Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що йому - майору міліції на виконання наказу МВС України за рішенням керівництва та житлово-побутової комісії УМВС В Тернопільській області у 2009 році було виділено вищевказане службове жиле приміщення. Разом із позивачем у квартиру вселились члени його сімї: відповідач - [PERSON] і син [PERSON]. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 17.02.2014р. шлюб між сторонами розірвано. Даним рішенням суду встановлено, що з грудня 2013 року сторони проживають окремо, подружніх відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть. Позивач зазначає, що відповідач добровільно, без примусу переїхала жити до своїх батьків у с. Смиківці. За час з грудня 2013 року і до цього часу відповідач жодного разу не була в квартирі, і всі обов'язки, що випливають із договору найму житлового приміщення, покладені на позивача. У зв'язку із тим, що відповідач більше ніж 6 місяців не проживає у квартирі, просить визнати її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з підстав наведених у позовній заяві та наданих суду усних поясненнях. Відповідач та його представник заперечили щодо задоволення позову. Надали суду письмові заперечення та усні пояснення. Вказали на те, що наведені позивачем підстави для задоволення його позовних вимог є не обґрунтованими. Посилаються на те, що відповідач не проживає у вищевказаній квартирі не з власної волі, а у зв'язку із тим, що позивач чинить їй перешкоди у цьому, зокрема забрав у неї ключі від квартири. З метою усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, відповідач у березні 2014р. звернулась із відповідним позовом до Тернопільського міськрайонного суду. Відкрито провадження у цивільній справі №607/3692/14-ц. Просять відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. 28.10.2006р. сторони уклали шлюб. Від даного шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON]. З грудня 2013 року відповідач разом із сином [PERSON] проживає у житловому будинку по [ADDRESS]. [PERSON] навчається в 1-А класі Тернопільської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №3. Дані обставини встановлені рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 17.02.2014р. по справі №607/910/14-ц, яким розірвано шлюб між сторонами та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON]. В силу ч. 3 статті 61 ЦПК України ці обставини доказувати не потрібно. Також судом встановлено, що 15 жовтня 2009 року, під час перебування сторін у шлюбі, виконавчий комітет Тернопільської міської ради видав [PERSON] ордер на службове житлове приміщення - квартиру житловою площею 28,8 кв.м., яка складається із двох кімнат за адресою [ADDRESS]. Ордер виданий позивачу на склад сім'ї разом із дружиною [PERSON] та сином [PERSON]. Згідно довідки ТзОВ «Коменерго-Тернопіль» від 05.02.2014р. за №214, у квартирі за адресою м. Тернопіль, [ADDRESS] з 24.10.2009р. зареєстровані сторони та їх син [PERSON]. Квартира не приватизована, тип власності - державна. Особовий рахунок відкритий на позивача. Реєстрація сторін за вищевказаною адресою підтверджується також інформацією, яка міститься у паспортах сторін. З кінця грудня 2013р. по день розгляду справи відповідач разом із сином [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS]. Дана обставина визнається сторонами та не потребує доказування, в силу ч. 1 статті 61 ЦПК України. 13.03.2014р. відповідач [PERSON] звернулась до Тернопільського міськрайонного суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням - вищевказаною квартирою. Посилається на те, що [PERSON] протиправно позбавив її можливості користуватись квартирою, відібрав у неї ключі від квартири, відмовився впускати її до квартири. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 01.04.2014р. відкрито провадження по цивільній справі №607/3692/14-ц. На даний час рішення суду за результатами розгляду позову немає. Свідок [PERSON], яка є співробітницею відповідача [PERSON], пояснила, що бачила, як позивач приходив 31.12.2013р. на роботу до відповідача та в наполегливій формі вимагав віддати йому ключі від квартири, позивач без дозволу відповідача оглянув вміст її особистої сумки. Також повідомила, що відповідач їй жалілась, що не може потрапити до квартири, так як позивач їй перешкоджає у цьому. Показання свідків [PERSON], [PERSON] (сусіди по будинку [ADDRESS]) та акти складені ТзОВ «Коменерго-Тернопіль», і видані на підставі них довідки, судом не оцінювались, так як обставини, з приводу яких допитували свідків та були подані згадані письмові докази, а саме не проживання відповідача у вищевказаній квартирі, не заперечуються відповідачем, визнані сторонами, і як було зазначено вище, не підлягають доказуванню. Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про не обґрунтованість позовних вимог, не підтвердження їх матеріалами справи та необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних мотивів. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Згідно статті 64 Житлового кодексу України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Статтею 71 Житлового кодексу України визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно статті 72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Судом встановлено, що відповідач, яка разом із позивачем і їх спільним малолітнім сином [PERSON] зареєстрована у квартирі за адресою м. Тернопіль, [ADDRESS], з кінця грудня 2013р. по день розгляду справи не проживає у цій квартирі, тобто більше шести місяців. Однак, аналізом зібраних по справі доказів в сукупності, зокрема показів свідка [PERSON], наявності спору між сторонами в суді про усунення перешкод в користуванні квартирою (при цьому суд бере до уваги, що позов про усунення перешкод пред'явлений раніше, ніж позов про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а також до спливу шестимісячного терміну), суд прийшов до висновку, що відсутність відповідача у квартирі понад шість місяців є вимушеною, пов'язаною з несприятливими умовами проживання відповідача і дитини із позивачем в спірній квартирі, а саме наявності конфлікту між сторонами. Беручи до уваги рівність сторін щодо прав на спірну квартиру (ст. 64 ЖК України), не встановлення судом добровільності (невимушеності) зміни місця проживання відповідачем, суд вважає, що відповідач не проживала в спірній квартирі понад шість місяців з поважних причин, а відтак суд не вправі в порядку статті 71 ЖК України визнати відповідача такою, що втратила право на користування спірною квартирою. Також судом при розгляді даної справи беруться до уваги інтереси дитини - сина сторін [PERSON]. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Враховуючи те, що малолітній [PERSON] навчається у школі, яка знаходиться в м. Тернополі, а на даний час проживає разом із матір'ю за межами міста Тернополя, позбавлення відповідача - матері [PERSON] права на користування спірною квартирою безумовно погіршує становище дитини. Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У зв'язку із тим, що рішення ухвалено не на користь позивача, відповідно до статті 88 ЦПК України, понесені ним судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed