Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом (а.с.1-3) в якому просить суд визнати відповідача [PERSON] та її неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS], та зняти їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS]. За зазначеною адресою зареєстровані, однак фактично не проживають відповідач, яка є донькою позивача та її неповнолітні діти. З 2002 року відповідач разом з дітьми переїхала в с.Олександрівка, м.Чорноморська Одеської області до свого чоловіка. З зазначеного часу відповідач не мешкає за місцем реєстрації без поважних причин та не несе будь-яких витрат по утриманню житлового приміщення, у зв'язку з чим позивач звернулась до суду з вказаним позовом, який просить суд задовольнити. В судове засідання позивач не з'явилася, надала суду заяву в якій просить розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд задовольнити позов (а.с.52, 59-60). Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, мотивуючи тим, що позивач з дітьми не проживає в спірній квартирі з підстав перешкоджання Позивачкою користуватись житловим приміщенням. Представник третьої особи, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області в судове засідання не з'явився надав суду письмову заяву про розгляд справи у відсутності представника. При ухвалені рішення покладаються на розсуд суду та просять врахувати інтереси дітей (а.с.42,47,55). З'ясувавши думку сторін по справі та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Приймаючи рішення по справі, що розглядається, суд виходив з вимог ст.60 ЦПК України, яка регламентує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, коли мають місце підстави звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Крім того, дотримуючись принципу диспозитивності, передбаченого ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Частиною 1 ст.39 ЦПК України передбачено, що права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно (а.с.4). За зазначеною вище адресою, зареєстровані позивач, відповідач та її неповнолітні діти - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.5). Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону та за рішенням суду. Частиною 1ст.317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст.405 ч.2 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад 6 місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. За правилами ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частиною 4 ст.9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. Відповідно до вимог цього Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. За статтею 1 Закону України «Про охорону дитинства», охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Згідно статті 18 вищезазначеного Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до Законів України. Згідно статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.10 постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Окрім причин поважності зазначених у ст.71 ЖК України, до таких можна віднести винну поведінку позивача, якщо він чинив перешкоди у проживанні відповідача. Матеріали справи містять акти від 25 жовтня 2016 року та від 23 жовтня 2016 року (а.с.6,7) про не проживання відповідачки та її дітей, в якому зазначено, що станом на 25 жовтня 2016 року та станом на 23 жовтня 2016 року з 2002 року, зі слів сусідів, встановлено, що відповідачка та її діти по вищезазначеній адресі не проживають, проте з даного акта не вбачається, що відповідачка та її діти не проживають останній рік за зазначеною адресою, а лише встановлено факт їх відсутності станом на 25 жовтня 2016 року. Крім того, акт складено на підставі слів сусідів, та з акту не вбачається яким чином сусідами встановлено не проживання відповідачки та її дітей в квартирі. Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог в частині визнання [PERSON] та її неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Інших доказів на підтвердження доводів позову щодо непроживання відповідачки та її дітей в спірній квартирі без поважних причин понад один рік чи вибуття їх на інше постійне місце проживання, Позивачка не надала та не просила їх забезпечити. Крім того позивачем в розпорядження суду не надані докази того, що для малолітніх дітей створені за місцем проживання її батьків належні умови для духовного, інтелектуального, культурного, соціального їх розвитку, їх матеріального забезпечення. Таким чином позов про визнання [PERSON] та її неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку задоволенню не підлягає. Отже суд, оцінивши достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, приходить до висновку, що позивачем в повному обсязі не доведено обґрунтованість позовних вимог, у зв'язку з чим, у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed