Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, який згодом уточнив, до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення коштів за договором про надання консультаційних послуг в сумі 13482,56 доларів США, з яких : 6406,02 доларів США сума основного боргу, 6500,00 доларів США штрафу, 576,54 доларів США сума 3% річних за прострочення виконання зобовязання. Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на неналежне виконання відповідачем покладених на нього умовами Договору №0312/2 про надання консультаційних послуг від 03.12.2012р. обовязків, за умовами якого позивач на договірній основі здійснює консультування відповідачів [PERSON], [PERSON] з приводу отримання імміграційної візи від Посольства США, а відповідачі [PERSON], [PERSON] зобовязувались поетапно оплатити зазначені послуги, загальний розмір яких становить 13000,00 доларів США. 19.12.2012р. між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки, згідно якого остання зобовязалась нести солідарну із першими двома відповідачами відповідальність за виконання їх зобовязань за договором від 03.12.2012р. В подальшому 27.03.2013р. боржниками було сплачено позивачу 2000,00 доларів США. У звязку із невиконанням відповідачами зобовязань у повному обсязі, рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 27.03.2014р. стягнуто з відповідачів солідарно на користь позивача 87890,00 грн. боргу за договором про надання консультаційних послуг. На виконання умов договору в ході виконавчого провадження відповідачами сплачено позивачу 87890,00 грн. Однак, положеннями договору передбачено зарахування коштів на виконання зобовязання в гривнях за курсом НБУ на момент сплати. Так як сплати відбували в період з 05.05.2015р. по 13.10.2015р. за курсом НБУ, що відрізнявся від курсу визначеного на момент ухвалення судового рішення, за відповідачами ще залишається заборгованість в розмірі 6406,02 доларів США, яку й просить суд стягнути. Окрім того, просить стягнути з відповідачів 6500,00 доларів штрафу, передбаченого п. 6.3. Договору, та 576,54 доларів США, в якості відшкодування 3% річних, на підставі ч. 2 статті 625 ЦК України. Позивач та його представник в судове засідання 05.10.2016р. не зявились, однак позивач подав суду письмову заяву з проханням слухати справу без його участі та його представника, позов підтримує. Відповідачі в судове засідання 05.10.2016р. не зявились. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] [PERSON] подав суду заяву про розгляд справи без його участі. Попередньо надав суду письмове заперечення на позов, суть якого зводиться до наступного. На думку представника відповідачів, після ухвалення 27.03.2014р. Тернопільським міськрайонним судом рішення про стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за вищевказаним договором в розмірі 87890,00 грн., договірне зобовязання відповідачів трансформувалось у грошове зобовязання по виконанню рішення суду. В даному рішенні суду зазначено суму грошового зобовязання в гривнях, без визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті. Тобто правових підстав для стягнення курсової різниці немає. Також, на думку представника відповідачів, необґрунтованим є позов в частині стягнення штрафу, так як позивачем пропущено річний строк позовної давності, про застосування якої він просить. Також не підлягають до задоволення вимоги про солідарне стягнення коштів із поручителя [PERSON], так як її порука припинилась на підставі ч. 4 статті 559 ЦК України, у звязку із тим, що відповідно до умов договору строк виконання основного зобовязання завершується 03.12.2013р., а кредитор не предявив до поручителя протягом шести місяців вимог про сплату заборгованості. Щодо стягнення 3% річних в сумі 3219,14 грн. за прострочене грошове зобовязання за рішенням суду (від 88768,90 грн.) із [PERSON] та [PERSON] не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, хоча повідомлялась про час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку (в тому числі через оголошення в ЗМІ). Відповідно до ч. 2 статті 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. За даних обставин, суд вважає за можливе проводити розгляд справи без участі сторін, оскільки в матеріалах справи є достатньо доказів про права, обов'язки та фактичні взаємовідносини сторін. При розгляді справи судом встановлено наступне. 03.12.2012 року між субєктом підприємницької діяльності фізичною особою [PERSON], як консультантом, та [PERSON], [PERSON], як клієнтами, укладено Договір №0312/2 про надання консультаційних послуг. Згідно п.1.1. договору клієнти отримують, а консультант на договірній основі зобовязується сприяти отриманню клієнтами імміграційної візи від Посольства США, шляхом здійснення консультування визначеним у цьому договорі. Пунктом 6.2 договору встановлено, що клієнт зобовязується сплатити повну вартість Договору в сумі 13000 доларів США у гривнях по курсу НБУ на момент сплати поетапно наступним чином: 6.2.1. Оплатити суму у розмірі 2000 доларів США у гривнях по курсу НБУ на момент сплати, не пізніше двох тижнів після дати назначеної співбесіди та підписаного акту про виконання робіт; 6.2.2. Оплатити суму у розмірі 5500 доларів США у гривнях по курсу НБУ на момент сплати, не пізніше шести місяців з моменту дати назначеної співбесіди і підписаного акту про виконання робіт; 6.2.3. Оплатити суму у розмірі 5500 доларів США у гривнях по курсу НБУ на момент сплати, не пізніше одного року з моменту дати назначеної співбесіди і підписаного акту про виконання робіт. З метою забезпечення виконання зобовязань [PERSON] та [PERSON] за договором від 03.12.2012р., 19.12.2012р. між СПД-ФО [PERSON] (кредитором), [PERSON], [PERSON] (боржники) та [PERSON] (поручитель) укладено договір поруки, згідно якого поручитель зобовязалась солідарно із боржниками відповідати перед кредитором за виконання всіх зобовязань боржників, що виникли з договору від 03.12.2012р. Виконання зобовязань зі сторони позивача стверджується актом виконаних робіт від 03.12.2012р., підписаним [PERSON], [PERSON] та СПД-ФО [PERSON] Відповідачами за консультаційні послуги було сплачено 2000,00 доларів США. Дані обставини встановлені рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 27.03.2014р. по справі №607/985/14-ц, а також, частково, матеріалами даної справи. Так, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.03.2014р. по справі №607/985/14-ц задоволено позов (позовна заява надійшла до суду 21.01.2014р.) субєкта підприємницької діяльності фізичної особи [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу. Стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь субєкта підприємницької діяльності фізичної особи [PERSON] заборгованість за договором про надання консультаційних послуг №0312/2 від 03.12.2012р. в сумі 87890,00 грн., а також 878,90 грн. судового збору. При цьому, судом було встановлено порушення відповідачами прав позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення з відповідачів солідарно на користь позивача боргу за договором про надання консультаційних послуг №0312/2 від 03.12.2012р. у сумі 11000,00 доларів США, що за курсом НБУ (799,30 грн. за 100 доларів США) та в межах заявлених вимог відповідає 87890,00 грн. Згідно ч. 3 статті 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Окрім того, судом при розгляді даної справи №607/4851/16-ц встановлено, що згідно п. 6.3 договору про надання консультаційних послуг передбачена відповідальність клієнтів за несвоєчасну оплату за надані консультаційні послуги, а саме сплата штрафу консультанту в розмірі 50% від загальної суми визначеної в п. 6.2. Договору. Листом від 22.04.2016р. за №2517 Зборівський районний відділ ДВС ГТУЮ у Тернопільській області повідомив, що виконавче провадження з виконання виконавчого листа по справі №607/985/14 від 30.09.2014р. про стягнення коштів із [PERSON] закінчено 19.10.2015р. на підставі п. 8 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», тобто у звязку із повним фактичним виконанням виконавчого документа. При цьому відділ ДВС повідомив, що 05.05.2015р. від боржника [PERSON] надійшли кошти 45422,06 грн., 14.05.2015р. 18181,82 грн., 17.08.2015р. 10909,09 грн., 27.08.2015р. 9090,91 грн., 13.10.2015р. 1142,41 грн. У той час як Другим відділом ДВС Тернопільського МУЮ стягнуто з [PERSON] 4022,62 грн. (повідомлення Другого відділу ДВС від 09.10.2015р.). Усі кошти були перераховані стягувачу. Тобто всього на користь стягувача [PERSON] на виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.03.2014р. по справі №607/985/14-ц стягнуто 88768,91 грн., що складає заборгованість за договором про надання консультаційних послуг №0312/2 від 03.12.2012р. в сумі 87890,00 грн., а також 878,90 грн. судового збору. Також листом від 20.09.2016р. за №5326 Зборівський районний відділ ДВС ГТУЮ у Тернопільській області повідомив, що платежі від 17.08.2015р., 27.08.2015р. і 13.10.2015р. сплачені самим боржником [PERSON] після відкриття виконавчого провадження. Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про часткову обґрунтованість позовних вимог, підтвердження їх матеріалами справи та необхідність частково задовольнити позов. При цьому, суд виходив із наступних мотивів. Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Стаття 629 Цивільного кодексу України встановлює, що договір є обов'язковий до виконання сторонами. Із статей 610, 611, 612 Цивільного кодексу України вбачається, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушення умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема зміна умов зобов'язання та сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Відповідно до вимог ст. 599 Цивільного кодексу України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до вимог ст.625 Цивільного кодексу України, Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», передбачено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Окрім того, Верховним Судом України у Постанові від 23.09.2015р. по справі №6-1206цс15 висловлено наступну правову позицію. Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Згідно ч. 2 статті 524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до статті 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відтак, Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області рішенням від 27.03.2014р. на підставі ч. 1 статті 533 ЦК України стягнуто із солідарних боржників суму боргу у гривні. Проте, у самому ж рішенні суду зазначено, що це еквівалент валютної заборгованості в розмірі 11000,00 доларів США. Знову ж таки, на підставі ч. 1 статті 533 ЦК України, грошове зобовязання за Договором виконувалось боржниками у гривні. Проте, у звязку із тим, що Договором передбачено зобовязання в іноземній валюті, на підставі ч. 2 статті 533 ЦК України, п. 6.2 Договору, зарахування погашення кожного платежу у гривні повинно відбуватись до курсу НБУ на день платежу. Отже погашення боржниками боргу відбувалось: 05.05.2015р. - 45422,06 грн., що в еквіваленті складає 2149,40 доларів США (курс НБУ 2113,2395 грн. за 100,00 доларів США); 14.05.2015р. 18181,82 грн., що в еквіваленті складає 883,87 доларів США (курс НБУ 2057,0787 грн. за 100,00 доларів США); 17.08.2015р. 10909,09 грн., що в еквіваленті складає 492,56 доларів США (курс НБУ 2214,7739 грн. за 100,00 доларів США); 27.08.2015р. 9090,91 грн., що в еквіваленті складає 424,30 доларів США (курс НБУ 2142,5702 грн. за 100,00 доларів США); 13.10.2015р. 1142,41 грн., що в еквіваленті складає 52,36 доларів США (курс НБУ 2181,7734 грн. за 100,00 доларів США); 09.10.2015р. 4022,62 грн., що в еквіваленті складає 188,86 доларів США (курс НБУ 2129,9291 грн. за 100,00 доларів США); Всього відповідачами після винесення рішення суду від 27.03.2014р. повернуто позивачу 4191,35 доларів США. Отже, з урахуванням викладеного та беручи до уваги 2000,00 доларів США повернутих відповідачами ще до ухвалення вищевказаного рішення, заборгованість відповідачів [PERSON] та [PERSON] за Договором від 03.12.2012р. складає 6808,65 доларів США. Однак, враховуючи те, що суд не може вийти за межі позовних вимог, а позивач просить стягнути лише 6406,02 доларів США, як залишок боргу за Договором від 03.12.2012р., суд задовольняє позов лише у цій сумі боргу за Договором. Вочевидь, позивач не врахував того, що на рахунок стягувача органом ДВС перераховувались суми після пропорційного відрахування 10% виконавчого збору. Щодо стягнення цієї ж суми солідарно із поручителя [PERSON], суд зазначає наступне. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі (стаття 553 ЦК України) Згідно статті 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч. 4 статті 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Так як акт про виконання робіт підписаний сторонами [PERSON], [PERSON] та СПД-ФО [PERSON] 03.12.2012р., то строк виконання основного зобовязання за Договором від 03.12.2012р. щодо сплати клієнтами [PERSON] і [PERSON] за послуги консультанту [PERSON] згідно п. 6.2.3 Договору минає 03.12.2013р. Договором поруки від 19.12.2012р. не встановлено строку його дії. 21.01.2014р. позивач предявив позов до відповідачів, у тому числі до поручителя [PERSON], тобто менше, ніж через шість місяців з дня настання строку виконання основного зобовязання. А тому, порука [PERSON] передбачена договором від 19.12.2012р. не припинилась, остання несе солідарну відповідальність із [PERSON] та [PERSON] за належне виконання умов Договору від 03.12.2012р. Отже, неповернута сума на Договором від 03.12.2012р. в розмірі 6406,02 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти на день ухвалення рішення (курс НБУ 100 доларів США = 2586,4415 грн.) складає 165687,96 грн., підлягає солідарному стягненню з усіх трьох відповідачів на користь позивача. Також підлягає до часткового задоволення позовна вимога про стягнення 3% річних від простроченої суми на підставі ч. 2 статті 625 ЦК України. Позивач просить стягнути солідарно із відповідачів 576,54 доларів США із розрахунку 3% річних за період з 26.04.2013р. по 26.04.2016р., тобто за 1095 календарних днів, від суми заборгованості 6406,02 доларів США. Однак, суд не погоджується із позивачем щодо валюти стягнення та розрахунку 3% річних. Відповідно до ч. 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених ст. 625 ЦК, як особливої міри відповідальності, їх стягнення проводиться виключно в національній валюті Україні гривні (Аналіз Верховного Суду України практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві). Строк виконання основного зобовязання за Договором від 03.12.2012р. минув 03.12.2013р., тому прострочення відповідачів почалось 04.12.2013р. і з врахуванням меж позову тривало до 26.04.2016р., тобто 875 днів. Таким чином 3% річних від простроченої суми 6406,02 доларів США складе 460,71 доларів США (6406,02 х 875 х 3) / (365 х 100), що в еквіваленті до національної валюти на день ухвалення рішення (курс НБУ 100 доларів США = 2586,4415 грн.) складає 11915,99 грн., які й слід стягнути солідарно з усіх відповідачів на користь позивача. Проте, щодо стягнення штрафу на підставі п. 6.3. Договору суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовної вимоги, однак необхідність відмовити позивачу у її задоволенні, у звязку із спливом позовної давності. При цьому суд керувався наступним. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (статті 549, 550 ЦК України). Згідно ч. 2 статті 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Пунктом 6.3. Договору про надання консультаційних послуг від 03.12.2012р. передбачена відповідальність клієнтів за несвоєчасну оплату за надані консультаційні послуги, а саме сплата штрафу консультанту в розмірі 50% від загальної суми визначеної в п. 6.2. Договору. Відповідачами безумовно, і це вбачається зокрема із рішення Тернопільського міськрайонного суду від 27.03.2014р., порушено умови Договору щодо строків оплати за надані консультаційні послуги, і за це передбачено сплату штрафу в розмірі 6500,00 доларів США (50% від 13000,00 доларів США визначених п. 6.2. Договору). Проте, представником відповідачів [PERSON] та [PERSON] до ухвалення рішення подано заяву про застосування позовної давності до вимог про стягнення штрафу. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009р. «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Згідно п. 1 ч. 2 статті 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (стаття 261 ЦК України). Строк виконання за договором від 03.12.2012р. сплив 03.12.2013р. Тому поданий 06.05.2016р. позов про стягнення штрафу є поза межами річного строку позовної давності. Відповідно до ч. 3, 4 статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Тому у задоволенні позовної вимоги про стягнення штрафу слід відмовити, у звязку із спливом позовної давності. Судом відхиляються посилання представника позивача на частини 1 і 2 статті 264 ЦК України, згідно якої Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Позивач вказує на те, що ним 21.01.2014р. предявлено позов до відповідачів про стягнення основної суми боргу, і цим позовна давність перервалась. Однак, дане посилання є необґрунтованим, так як 21.01.2014р. позов предявлено лише щодо основної суми боргу, про стягнення штрафу позовної вимоги не було. Формулювання «частина вимоги» могло б бути застосовано, якби 21.01.2014р. позивач просив стягнути частину штрафу. Більше того, з 21.04.2014р. до 05.06.2016р. (дати другого звернення до суду) минуло більше року. Позивач також обґрунтовує переривання строку позовної давності визнанням боржниками свого боргу, яке проявилось у тому, що [PERSON] самостійно погашала заборгованість на користь позивача через орган ДВС в ході виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду від 27.03.2014р. Останнє погашення боргу відбулось 13.10.2015р., а тому позовну давність слід рахувати з цього дня. Суд не погоджується із цією позицією позивача та зазначає, що визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами. Визнання боржником свого боргу після спливу позовної давності не свідчить про переривання перебігу такої давності. Така ж позиція викладена у п. 4.4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів». У звязку із тим, що [PERSON] погашала суму основного боргу за рішенням суду, предметом якого не було стягнення штрафу, суд не вважає дані дії доказом визнання нею вимоги про стягнення штрафу. Окрім того, перша сплата боргу відбулась 05.05.2015р., тобто після спливу річного строку з 04.12.2013р., а тому також не може свідчити про визнання нею вимоги про стягнення штрафу. За таких обставин, суд вважає, що відповідачами було порушено зобовязання за Договором №0312/2 про надання консультаційних послуг від 03.12.2012р., у звязку із чим позовні вимоги про солідарне стягнення із відповідачів на користь позивача 6406,02 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти на день ухвалення рішення (курс НБУ 100 доларів США = 2586,4415 грн.) складає 165687,96 грн., 3% річних в розмірі 11915,99 грн., підлягають до задоволення як такі, що підтвердженні матеріалами справи, ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та не спростовані належними та допустимими доказами відповідачами, відмовивши у задоволенні решти позовних вимог. Згідно ст. 88 ЦПК України в користь позивача із відповідачів слід стягнути понесені судові витрати по справі пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а саме 1776,03 грн. сплаченого судового збору, по 592,01 грн. з кожного.

Outcome: partial