Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом, в якому просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №285 від 01 березня 1994 року, на жилий будинок №1, розташований по вул.Комсомольська (нині Грушевського), м.Кодима, Одеської області, яке було видане відповідачу [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Кодимської міської ради №222 від 24 листопада 1993 року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] (діє відповідно до довіреності від 17 червня 2016 року) позов підтримав та пояснив, що позивач є власником жилого будинку, розташованого в м.Кодима по вул.Комсомольська (нині Грушевського),1 Одеської області, який був переданий їй безоплатно у власність, як учаснику Чорнобильської трагедії, рішенням Ради трудового колективу разом із адміністрацією РВЗ та профспілковим комітетом РВЗ від 17 червня 1991 року та наказом Кодимського районного вузла зв»язку від 28 червня 1991 року був переведений з виробничого приміщення в житлове. Однак, 27 січня 1993 року комісія з питань поновлення прав реабілітованих Кодимської районної Ради народних депутатів прийняла рішення №17/11, яким реабілітувала [PERSON], розкуркуленого у 1933 році в м.Кодима, та вирішила повернути його спадкоємцям будинок, розташований в м.Кодима по вул.Комсомольській (нині Грушевського), 1, при звільненні його районним вузлом звязку. На підставі зазначеного рішення, 01 березня 1994 року відповідач [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №285 від 01 березня 1994 року на будинок, розташований по вул.Комсомольська (нині Грушевського), 1, м.Кодима, Одеської області. 14 лютого 2001 року комісія з питань поновлення прав реабілітованих Кодимської районної Ради народних депутатів, розглянувши протест прокурора Кодимького району скасувала другий пункт рішення №17/11 від 27 січня 1993 року щодо повернення будинку та визначила грошову компенсацію за вилучений будинок. Однак, до цього часу не було скасоване видане відповідачеві свідоцтво про право на спадщину на спірний будинок, тому просив позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, будучи повідомленою про дату, час та місце розгляду справи. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані ним письмові докази, суд вважає необхідним позовні вимоги [PERSON] задовольнити у повному обсязі з таких підстав. Відповідно до пункту 1 статті 6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обовязків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенція кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що рішенням Кодимського районного вузла звязку Одеського обласного підприємства поштового звязку від 17 червня 1991 року, оформленого протоколом №16, позивачу [PERSON] безоплатно передано у власність жилий будинок №1, розташований в м.Кодима по вул.Комсомолська (нині Грушевського) Одеської області. Вказане житло позивач [PERSON] займає до цього часу, будучи зареєстрованим у ньому. Відповідно до статей 9 та 109 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення, або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Встановлено, що рішенням комісії з питань поновлення прав реабілітованих Кодимської районної ради Одеської області №17/11 від 27 січня 1993 року реабілітовано [PERSON], який був розкуркулений у 1933 році (пункт 1 рішення), та зобовязано районний вузол звязку, в користуванні якого перебував конфіскований у реабілітованого спірний будинок, при звільненні цього будинку повернути його спадкоємцям реабілітованого (пункт 2 рішення). Після цього, державний нотаріус Кодимської державної нотаріальної контори видала відповідачу [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на майно у вигляді житлового будинку №1, розташованого в м.Кодима по вул.Комсомольська (нині Грушевського) Одеської області. Згодом, рішенням цієї ж комісії №1 від 14 лютого 2001 року, її попереднє рішення №17/11 від 27 січня 1993 року було змінене, зокрема, визначено спадкоємцям реабілітованого [PERSON] грошову компенсацію за конфіскований будинок в сумі 487 грн.50 коп., які підлягали виплаті спадкоємцям реабілітованого після оформлення ними спадщини. Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 02 липня 2001 року рішення комісії №1 від 14 лютого 2001 року було скасоване, оскільки воно було прийняте у відсутності позивача [PERSON] 27 липня 2001 року рішенням комісії №2 фактично підтверджено рішення комісії №17/11 від 27 січня 1993 року у частині реабілітації [PERSON] та визначення грошової компенсації його спадкоємцям за конфіскований будинок та остаточно вказано про втрату чинності пунктом 2 рішення комісії №17/11 від 27 січня 1993 року, який передбачав повернення спадкоємцям реабілітованого спірного житла. Законність рішення комісії №2 від 27 липня 2001 року підтверджено рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 19 березня 2002 року, залишеним без змін ухвалами апеляційного суду Одеської області від 24 вересня 2002 року та Верховного Суду України від 24 травня 2005 року. У звязку з цим, набуття відповідачем [PERSON] спірного будинку у власність на підставі рішення комісії з питань поновлення прав реабілітованих №17/11 від 27 січня 1993 року, яке в цій частині (пункт 2 в редакції на день його прийняття) наразі скасоване, за змістом ст.328 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV не може визнаватись вчиненим згідно із законом. Відповідно до ст.1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування. А відтак свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване за №285 від 01 березня 1994 року на спадкове майно у вигляді житлового будинку №1, розташованого в м.Кодима по вул. Комсомольська (нині Грушевського) Одеської області, видане відповідачу [PERSON] являється недійсним. Отже, позовні вимоги позивача [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved