Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк», в якому просить стягнути з останнього заборгованість по заробітній платі та розрахунку за невикористані відпустки, а саме середньомісячну заробітну плату за 72 місяці в сумі - 33 840 000 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 30.05.2002 року позивач працював на посаді Голови правління ПАТ «Український інноваційний банк» та 24.02.2010 року був звільнений з посади у зв»язку з переведенням на роботу до ТОВ «Сократ Капітал» згідно п.5 ст.36 КЗпПУ. При звільнення позивач отримав трудову книжку, але належні до виплати кошти при звільненні зараховані на його картковий рахунок до цього часу не були, незважаючи на його постійні прохання, а відтак він звернувся до суду із цим позовом. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з викладених у позові підстав. Представник відповідача подав суду свої письмові заперечення проти позову, де просив в задоволенні позову відмовити з посиланням на те, що з 22.03.2016 року в банку введено процедуру ліквідації, а тому з вимогами про стягнення заробітної плати у відповідності до вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» можуть бути задоволені лише в другу чергу. Виключно з врахуванням визначеної у ст.45 вказаного Закону процедурі кредитори можуть завити свої вимоги до банку про протягом 30-ти днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії. Зазначив, що відносно позивача відкрито кримінальне провадження саме щодо незаконного нарахування собі надбавок до заробітної плати. Вислухавши пояснення представника позивача, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що позивач [PERSON] в лютому 2002 року був прийнятий на посаду заступника голови, а з травня 2002 року на посаду Голови правління ПАТ «Український інноваційний банк», що підтверджується копію трудової книжки позивача. 24.02.2010 року позивача було звільнений з посади у зв»язку з переведенням на роботу до ТОВ «Сократ Капітал» згідно п.5 ст.36 КЗпПУ. Як вбачається з пояснень сторони позивача в суді та з мотивування позивних вимог, то при звільнення позивач отримав трудову книжку, але належні до виплати кошти при звільненні зараховані на його картковий рахунок до цього часу не були. У відповідності з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За умовами ч.1,2 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Між тим, протягом усього тривалого часу розгляду справу в суді стороною позивача не було надано суду жодних доказів існування заборгованості з виплати заробітної плати, їх належного розрахунок за затвердженими відповідачем документами, що унеможливлює зробити висновок про існування боргу з її виплати у визначеному позивачем розмірі. Крім того, згідно з інформацією, розміщеною на офіційному сайті Національного Банку України відповідно до вимог статті 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» 22 березня 2016 року Правління Національного банку України прийняло постанову № 180 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Укрінбанк». У зв»яізку з цим, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 22.03.2016 року за №385 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Укрінбанк» та делегування повноважень ліквідатора банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації вказаного банку. Відповідно до ч.3 ст.46 вказаного Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури, щодо унеможливлює виникнення нових зобов»язань. Як вже зазначалося вище, процедура повернення вкладу у разі ліквідації банку встановлена спеціальним Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», за положеннями якого з дня призначення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, припиняються всі повноваження органів управління банку та наступають наслідки, встановлені ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб затверджує перелік вимог кредиторів, після чого задоволення цих вимог здійснюється в порядку черговості, встановленої ст. 52 вказаного Закону. За умовами п.2 ч.1 ст.52 вказаного Закону грошови вимоги кредиторів банку щодо заробітної плати, що виникли з зобов»язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку, задовльняються в другу чергу. Отже, відшкодування решту коштів позивачу буде здійснюватись у відповідності до процедури, яка передбачена Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Враховуючи те, що позивачем у відповідності до ч.1 ст. 60 ЦПК України не надано жодних доказів, що на сьогоднішній день задоволені вимоги кредиторів першої черги, суд вважає позовні вимоги [PERSON] є передчасними, а тому відмовляє в їх задоволені. Крім того, вказаний порядок повернення коштів є єдиним способом задоволення вимог кредиторів Відповідача за встановлених Законом особливостей, норми якого є спеціальними нормами та такими, що обов»язково застосовуються до правовідносин, які виникли у зв»язку з виведенням неплатоспроможних банків з ринку. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову у відповідності до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України не були доведені ним та не встановлені судом в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] слід залишити без задоволення.

Outcome: dismissed