Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою в якій вказує, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] Зареєстрована у вказаному будинку колишня дружина позивача - відповідачі по справі [PERSON], яка не є власником зазначеного будинку, не проживає в ньому з 2016 року, не користується ним, не бере участі в оплаті комунальних платежів, що, в свою чергу, перешкоджає позивачеві здійснювати свої права власника. В зв'язку з цим, [PERSON] просить суд заявлені ним позовні вимоги задовольнити та, по-перше, визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS], по-друге, зняти [PERSON] з реєстрації місця проживання в даному будинку, та, по-третє, стягнути з неї на його користь понесені ним витрати на сплату судового збору. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився. Про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується розписками про вручення повідомлення про виклик до суду, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, підтвердив заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON], будучи повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, шляхом відправлення поштою повідомлення про виклик до суду за її зареєстрованим місцем проживання, в судове засідання не з'явилася, про причини неявки суду не повідомила, відзив на позов не надала. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і який не подав відзив на позов, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що дана позовна заява підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Так, згідно із Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 137195160 від 10 вересня 2018 року, житловий будинок [ADDRESS] на праві власності належить позивачу по справі - [PERSON] Поряд з цим, з довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, долученої позивачем до своєї позовної заяви, слідує, що за адресою: [ADDRESS], зареєстрована окрім позивача, й відповідач. В той же час, згідно акту №154, складеного та підписаного 22 травня 2018 року комісією у складі керівника комітету мікрорайону «Лимани» м. Слов'янськ - [PERSON] та сусідів-свідків: [PERSON], яка проживає за адресою: [ADDRESS], і [PERSON], який проживає за адресою: [ADDRESS], відповідач по справі - [PERSON] в житловому будинку [ADDRESS], з 2016 року по теперішній час не проживає. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, враховуючи, що відповідач [PERSON], не будучи власником спірного будинку, не проживає у ньому понад один рік, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в судовому засіданні знайшли своє підтвердження, а тому підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог [PERSON] в частині зняття [PERSON] з реєстраційного обліку, то суд при їх вирішенні виходить з приписів ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», відповідно до якої рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили, є підставою для зняття її з реєстрації місця проживання. Тобто зняття особи з місця її реєстрації без її волі можливе, окрім іншого, у випадку визнання її судом такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В зв'язку з цим суд приходить до висновку, що в цій частині позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним витрат на сплату судового збору, суд керується вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, відповідно до яких судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial