заперечував той факт, що він власноручно написав розписку. Також суд бере до уваги положення ст. 1051 ЦК, коли у разі існування договору, укладеного у письмовій формі, у даному випадку розписки, рішення суду не може ґрунтуватись на показах свідків на підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником від позикодавця. Даний висновок суду узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15, згідно якої письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно ч. 1 ст. 1051 ЦК позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді ним не були одержані від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами, як це передбачено ч.2 ст. 58, ст. 59 ЦПК України. Судом встановлено, що з часу написання розписки 27 серпня 2014 року, і до моменту подання позову до нього відповідач [PERSON] такий позов до суду не предявляв. Статтею 204 ЦК України встановлений принцип презумпції правочину, тобто, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ні відповідачем, ні його представником питання про визнання правочину недійсним в судовому порядку не порушувалося. Твердження про складення відповідачем розписки під впливом тяжких обставин, що склалися внаслідок ДТП, що потягло за собою безгрошовість даного договору позики, суд не приймає до уваги, так як відповідач не був обмежений в праві на подання позову до суду про визнання договору позики недійсним, поскільки добре знав про наявність власноручно ним написаної боргової розписки, але з 2014 року позивачем цього зроблено не було. За таких обставин у суду немає підстав для обґрунтованого висновку про те, що розписка була написана [PERSON] під впливом тяжких життєвих обставин, тому даний договір позики є недійсним внаслідок його безгрошовості, оскільки такий висновок ґрунтувався б на припущеннях, що є недопустимим. Тому суд приходить до висновку, що розписка відповідачем [PERSON] 27 серпня 2014 року була написана власноручно і являється фактом укладення договору позики між ним та [PERSON], що відповідає вимогам цивільного законодавства, даний договір в судовому порядку недійсним не визнавався, і тому згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобовязання не допускається. Тому суд вважає, що заявлені вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягення боргу є правомірними і такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи позовну вимогу про стягення з відповідача витрат на правову допомогу та судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, яка передбачає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Згідно з вимогами частин 1,3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема й витрати на правову допомогу. Частинами 1, 2 ст. 84 ЦПК України визначено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору, як це передбачено статтями 12, 42, 56 УЦПК України. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», згідно якого розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Тобто, граничний розмір виплати за представництво інтересів у суді становить 40% від 1600 грн. прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, встановленого ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», та не може перевищувати 640 грн. за 1 год. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», і стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Суд вважає доведеними витрати позивача [PERSON] на правову допомогу в розмірі 3000 грн., з яких 1000 грн. на написання позовної заяви протягом 2 год., та 2000 грн. на формулювання правової позиції, оскільки, особа, яка є представником, відповідає вимогам Закону України «Про адвокатуру», витрати позивача на правову допомогу є обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та встановленні в межах гранично допустимого розміру, крім того, представник позивача брав участь у двох судових засіданнях протягом 1,5 год., що підтверджується процесуальними документами та журналом судового засідання. Таким чином, вимога позивача [PERSON] про стягення витрат на правову допомогу в розмірі 3000 грн. підлягає задоволенню. Крім того, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, стягненню з відповідача підлягають судові витрати, понесені позивачем та документально підтверджені, а саме згідно квитанції, яка міститься в матеріалах справи, при подачі позову до суду [PERSON] сплачено 640 грн. судового збору, тому підлягає стягненню з відповідача судовий збір на користь позивача в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved