Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення складової заробітної плати до відповідача Державного підприємства «Красноармійськвугілля» і в обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що він перебував у трудових відносинах із відповідачем з 03.11.2014 по 04.07.2015. Звільнений за наказом № 686 від 06.07.2015 року. Позивач працював гірником очисного забою 5 розряду підземним з повним робочим днем в шахті, був звільнений за власним бажанням. В день звільнення позивач працював, окрім цього він письмово вимагав проведення із ним розрахунку. Позивач звертався до Димитровського міського суду Донецької області із позовною заявою по ДП Красноармійськвугілля про стягнення винагороди за вислугу років та стягнення середнього заробітку. 29 грудня 2015 року рішенням Димитровського міського суду Донецької області було стягнуто середньоденний заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 09.10.2015 по 29.13.2015 року 18151,48 грн та винагороду за вислугу років в сумі 2677,14 грн. В судове засідання по тій справі відповідач надав заперечення в яких було зазначено, виплата компенсацій за проїзд можлива у разі представлення до адміністрації шахти належних проїзних документів. Також листом від 21.12.2015 року відповідач повідомив, що з питання компенсації за проїзд потрібно звернутися до профспілкового комітету, та надати належні проїзні документи, підтвердити належне відношення до цих документів та надати інформацію, що ці білети пов'язані із доставленням на роботу на ВП «Шахта «Родинська». 11 березня 2016 року позивач цінним листом із описом направив заяву із квитками на суму 995 грн. Заявою було підтверджено, що ці квитки пов'язані із доставлення на роботу, адже з місця проживання позивача до місця роботи відстань 14,2 км. У відповідь було отримано лист від 17.03.2016 року №1-161, яким було відмовлено у виплаті компенсації за проїзд, посилаючись на те, що нібито позивач не підтвердив своє відношенню до цих документів, не надав інформації, що ці білети пов'язані із доставкою на роботу, та немає в наявності відповідно акту від диспетчеру з транспорту. Відсутність підвезення на роботу підтверджується статтею у засобі масової інформації «Газета «[PERSON]», де опубліковано інтерв'ю голови місцевої організації профспілок НПГУ [PERSON] У статі зазначено, що «тривалий час немає підвезення гірників на шахту «Родинська». Для проведення компенсації за проїзд, відповідач вимагає від позивача те, що не передбачено нічим. А свої висновки, щодо належності документів та факту відсутності автотранспорту, відповідач будує на необґрунтованих припущеннях. Як свідчать табуляграми, всього за період з листопада 2014 по червень 2015 позивачем було відпрацьовано 147 днів. За проїзд з м-н Світлий (м. Димитров) до зуп. Заводська (м. Красноармійськ) позивач сплачував на автобусі 51 маршруту 5 грн. За проїзд від зуп. Заводська (м.Красноармійськ) до зуп. Шахтарьска (м. Родинське) позивач сплачував на автобусі 25 маршруту 4 грн. Тобто проїзд за один робочій день в обидві сторони складав 18 грн. За 147 відпрацьованих днів позивач витратив 147x18-2646 грн. [PERSON] підтвердити може лише квитками на 995 грн. Тому позивач просить суд, стягнути з відповідача на користь позивача 995 гривень компенсації витрат на проїзд. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутності, наполягав на задоволенні вимог у повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні наполягав на задоволенні вимог позивача, обґрунтовуючи свою позицію обставинами, викладеними у позовній заяві та наданих у письмовому вигляді поясненнях на заперечення проти позову представником відповідача. Представник відповідача позов не визнав, заперечуючи проти вимог позивача у повному обсязі. Обґрунтовував свою позицію тими обставинами, що колективний договір Державного підприємства «Красноармійськвугілля» в частині вирішення питання відшкодування витрат працівників на проїзд не розповсюджується на працівників Відокремленого підрозділу «Шахта «Родинська», оскільки у цьому колективному договорі є посилання, що вирішення цього питання має регулюватися колективним договором ВП, але такий договір не укладався на ВП шахти, тому це питання залишається не узгодженим. Крім того, у заяві про прийняття його на роботу позивач [PERSON] погоджувався з тим фактом, що діставатися до місця роботи він має самостійно. З наданих суду квитків не вбачається, що належать вони саме позивачу, до якого маршруту вони належать, який перевізник їх видав, номери майже всіх квитків слідують один за одним. Просив суд відмовити у задоволенні вимог позовної заяви у повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані суду письмові докази, суд вважає встановленими у судовому засіданні наступні обставини. Позивач [PERSON] працював у Відокремленому підрозділі відповідача «Шахта «Родинська» у якості гірника очисного забою 5 розряду підземним з повним робочим днем в шахті у період з 3 листопада 2014 року по 4 липня 2015 року включно, після чого був звільнений за власним бажанням на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України (а.с. 5-10, 66). Позивач, як встановлено з табелів виходів на роботу за листопад 2014 року травень 2015 року, у зазначений період виходив на роботу, працював у різні зміни і час його зайнятості перепадав на такі години: 1 зміна з 8.00 до 14.00 годин, 2 зміна з 14.00 до 20.00 годин, 3 зміна з 20.00 до 2.00 годин, 4 зміна з 2.00 до 8.00 годин (а.с. 67-75). 8 грудня 2015 року [PERSON] звертався до Державного підприємства «Красноармійськвугілля» з приводу компенсації витрат на проїзд у період його роботи на одному з підприємств відповідача, на яке отримав розяснення про необхідність надання належних проїзних документів, підтвердження належності до цих документів та доведення, що ці документи повязані з проїздом до місця роботи та у зворотному напрямку (а.с. 15). 11 березня 2016 року позивачем до відповідача направлені оригінали автобусних квитків номіналом по 5 гривень 100 штук, номіналом по 4 гривні 99 штук, номіналом по 1 гривні 11 штук, номіналом по 5 гривень 5 штук, номіналом по 2 гривні 11 штук, номіналом по 1 гривні - 41 штука. Всього на суму 995 гривень (а.с. 17). Надані представником відповідача, на вимогу суду, копії квитків на маршрутне таксі, збігаються кількістю та номінальною вартістю із описом вкладень поштового відправлення від позивача на адресу відповідача, тому суд вважає безпідставним твердження представника позивача, що це не ті квитки, які він направляв на адресу відповідача (а.с. 102-121). Після отримання цих квитків, у листі від 17 березня 2016 року за № 1-161 (а.с. 18), відповідач від позивача для здійснення відшкодування витрат на проїзд, зажадав надання акту від диспетчера по транспорту на підтвердження відсутності автотранспорту у період з 3 листопада 2014 року по 4 липня 2015 року, а також, підтвердити своє відношення до наданих проїзних документів та надати інформацію, яким чином ці квитки відносяться до доставки його на роботу до ВП «Шахта «Родинська». При цьому, як зазначено суду у довідці ВП «Шахта «Родинська», у штатному розписі ВП посада диспетчера по транспорту відсутня (а.с. 101). У підтвердження тієї відстані, яка є між містами Димитров (нині Мирноград) і Родинське Донецької області, позивачем суду надано роздруківку з інтернет-ресурсу «Coogle», за якою ця відстань становить 14,2 кілометри (а.с. 22). З міста Димитров у місто Красноармійськ можливо добратися приміськими маршрутами «Красноармійськ (ДП Ринок Димитров (ЗА мкр. Світлий)» (15 випусків автобусів), «Красноармійськ (ДП ринок) Димитров (ЗА ш-та Димитрова)» (4 випуски автобусів) та «Димитров (ЗА п. Новатор) Красноармійськ (АС) (1 випуск автобусу), а також транзитними автобусами. З міста Красноармійська до с.Родинське можна добратися маршрутом «Красноармійськ с.Родинське», договір на перевезення укладений з Красноармійським міськвиконкомом. Вартість проїзду у приміському та міжміському внутрішньообласному сполученні, на даний час, визначається перевізниками самостійно. Ці відомості підтверджені інформацією Департаменту розвитку базових галузей промисловості Донецької обласної державної адміністрації від 20 листопада 2015 року за № ДО 1.10-2471 (а.с. 24). Позивач, як встановлено із змісту рішення Димитровського міського суду Донецької області від 29 грудня 2015 року, не вперше звертається до відповідача з трудовим спором, але питання щодо відшкодування витрат за проїзд до місця роботи і у зворотному напрямку, під час розгляду цих питань, судом по суті не вирішувалось (а.с. 11-13). Пунктом 7.6. Колективного договору ДП «Красноармійськвугілля», підписаного у 2007 році і який діяв у період спірних правовідносин, встановлено, що доставка працівників на роботу і з роботи повинна здійснюватись службовим транспортом, для чого забезпечити безкоштовний підвіз працівників ВП шахт до міста роботи і назад при умові знаходження ВП шахти на відстані більше 3 кілометрів від населеного пункту і відсутності інших видів транспорту (питання організації перевезення працівників оговорюється колективними договорами ВП шахт). При відсутності транспорту компенсувати працівникам Підприємства витрати на проїзд. Складати акт диспетчеру по транспорту у випадках не підвезення працівників до місця роботи з причини відсутності автобусів з подальшим оформленням наказу по ВП шахти (а.с. 20-21). За змістом статті 18 Кодексу законів про працю України та статті 9 Закону України «Про колективні договори і угоди», положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства і обовязкові як для роботодавця, так і для працівників підприємства, тому судом не приймаються до уваги доводи представника відповідача, що колективний договір ДП «Красноармійськвугілля» не розповсюджується на працівників ВП «Шахта «Родинська» і що питання відшкодування витрат на проїзд щодо працівників ВП, наразі, не врегульоване, оскільки це суперечить наведеним вимогам законодавства. Оскільки ВП «Шахта «Родинська» є структурним підрозділом відповідача, не має статусу юридичної особи і у ВП, як встановлено з пояснень сторін, з часу встановлення такої форми господарювання, жодного разу не укладались колективні договори, суд вважає, що належною нормою у вирішенні цього питання є пункт 7.6. Колективного договору ДП «Красноармійськвугілля» 2007 року. Оскільки за даними Відокремленого підрозділу «Автомобіліст» ДП «Красноармійськвуггіля (а.с. 60), у період з 1 листопада 2014 року по 17 лютого 2015 року автобуси за маршрутами м.Димитров - шахта Родинська і м.Красноармійськ шахта Родинська виділялися, а на спростування цієї інформації позивачем будь-яких доказів суду не надано, суд вважає спірним періодом у даних правовідносинах період з 18 лютого 2015 року до часу звільнення позивача з підприємства відповідача 4 липня 2015 року. Надана позивачем суду у підтвердження не підвозу працівників до ВП «Шахта «Родинська» стаття голови місцевої організації профспілок НПГУ [PERSON], розміщена у газеті «[PERSON] город» від 28 серпня 2015 року, не містить конкретних дат, в ній автор лише зазначає, що підвозу робітників до шахт немає тривалий час (а.с. 28). Проаналізувавши зміст пункту 7.6. Колективного договору ДП «Красноармійськвугілля», суд приходить до висновку, що обов*язок роботодавця щодо безкоштовної доставки працівників ВП виникає за наявності таких ознак: 1) якщо відокремлений підрозділ знаходиться на відстані більше 3 кілометрів від населеного пункту; 2) якщо відсутні інші види транспорту. При цьому, два цих критерії мають існувати одночасно. І лише за відсутності транспорту (суд виходить з поняття будь-якого транспорту, оскільки інше не закладено у зміст цього пункту), роботодавець повинен здійснювати компенсацію витрат на проїзд. Відокремлений підрозділ «Шахта «Родинська» ДП «Красноармійськвугілля» розташоване безпосередньо біля міста Родинське і дістатися цього міста можливо громадським транспортом, що не оспорюється сторонами у справі та підтверджено інформацією Департаменту розвитку базових галузей промисловості Донецької обласної державної адміністрації від 20 листопада 2015 року за № ДО 1.10-2471. За таких умов, для відшкодування позивачу витрат на проїзд до місця роботи та у зворотному напрямку, відсутні правові підстави. Суд звертає увагу на те, що у пункті 7.6 згаданого колективного договору, мова йде про розташування саме ВП шахти від населеного пункту, а не місця проживання працівника від ВП шахти. Враховуючи викладене, суд вважає, що у задоволенні вимог позивача до відповідача ДП «Красноармійськвугілля», необхідно відмовити. На пiдставi статей 18 Кодексу законів про працю України, Закону України «Про колективні договри і угоди»,

Outcome: dismissed