Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-13 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся до суду із позовом до [PERSON], про розірвання договору про спільну діяльність від 28 серпня 2008р. укладеного між [PERSON], та [PERSON], визнання за [PERSON], права власності на ? частину нежитлової будівлі (магазин з офісними приміщеннями) по [ADDRESS], площею 425.4 кв.м. (реєстраційний номер майна в Реєстрі прав власності на нерухоме майно - 2098054), визнання за [PERSON], права власності на ? частину земельної ділянки по [ADDRESS], площею 0.0135 га (кадастровий номер [NUMBER]), визнання за [PERSON], права на ? частину грошових коштів, які отримані [PERSON], як орендна плата за договорами оренди приміщень будинку [ADDRESS] за період з 01 червня 2012р. по 01 квітня 2017р., поділу їх в натурі та стягнення з [PERSON], в користь [PERSON], 642350 (шістсот сорок дві тисячі триста п'ятдесят) грн.. 00 коп., визнання за [PERSON], права на ? частину грошових коштів, які отримані як прибуток від торгівлі на другому поверсі торгового центру по [ADDRESS], поділу їх в натурі і стягненні з [PERSON], в користь [PERSON], 580000 (п'ятсот вісімдесят) тисяч 00 грн. та стягненні судових витрат за послуги адвоката в сумі 65450 (шістдесят п'ять тисяч чотириста п'ятдесят) грн.. 00 коп. та судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що сторони знайомі понад 20 років. В 2008 році домовились спільно, у рівних частках придбати та реконструювати будівлю, що знаходиться по [ADDRESS] в м. Стрию Львівської області. З метою усунення ймовірних адміністративних перепон в реконструкції, купівля будівлі була оформлена на ім'я [PERSON], який обіцяв згодом переоформити реконструйовану будівлю на двох. Протягом 2008-2011 року обидва партнери внесли приблизно рівні вклади. [PERSON], вклав у реконструкцію близько 110000 доларів США. Після завершення реконструкції наприкінці 2011р. сторони певний час використовували будівлю спільно, а згодом [PERSON], відмовився оформити на [PERSON], половину будівлі і у червні 2012р., змінив замки та усунув його від використання спільної будівлі. З червня 2012 року [PERSON], не володіє будівлею та не отримує жодного доходу від цього спільного майна. У липні 2012 року [PERSON], сплатив [PERSON], 25000 доларів США на покриття боргів. [PERSON], вважає, що його майнові права та інтереси порушені [PERSON], а тому звертається до суду за захистом. Так, в серпні 2008 року [PERSON], звернувся до [PERSON], з усною пропозицією придбати спільно, будівлю колишнього пункту прийому склотари за адресою [ADDRESS], розташований на території ринку і на його місці спільно збудувати торговий центр для подальшої спільної експлуатації з метою торгівлі та надання приміщень в оренду. Згодом, [PERSON], разом з [PERSON], зустрілися з [PERSON], оглянули будівлю і [PERSON], з пропозицією [PERSON] погодився. Сторони погодили ціну будівлі - еквівалент 42000 доларів США. [PERSON], порадився з дружиною [PERSON] і тещею [PERSON], та вирішили продати власне майно, зокрема, лотки на КП «Ринок», мікроавтобус, земельну ділянку, а отримані за це гроші вкласти у спільну діяльність. Готуючись до внесення вкладів на виконання договору про спільну діяльність, [PERSON], окрім заощаджень, які мав від продажу у 2007р. магазину-кафе по [ADDRESS], в розмірі 110000 доларів США, продав три лотки на промисловому ринку вартістю 15000 доларів США, мікроавтобус «Мерседес-Віто» [NUMBER] за 16400 доларів США, незавершений будівництвом житловий будинок та земельну ділянку в [ADDRESS] в розмірі 23000 доларів США. 07 листопада 2008 року [PERSON] з дружиною [PERSON], [PERSON] з дружиною [PERSON], та продавцем [PERSON] прибули до приватного нотаріуса [PERSON] для укладення договору купівлі-продажу будівлі. В нотаріальній конторі [PERSON], запропонував оформити договір купівлі-продажу на його ім'я мотивуючи це тим, що він є заступником директора КП «Ринок», двоюрідним братом голови Стрийської районної державної адміністрації [PERSON], який є головою земельної комісії у м. Стрию і йому буде легше оформляти необхідні дозвільні іокументи на реконструкцію будівлі. Якщо ж будівля буде оформлена на двох, як запевняв [PERSON] то дозволу на реконструкцію не дадуть. Після закінчення реконструкції [PERSON] обіцяв оформити торговий центр порівну на двох. Цілковито довіряючи партнеру, [PERSON] з пропозицією погодився. 07.11.2008р., між [PERSON] та [PERSON], в нотаріуса, в присутності [PERSON], було підписано купівлі продажу нежитлової будівлі - пункту прийому склотари площею 40,5 кв.м. за адресі [ADDRESS], зазначивши ціну у розмірі 200 000 грн. Безпосередньо в приміщенні нотаріальної контори [PERSON] і [PERSON] розрахувались [PERSON], заплативши йому готівкою 214 000 гривень. Після придбання будівлі пункту склотари сторони домовилися, що будівництвом будуть займатися спільно. [PERSON] підшукав та найняв бригаду робітників для реконструкції, практично займався організацією усіх робіт, постачанням будівельних матеріалів, розраховувався з будівельниками, але усі роботи погоджував з партнером [PERSON], який фактично з 14.01.2010 року до відкриття торгового комплексу 14.04.2011р., весь час перебував на лікуванні з переломом правого стегна. Гроші в реконструкцію сторони вкладали спільно, приблизно у рівних частках, фіксували в зошиті. Поточні витрати вів [PERSON] у своєму зошиті, які передавав [PERSON] для загального обліку. Загалом сума інвестицій [PERSON], у реконструкцію будівлі та її діяльність, зокрема в купівлю будівлі, будівельних матеріалів, оплату робіт та послуг, оплату робітників склала 110 000 доларів США, що підтверджується письмовими доказами: - листом Стрийського районного комунального підприємства «Госпрозрахункове проектно-виробниче архітектурно-планувальне бюро» від 07.02.2017р. про те, що на звернення [PERSON] 2009 - 2010 pp. йому були надані послуги під час будівництва та реконструкції магазину з офісі приміщеннями по [ADDRESS] у м. Стрию, виконано робіт на 16500 грн., поясненнями [PERSON], листом підприємця [PERSON] про продаж [PERSON] будівельних матеріалів на суму 60085 грн., які доставлено на будівництво по [ADDRESS] Оплату проводив [PERSON]; листом підприємця [PERSON], від 03.02.2017р. про встановлення на замовлення [PERSON],, у квітні 2011р. рекламних виробів на будинку [ADDRESS], які оплатив [PERSON]; поясненнями підприємця [PERSON] про доставку сипучих будівельних матеріалів, які замовляв [PERSON] на будівництво по [ADDRESS], листом підприємця [PERSON] від 09.02.2017р. про те, що грудні 2010р. на замовлення [PERSON] він виготовив на ДП «ЕКРАН» віконні конструкції, доставив та встановив в торговому центрі по [ADDRESS] в м. Стрию. Оплату за виготовлення, доставку та монтаж здійснено [PERSON] особисто, листом ВАТ «Завод Веста» від 22.02.2017р. про те, що на замовлення [PERSON] у 2011р. було виготовлено, доставлено та встановлено металеві пожежні сходи, перила, вхідні на торговому комплексі по [ADDRESS] Вартість послуг оплатив [PERSON]; листом завідувача виробництвом ТзОВ «Гарант» [PERSON], 24.02.2016р. про те, що з 2009 по 2012 pp. було продано [PERSON] і доставлено на будівництво по [ADDRESS], пиломатеріали. Оплату проводив особисто [PERSON], листом підприємця [PERSON] від 24.02.3017р. про те, що з квітня 2009 по листопад 2011р. він продав [PERSON], будівельні матеріали (цемент, вапно) та доставив їх власним транспортом на об'єкт будівництва по [ADDRESS] Оплату проводив особисто [PERSON], листом підприємця [PERSON] від 23.02.2017р. про те, що в період з 2009 по 2012р., він продав [PERSON] електротовари. Оплату здійснював [PERSON] особисто готівкою, поясненнями [PERSON] від 06.02.2017р. про те, що на замовлення [PERSON], він облаштовував електрообладнанням нежитловий будинок по [ADDRESS]. Планування робіт здійнював [PERSON], все купляв і за все розраховувався, листом підприємця [PERSON] від 07.03.2017р. про те, що в період з 2010р. по 2011р. він на замовлення [PERSON] продав йому арматуру в кількості 9 т., яку доставив на торговий комплекс по [ADDRESS]. Оплату товару і доставки дійснював [PERSON] особисто. Крім того, склад та обсяг витрат [PERSON] підтверджується іншими письмовими доказами: квитанціями, товарними чеками, накладними, довідками, власноручними записами [PERSON] у зошиті. Робочий зошит, який за згодою сторін вів [PERSON], був формою окремого обліку спільних витрат, пов'язаних зі спільною діяльністю. Протягом 2008 - 2011 років сім'ї [PERSON] і [PERSON] перебували у близьких дружніх стосунках, спільно відпочивали, допомагали один одному, поводилися як партнери, будували спільні плани на майбутнє, в тому числі обговорювали їх в присутності спільних друзів. Усі, хто їх знав, були переконані в тому, що вони є партнерами і співвласниками торгового центру по [ADDRESS] У квітні 2011 року усі роботи з реконструкції було завершено і воно вже було придатне до експлуатації. Партнери домовилися оформити право спільної власності на будівлю і умови користування ним, за якими приміщення другого поверху використовувалося спільно [PERSON] і [PERSON] для торгівлі «Секонд-хендом», а приміщення першого і третього поверху - для надання в оренду. Усі договори з орендарями уклав [PERSON], але орендну плату ділив з [PERSON] порівну. Після чого до червня 2012 року [PERSON] і [PERSON] торгували товарами з «Секонд-хенду» спільно. Закупку товару здійснював переважно [PERSON] у м. Львові та у м. Стрию. Він же доставляв товар, розвантажував та розкладав у магазині. У січні 2012 року [PERSON] і [PERSON] поїхали до Стрийського МБТІ, щоб отримати право власності на збудований спільно торговий центр. Прибувши до приватного нотаріуса [PERSON], він вислухав [PERSON] і сказав, що той уникає поділу земельної ділянки та будинку на ній. Почувши таку відвертість нотаріуса, [PERSON], відмовився від його послуг і покинув його приміщення. Після того [PERSON] неодноразово звертався до [PERSON] з цього приводу, а згодом він взагалі почав уникати розмов на цю тему. З огляду на викладене, вважає, що між сторонами склались відносини, які відповідають ознакам договору про спільну діяльність - простого товариства. Оскільки, ЦК України допускає можливість вчинення правочину з недотриманням письмової форми, яка встановлена законом, тому такий укладений не був. Зважаючи на те, що вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору товариства або фактичних обставин, ведення справ відбувалось за згодою сторін. Це підтверджується їх присутністю на переговорах з продавцем будівлі [PERSON], проектантом, узгодженням виду та обсягу будівельних робіт. При цьому кожен із партнерів, як [PERSON], так і [PERSON], назовні сприймався підрядниками та працівниками як уповноважений представник обох співвласників будівлі, що реконструюється. Після завершення будівництва на другому поверсі будівлі сторони здійснювали торгівлю секонд-хендом, працюючи змінами в одному приміщенні і з одним товаром. Сторони несли витрати на спільну діяльність приблизно порівну, фіксували суми витрат в зошиті, які періодично звіряли. Іноді доводилось позичати гроші в друзів та знайомих, а також у кредитних установах. Прибуток від оренди приміщень торгового центру протягом 2011 року вкладався у будівництво. З червня 2012 року [PERSON] жодного прибутку від спільної діяльності не одержує. За договором про спільну діяльність, який уклали та виконали [PERSON] та [PERSON], спільним майном є: нежитлова будівля (магазин з офісними приміщеннями) по [ADDRESS] у м, Стрию площею 425,4 кв.м. Реєстраційний номер майна в Реєстрі, прав власності на нерухоме майно 2098054. На підставі свідоцтво про право власності Стрийської міської ради від 24.02.2012 р. зазначене нерухоме майно 24.02.2012 р. оформлене на ім'я [PERSON]; - земельна ділянка по [ADDRESS], площею 0,0135 га (кадастровий номер [NUMBER]), яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20.05.2010р. Право власності на цю земельну ділянку підтверджується Державним актом серії [NUMBER]; грошові кошти, які надходять, як орендна плата за приміщення першого та третього поверху. Відповідно до договорів оренди від 01.03.2012р. та 01.01.2013р. приміщення першого поверху орендують підприємці: [PERSON] - 8,8 кв.м. за 1450 грн; [PERSON] - 26,5 кв.м. за 4600 грн.; [PERSON] - 5 кв.м. за 500 грн.; [PERSON] - 25 кв.м. за 3900 грн.; [PERSON] - 25 кв.м. за 3500 грн.; [PERSON] - 10 кв.м. за 1500 грн.; [PERSON] - 11 кв.м. за 1600 грн.; [PERSON] - 8 кв.м. за 1600 грн. Таким чином, загальна сума орендної плати за перший поверх площею 119 кв.м. складає 18650 грн. на місяць. За період з 01.06.2012 по 01.04.2017р. від оренди лише першого поверху [PERSON] було отримано дохід щонайменше 1081700 гривень. Окрім того, студія сучасного танцю, яка орендує приміщення третього поверху площею 108 кв.м., сплачує щомісяця орендну плату. За оголошенням в інтернеті у березні 2015 року це приміщення здавалось в оренду за 3500 грн. Отже, за період з 01.06.2012р. по 01.04.2017р. розрахункова сума доходу від оренди третього поверху складає 203000 гривень. Таким чином, загальна сума коштів, які надійшли від оренди і які є спільною власністю учасників, становить 1284700 гривень. Прибуток від торгівлі на II поверсі, за даними [PERSON], який здійснював торговельну діяльність з [PERSON] з 2011 по червень 2012 року, середня виручка магазину складала 40000 гривень на місяць, а середня націнка - 100%. Відтак, середній прибуток (валовий дохід витрати) складав в середньому 20000 гривень на місяць. Таким чином, прибуток від торгівлі секонд-хендом з 01.06.2012 р по 01.04.2017р. склав 1160000 гривень. На тлі невиконання [PERSON] обіцянки переоформити частину торгового центру, 2012 року між партнерами стали виникати конфлікти. Вони вирішили працювати по місяцях, з 11 березня 2012 року по 11 квітня 2012 року [PERSON], з 11 квітня 2012 року по 11 травня 2012 року [PERSON], з 11 травня 2012 року по 11 червня 2012 року [PERSON] Зміна [PERSON] мала розпочатися 11.06.2012р. Однак цього дня за вказівкою [PERSON] було змінено замки і доступ приміщень для [PERSON] було заблоковано. [PERSON] повідомив, що не допускає [PERSON] та його дружину до роботи, особистих речей, які [PERSON] залишив на робочому місці в торговому центрі не повернув. Щодо викрадення речей [PERSON] звернувся в правоохоронні органи. З червня 2012р. [PERSON] перестав виплачувати [PERSON] будь-які кошти, мотивуючи тим, що не хоче мати з ним справ, обіцяв повернути частку, але не 110000 доларів США, які [PERSON], вклав у реконструкцію, а саме 80000 доларів США. В подальшому, [PERSON] сплатив [PERSON] 25000 доларів США на повернення позик, які [PERSON] позичав у людей для потреб діяльності. Сторони мали, намір повернутися до питання остаточних розрахунків пізніше. Однак [PERSON]відкладав цю розмову, а згодом, став заперечувати договір, вважаючи себе одноособовим власником будинку, земельної ділянки та отриманих доходів. Після неодноразових спроб домовитися, вважаючи себе потерпілим від шахрайства, [PERSON] у серпні 2012 року звернувся до правоохоронних органів, однак кримінальне провадження за фактом шахрайства триває досі. Тим часом, витративши понад 110000 доларів США, [PERSON] повністю позбавлений можливості користуватися будинком по [ADDRESS] і не отримує жодного доходу. Володіє, користується і отримає дохід від будинку [PERSON] Таким чином, з метою захисту права [PERSON] на частку у спільному майні, отриманому внаслідок спільної діяльності, за ним слід визнати право на частку у кожному об'єкті, яке входить до складу спільного майна; будинку [ADDRESS], земельній ділянці, доходах від оренди, доходах від здійснення торговельної діяльності. Крім того, так як [PERSON], який є учасником договору про спільну діяльність, має право вимагати розірвання цього договору внаслідок істотного порушення цього договору [PERSON], оскільки учасник, який вніс у спільну власність річ, визначену індивідуальними ознаками, має право на припинення договору простого товариства та вимагати в судовому порядку повернення йому цієї речі за умови додержання інтересів інших учасників і кредиторів. Враховуючи заперечення [PERSON] права [PERSON] на частку у спільному майні, з огляду на це способом захисту невизнаних прав [PERSON] є визнання за ним в судовому порядку права на 1/2 (одну другу) частину нежитлової будівлі по [ADDRESS] у м. Стрию площею 425,4 кв.м., права на 1/2 частину земельної ділянки по [ADDRESS], права на 1/2 частину грошових коштів, які отримані [PERSON], плати за договорами оренди приміщень будинку [ADDRESS] в період з 01 червня 2012 року по 01 квітня 2017 року; права на 1/2 частину грошових коштів, які отримані [PERSON], прибуток від торгівлі секонд - хендом на II поверсі торгового центру по [ADDRESS], тому просить позовні вимоги задоволити. Відповідач в судовому засіданні в задоволенні позову заперечив та пояснив, що жодної домовленості у них з позивачем щодо спільного, в рівних частках придбання, та реконструкції будівлі по [ADDRESS] не було і бути не могло, так як матеріальне становище відповідача і його сім'ї, яка щомісячно отримувала допомогу з Управління праці та соціального захисту населення, як малозабезпечена сім'я йому було добре відомо. Ні відповідач, ні його дружина ніде не працювали. 02.04.2009 року по направленню з Центру зайнятості, позивач офіційно прийняв [PERSON] на роботу на гуртівню і одразу, так як дійсно буди знайомі тривалий час, позичив йому 1000 доларів США для того, щоб він міг, з його ж слів, віддати один з своїх термінових боргів. Дійсно 07 листопада 2008 року позивач з дружиною поїхали в нотаріальну контору оформляти договір купівлі-продажу з [PERSON], про що вели переговори давно. Так як на той час позивач здавав [PERSON], в користування належний йому торговий лоток на ринку та дав йому ще 4000 доларів США для ведення торгівлі, за що він не платив оренду, а за це позивач мав можливість користуватись його транспортом та домовились ділити отриманий дохід від торгівлі саме з цього лотка. Саме тому, оскільки в позивача не було транспорту, і він не хотів нести велику суму грошей, [PERSON] повіз його з дружиною до нотаріуса, а коли виникла необхідність оплатити державне мито в ощадкасі, позивач попросив його з'їздити в банк оплатити це держмито, для чого дав йому 14 тисяч гривень. Твердження [PERSON] про те, що позивач ніби-то запропонував йому оформити договір купівлі-продажу будівлі на своє ім'я, мотивуючи це тим, що двоюрідний брат [PERSON] є головою Стрийської районної держадміністрації та головою земельної комісії не відповідають дійсності і є вигадкою позивача, окільки оформлення договору купівлі-продажу на двох осіб взагалі не стояло, і стояти не могло, так як спірну будівлю купляв позивач сам за свої особисті кошти. Той факт, що [PERSON] не приймав участі в оплаті, як він пише в позовній заяві, стверджується тим , що позивач проводив оплату в два етапи, про які не знав і не міг знати позивач. Саме тому він помиляється в сумах і датах і не знає дату кінцевого розрахунку. Крім того, в своїх заявах в міліцію про порушення проти позивача кримінальної справи за шахрайство, відповідач навіть плутає рік придбання будівлі, вказуючи рік купівлі будівлі 2009, хоча позивач купив будівлю в 2008 році. Крім того, позивач просить в позові розірвати договір про сумісну діяльність, якого не існує. Жодної домовленості про спільну діяльність у них не було, про що свідчить відсутність будь-якого договору, оскільки договір повинен би бути оформлений лише в письмовій формі. Більше того, і усної домовленості про це не було. [PERSON] лише домовленість, що відповідач прийме на роботу відповідача найманим працівником - менеджером із збуту, в зв'язку з чим він знявся з обліку з Центру зайнятості і з їх направленням працював з 02.04.2009року по 17.11.2009року. Під час роботи у відповідача, позивач за його дорученням іноді проводив деякі розрахунки з постачальниками будівельних матеріалів та за деякі виконані роботи. Своїми коштами, яких позивач не мав, він ніколи не розраховувався ні з ким. Оскільки [PERSON] довіряв [PERSON] свої гроші, якими він розраховувався з постачальниками та робітникам, то тільки тепер стало відомо, що він пояснював всім, що гроші ці є його та будівництво так само належить йому. Всю технічну документацію, проекти, дозволи, оформлення договору оренди земельної ділянки та подальшу її купівлю, технічні умови, висновки, експертизи, здачу об'єкта в експлуатацію, виготовлення технічного паспорта та права власності, проводив відповідач особисто за власні кошти, про що [PERSON] навіть і не знав і знати не міг. Будівництво магазину на місці купленої будівлі відповідач розпочав в липні 2009 року. Під час роботи у відповідача [PERSON], неодноразово позичав гроші у відповідача для ремонту в своїй квартирі і інших витрат. В листопаді 2009 року будівництво призупинилось до весни. [PERSON] звільнився і знову став на облік в Центр зайнятості. Але попросив, щоб дозволив йому далі торгувати на ринку в приміщенні з метою заробітку та повернення боргів, на що відповідач погодився, так як іншої можливості повернути від нього борги не було. Неодноразово [PERSON] брав гроші з каси гуртівні без його дозволу і відома, про що було зрозуміло з малої виручки та малого залишку товара. Позивач [PERSON], вводив в оману своїх знайомих та друзів, будівельників та постачальників, видаючи себе то власником, то співвласником магазину, який належить позивачу. На протязі 2006-2011рр. поводив себе, як шахрай по відношенню до держави, одночасно перебуваючи в статусі безробітного та малозабезпеченого, отримуючи від держави грошову допомогу, займався торгівельною діяльністю, купляв та перепродавав майно, про що сам стверджує в позовній заяві. Приблизно в жовтні 2010 року відповідач звернувся до [PERSON], з вимогою прозвітувати про витрачені кошти, які він давав йому на будівництво під час своєї хвороби і які він заборгував за тривалий час. В листопаді 2010 року брат відповідача [PERSON] продав свою квартиру, позивач запропонував відповідачу взяти гроші в брата під відсоток, іншого виходу щоб отримати борг, тому він погодився. Розрахунок за квартиру проводився поетапно, [PERSON] мав можливість користуватися грошима, пояснюючи це бажанням відробити і віддати борги, а при потребі, за вказівкою, оплачувати будівництво. Кошти по відсотках відповідач передавав його брату через позивача, але як згодом з'ясувалося, зі слів брата, що відсотки він отримав тільки за перші місяці. Позивач обдурював свого старшого брата і не сплачував йому відсотки за позичені гроші. На початку 2012р. [PERSON] запропонував, що він віддасть гроші брату сам, а за це відповідач має відписати йому якусь частину магазину. На що відповідач не погодився, оскільки він на той час ще не повернув борги. Але на його аферу відповідач не погодився і став вимагати від позивача звіту за використані гроші, які позичені ним у брата, так і особисто. Так званий звіт він надав відповідачу в червні 2012 р. і в до нього було багато запитань. [PERSON] попросив повірити йому та допомогти віддати борги, які він зробив, оскільки ні він, ні дружина, маючи трьох дітей, ніде не працювали, а потрібно було ці роки за щось жити. Зважаючи на ситуацію, відповідач зателефонував його брату і пояснив ситуацію, на що він попросив ні в якому разі не віддавати [PERSON] гроші, бо він їх більше не побачить, як не бачив відсотків. На прохання його брата, відповідач віддав йому 31 тисячу 500 доларів США, про що є його особиста розписка. Жодних грошей від проданого позивачем майна, про яке вказує позивач в позовній заяві, позивач не передавав і не міг передавати. В [PERSON] ніколи не було грошей, так як він постійно був в боргах, які то віддавав, то знову позичав. Дійсно, відповідач зламав ногу 14.01.2010 року, і вийшов на роботу після лікарняного 03 вересня 2010 року., що доводиться копією наказу № 85 від 03.09.2010р. ,та довідкою з місця праці № 78 від 28.08.2017р.. Але так, як він пересувався ще на милицях і самостійно ходити не міг, а власного транспорту не мав, то іноді користувався послугами [PERSON] як водія власної машини, за що давав йому кошти на бензин та ремонт машини. Щодо доказів наданих позивачем з приводу тверджень свідків, що кошти за поставлені будівельні матеріали та за виконані роботи їм надавав [PERSON] і їм відомо, що він є співвласником будівлі, то дійсно він міг надати кошти за певні роботи чи будматеріали, але це були кошти відповідача, які він передава через [PERSON] для розрахунку за виконані роботи, про що було сказано вище, згідно їх домовленості і твердження даних свідків, яких позивач не просив допитати в судовому засіданні, є недійсними, оскільки це все відомо їм зі слів позивача. Це доводиться з наданих позивачем протоколів допитів його свідків з кримінального провадження № 12013150130000243, вони всі говорять , що все що вони свідчать їм відомо зі слів [PERSON], який зацікавлений в подачі неправдивої інформації свідками. Також слід зазначити, що більшості свідкам позивач , як він сам стверджує винен довший час кошти і не віддає їх , що підтверджується матеріалами справи які надав сам позивач. Це говорить про зацікавленість і суб'єктивність свідків, яких позивач не клопотав допитати у суді. Щодо пояснень осіб, які нібито постачали будматеріали або надавали послуги, саме [PERSON]. видно , що вони теж суперечливі , не підтверджені документами , не відповідають сумам і датам поставок. Так наприклад щодо віконних конструкцій, які постачав на будівництво ДП « Екран» через [PERSON], який зі слів позивача є родичем його дружини, то в відповідача є підписана ним, як замовником, комерційна пропозиція на поставку продукції, на якій 15.11.2010р. позивач особисто розписався про одержання завдатку в сумі 15 тис. грн. для передачі постачальнику але в своїх записах на аркуші № 10 видає ці кошти за свої. Про невідповідність сум та об'ємів поставок свідчать пояснення [PERSON], про поставку ним 24 м3 піску та 32 м3 щебеню на загальну суму 30 тис. грн. однак, при елементарному математичному обчисленні вартість 1 м3 сипучого матеріалу становила 535,70 грн.. Як доказ про неправдивість ціни або свідоме її завищення свідчить накладна видана ТзОВ «Магістраль» 05.10.2009 р. про вартість 1 м3 гранітного щебеню - 150 грн. без ПДВ. В звіті власноруч написаним позивачем 29.04.2010. р. про витрачені кошти відповідача в сумі 9 тис. грн. сума поставки за одну машину піску чи щебеню становить 750 грн. а не 7 тис. грн. як пише в поясненні [PERSON] що майже в 10 разів перевищує реальну ціну. Це підтверджує і сам [PERSON] в своєму звіті про витрачені кошти надані відповідачем, на аркушах № 1,2,3., де вартість однієї машини сипучого матеріалу - 700 грн. Проаналізувавши пояснення [PERSON] випливає, що він здійснив 4,28 рейсів Камазом (30 тис.: на 7 тис. за один рейс) тобто по 13,33 м3 за раз.??? А виходячи з інформації [PERSON] по його звітах де вартість одного рейсу становить 700 грн. то [PERSON] здійснив (30 тис. : 700 грн = 42 .86 рейсів) тобто за один рейс Камаз привозив 1.31 м3 матеріалів. Це ще раз підтверджує те , що свідки позивача підписують абсурдні та неправдиві свідчення які пропонує їм позивач. Окремо слівд звернути увагу на пояснення осіб, які дають пояснення адвокату позивача, самі ж підтверджують відсутність документів, тобто доказів. Зокрема: 1.ФОП [PERSON] « підтверджуючі документи про надання таких послуг відсутні.» 2.Керівник ВАТ завод « Веста» [PERSON] « підтверджуючі документи не збереглися» 3.ФОП [PERSON] « однак у зв'язку з спливом значного періоду часу з моменту продажу, інформацію вказати не можу» 4.ФОП [PERSON] « відновити інформацію про придбання будматеріалів [PERSON] по факту сплати, на даний час не є можливим» 5.[PERSON] « на яку суму [PERSON] купляв електрообладнання та скільки він платив мені за роботу я не пригадую» Позивач користуючись довірою, будучи найманим працівником та під час важкої хвороби, кошти які відповідач передавав постачальникам видавав за свої, готуючи грунт для ошукування та вводячи в оману людей. Користуючись тим , що відповідач не завжди міг перевірити об'єми робіт, матеріалів та суми, обманював обіцяючи, що про всі кошти прозвітує. Позивач надав суду, так звані записи робочого блокноту, які не підтверджуються ні чеками ні накладними ні розписками людей які там зазначені. В записах фігурують особисті витрати позивача, зокрема: аркуш № 18 - Шваб -300 дол. США; Мироська 4 тис.; аркуш № 19- [PERSON] 4200.0; [PERSON] 380.0 і т.д. Ці записи є не конкретні, в них не можливо розібратися за що і кому платилися кошти. [PERSON] навмисно робив такі записи, щоб з часом в них не можливо було розібратися. Позивач навмисно збільшував суму витрат, записуючи в звіт суми якими особисто розраховувався відповідач наприклад: [PERSON] (цегла-цемент) -40340 грн., який відмовив [PERSON] підтвердити його записи а надав мені довідку про оплату цих матеріалів, що підтверджується чеками. Також суму 18тис. грн., позивач видає як витрачену ним, ([PERSON] -плитка) яка ні чим не підтверджується, а у відповідача наявні всі відповідні чеки і документи від ФОП [PERSON] Також позивач вніс в цей звіт суму 4237грн. ( [PERSON] газ), який відмовився це підтвердити, про що свідчить сам позивач в таблиці своїх витрат. Тобто сам позивач надає інформацію яка прямо суперечить його вимогам. Просить суд звернути увагу, на те, що позивач надає суперечливі свідчення в суді звертаючись до високопосадовців. Так в листі Віце-прем'єру [PERSON] та Міністру внутрішніх справ, від 10.02.2014р. [PERSON] стверджує що він ніби то надав для придбання приміщення кошти в сумі 18 тис.дол. США. Після того як зустрівся з відповідачем в 2009 році. А в протоколі допиту слідчій [PERSON] 13.02.2013р., в позовній заяві та в показах в суді позивач стверджує, що давав кошти [PERSON] особисто. Насправді згідно договору купівлі-продажу, 07.11.2008р. та Заяви про остаточний розрахунок від 11.11. 2008р., розрахунок було проведено особисто двома сумами 171500 грн. та 28500грн., по що [PERSON] знати не міг, тому і давав суперечливі свідчення. В цих листах-заявах позивач пише, що продав власне житло за адресою [ADDRESS], а насправді ця квартира належала та була продана його братом [PERSON] 08.11.2010р. а кошти від продажу в сумі 31500 дол. США, були позичені під відсотки та були повернуті мною, про що свідчить розписка брата позивача та протокол його допиту слідчої [PERSON] від 14.06.2014р. та сам позивач. [PERSON] даючи неправдиву інформацію та зводячи наклепи на мене, вводив в оману високопосадовців, та намагається ввести в оману суд. Позивач надає неправдиву інформацію що до продажу власного майна, плутаючись в датах продажу і в сумах. Так стосовно магазину який належав позивачу за адресою [ADDRESS] в позовній заяві, був проданий ним за 110тис. дол.США. в 2007р. а вже в договорі купівлі-продажі зазначена сума 85тис.дол.США. в 2008р.. А насправді даний магазин був в заставі під кредит на суму 86тис. дол. США. В ОТП Банку м.Стрий. Про суму кредиту і що магазин будувався в борг, мені розповів сам [PERSON] і про кредит він сам зізнався в суді. На протязі 3-ох судових засідань, на вимогу суду, позивач не надавав декларації про свої доходи, а коли надав стало зрозуміло чому. Тому що за період з 2008 по 2012р. за даними ДФС, його основний дохід від соціальних служб становив 10403грн.03коп. та 6353грн., зних 4593грн., як заробітна плата, коли він працював у відповідача найманим робітником, про що раніше приховував та заперечував. З вищенаведеного виходить, що позивач та його дружина маючи трьох дітей, тривалий час не працювали, отримуючи основний дохід від соціальних служб, жили не по доходах, користуючись автомобілем «РЕНО» , оформленим на брата [PERSON], навчаючи доньку на платній основі у ВУЗі м. Львів, здійснюючи дорогі покупки, ремонти квартири та дачі. Зрозуміло, що для цього потрібно значні кошти, а не 16756грн. за 4-ри роки. По 349грн на місяць. Кошти для власних потреб [PERSON], а витрачав він, з його слів по 600-800 дол.США. в місяць, позичав у відповідача та у своїх знайомих, обманюючи їх, що спільно з відповідачем займається бізнесом та щось будує, тому зможе їх згодом повернути. Зокрема позивач позичив у [PERSON] в 2012р. 1тис.дол.США, з його слів на будівництво і реконструкцію яке вже давно завершилось і не повернув мотивуючи конфліктом зі мною. На його прохання відповідач дав йому, але вже під розписку, 25тис.дол. США., щоб погасити термінові його борги, які він зробив з його слів за останні роки. [PERSON] просив допомогти йому виплутатися з боргів, мотивуючи тим, що він мені допомагав по будівництву коли я хворів. При передачі цих коштів був присутній як свідок, [PERSON] якому позивач , з його слів винен 1тис.дол.США. та [PERSON] якому [PERSON] винен 7500тис.дол.США. але чомусь позивач їм не віддав гроші по сьогоднішній день. Просить суд звернути увагу та дати належну оцінку документам які надав позивач, а саме списку проданого майна, де подаються різні суми- реальні, за які за свідченнями позивача було продано майно і занижені, вказані в договорах купівлі-продажу, що пояснюється його адвокатом як звичайна практика приховування доходів з метою несплати податків. Так наприклад: земельна ділянка по [ADDRESS] 18 .12.2009р. була продана згідно договору купівлі-продажу за 32 538грн. а задекларована сума в свідченнях позивача 104 000грн. Різниця становить 71 462грн. до речі придбана вона була в КП «Будіветьник» в 2008р. за 55 612грн. І це тільки один приклад. Тому просять суд звернутися в прокуратуру, для захисту інтересу держави, якій нанесено значних збитків позивачем, шляхом приховування доходів, несплаті податків, мит та зборів та одержання позивачем соціальної допомоги за завідома неправдивими даними. На підставі вищегаведеного просить суд відмовити [PERSON] в задоволенні позову, зняти арешт з нерухомості за адресою[ADDRESS]. Зобов'язати позивача відшкодувати витрати пов'язані з наданням правової допомоги в сумі 5000 грн. згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 127 від 20.06.2017р. Суд вважає, що згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідатизавданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст. 626 ЦК України). Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Статтею 207 ЦК України передбачено, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відповідно до ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Таким чином, укладення договору має місце, якщо зі змісту документів можливо встановити виражений намір особи укласти конкретний договір та розуміння цією особою своїх зобов'язань у разі прийняття її пропозиції іншою особою; істотні умови майбутнього договору; адресата (адресатів) відповідної пропозиції; прийняття пропозиції на запропонованих умовах другою стороною або вчинення нею в межах строку для відповіді на оферту дій відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо). А також, якщо документи, якими обмінялись сторони, містять інформацію, яка за своїм змістом відповідає пропозиції однієї сторони укласти певний договір на визначених умовах, та інформацію щодо прийняття такої пропозиції другою стороною або свідчать про вчинення нею дій, що підтверджують прийняття такої пропозиції, договір між сторонами вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників. За статтею 1131 ЦК України договір про спільну діяльність укладається у письмовій форм і. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності. Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Разом із тим, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на наявність між сторонами укладеного договору про спільну діяльність, а також правовідносин договору простого товариства, а суд, в силу ч. 1 ст. 11 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі та не має право на власний розсуд виходити за межі позовних вимог. Аналізуючи надані в судовому засіданні учасниками справи документи, суд приходить до висновку про відсутність доведення стороною позивача того, що між сторонами було укладено договір про спільну діяльність, оскільки жодним із наданих суду документів не підтверджується досягнення сторонами з усіх істотних умов цього договору, а також направлення хоча б однією із цих сторін пропозиції щодо укладення договору, та надання іншою стороною доказів прийняття такої пропозиції, а відтак немає що розривати. Що ж до пояснень свідків, наданих стороною позивача, з врахуванням вимог ст.90 ЦПК України, згідно якої показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справин не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини, якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу то суд вважає їх такими, що не можуть слугувати можливим підтвердженням укладення між сторонами договору про спільну діяльність, оскільки відповідно до пункту 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину тому, дані докази суд вважає неналежними та недостатніми. Окрім того слід зазначити що, пояснення свідків, надались суду в письмовій формі, однак клопотань, щодо їх виклику в судове заідання не було заявлено. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 2. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. 4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст.80 ЦПК УКраїни достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У звязку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази, які подані учасниками справи та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ЦПК України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки сторони не узгодили між собою розмір (вартість) вкладів у спільну діяльність, їх різновид, спосіб їх внесення та строки їх внесення, що є істотними умовами договору про спільну діяльність і договір не є укладеним, тобто не несе для сторін такого договору жодних юридичних наслідків (не створює для сторін такого договору жодних прав та не покладає обов'язків), а оскільки він є неукладеним, то не може бути визнаний недійсним. Окремо слід зазначити, що відповідно до п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачався порядок оподаткування спільної діяльності на території України без створення юридичної особи. Згідно п.п. 7.7.1 7.7.7 цього пункту статті 7 передбачено: 7.7.1. Спільна діяльність без створення юридичної особи провадиться на підставі договору про спільну діяльність, що передбачає об'єднання коштів або майна учасників для досягнення спільної господарської мети. 7.7.2. Облік результатів спільної діяльності ведеться платником податку, уповноваженим на це іншими сторонами згідно з умовами договору, окремо від обліку господарських результатів такого платника податку. 7.7.3. Виплати частини доходу, отриманого учасниками від спільної діяльності, прирівнюються до виплат дивідендів в порядку, передбаченому підпунктами 7.8.2, 7.8.6 7.8.8 цієї статті. Учасники справи в судовому засіданні, жодними доказами не підтвердили факт сплати податків внаслідок своєї можливої спільної діяльності як і можливий факт існування договору про спільну діяльність. Таким чином, стороною позивача не доведено того, що дані правовідносини між сторонами виникли саме з умов договору про спільну діяльність та договору повного товариства, у зв'язку із чим, розглядаючи справу в межах заявлених позивачем вимог, суд не знаходить правових підстав для задоволення позову. Зважаючи, що судом не встановлено підстав для розірвання договору про спільну діяльність, як такого, що не було укладено тому і відсутні повністю підстави для задоволення інших позовних вимог. За таких обставин суд вважає позовні вимоги не доведеними та приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з позивача слід стягнути понесені відповідачем судові витрати.

Outcome: approved