Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення коштів отриманих за договором про завдаток, який обґрунтовує тим, що 30 листопада 2013 року відповідач [PERSON] отримав від неї 43 тис. доларів США згідно Договору про завдаток, так як вказана сума слугувала початку укладення Основної Угоди - Договору купівлі-продажу будинку [ADDRESS] . Після отримання вказаної суми валютних коштів в якості завдатку, яка дорівнює за своєю еквівалентністю одному мільйону сто п`ятдесят одній тисячі гривень, «Продавець» Відповідач [PERSON] зобов`язаний був укласти договір купівлі-продажу майна протягом обумовленого строку один місяць. Угода купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, за домовленістю сторін повинна була відбутися 26.12.2013 року, але з вини відповідача вказаний Договір купівлі-продажу будинку не відбувся, кошти Відповідач не повернув мотивуючи тим, що кошти він витратив на власні потреби, але дав обіцянку що поверне кошти протягом одного року. Відповідач фактично змусив її пристати на його умови укладання іншої угоди - Договору Дарування і вона вимушена була погодитись розуміючи що, завдаток в сумі 43 тис. доларів США може взагалі втратити. Вказану угоду з її боку супроводжував адвокат, який залишив в своєму розпорядженні оригінал Договору про завдаток і він в нього знаходився до 13 травня 2020 року. Саме вказана подія унеможливила своєчасно, а саме протягом визначеного законодавством терміну звернутись за судовим захистом. В даному випадку, беручи до уваги поважність причини яка знаходиться в причинно-наслідковому зв`язку зі спливом позовної давності, мають місце підстави вважати, що відлік порушення її прав розпочалося саме з 13 травня 2020 року, тобто з моменту отримання оригіналу Договору Завдатку від 30.11.2013 року та можливості звернутися до суду. В той же час, починаючи з 2014 року вона неодноразово зверталась до суду з позовами про визнання договору дарування договором купівлі-продажу, але за браком доказів суди відмовляли в позовних вимогах. На даний час, маючи неспростовний доказ, а саме Договір про завдаток від 30.11.2013 року, виникли, вагомі підстави отримати повноцінним судовий захист. 26 грудня 2013 року о 10 годині 30 хв., після укладання Договору про завдаток від 30.11. 2013 року, в силу обставин, а саме можливої втрати валютних коштів, погодилась отримати в дар від громадянина [PERSON] дачний будинок [NUMBER] та земельну ділянку в Садовому Товаристві «СТРУМОК» с. Халеп`я на території Обухівського району, Київської області за умовою, що «Дарувальник» [PERSON] поверне їй 43 тис доларів США, які ним були отримані в процесі укладання Договору про завдаток. Тобто, її волевиявлення не було добровільним, хоча угода була нотаріально посвідчена приватним нотаріусом Краснодембським Олександром Адамовичем, а в подальшому [PERSON] отримав від неї ще 40 (сорок) тисяч доларів США, про що він написав розписку в простій письмовій формі. Згідно з діючим державним законодавством, вказана цивільно-правова угода Договір дарування є безоплатною, але події які відбулись 30.11. та 26.12. 2013 року, свідчать про укладання угоди матеріального характеру. Нотаріус [PERSON] , завідомо знаючи про підміну угод, прийняв участь в укладанні Договору дарування, а після підписання «дарчої», нотаріально посвідчив укладений між [PERSON] і нею - обдарованою, договір позики, який фактично забезпечував передачу дачного будинку в її власність, тобто вона під тиском укладання договору дарування, а не договору купівлі-продажу, отримала будинок у власність, який в подальшому втратила в березні 2019 року. В процесі укладання договору дарування, а потім укладання договору позики, вона ніяких коштів від Відповідача [PERSON] не отримувала, а останній не повернув їй отриману суму завдатку в розмірі 43 тис. доларів США, які він зобов`язався повернути протягом одного року. Тобто, відповідач перед укладанням безоплатної угоди Договору Дарування, спочатку зобов`язаний був повернути 43 тис. доларів США, які він отримав від неї за Договором про завдаток. В подальшому він отримав ще 80 (вісімдесят) тис. доларів США. 10 квітня 2016 року, вона разом зі своїм чоловіком намагалась змінити статус вказаного подарованого їй будинку, але в процесі виконання обов`язкових дії цивільно-правового характеру, не змогла належним чином оформити будинок з причини яка від неї не залежали. Всі вимоги, які були пов`язані з відчуженням будинку на її користь були виконані нею в повному обсязі, про що повідомив Відповідач під час проведення слідчої дії 17 березня 2020 року, а саме спільного допиту за участю свідка [PERSON] та потерпілого [PERSON] . В тексті Договору про завдаток від 30.11. 2013 року вказані наступні зобов`язання сторін в силу вимог норм діючого законодавства: Договір про завдаток від 30.11. 2013 року охоплює права обов`язки сторін щодо можливості укладання Основного Договору - Договору купівлі-продажу будинку [ADDRESS] , СТ «СТРУМОК» та земельної ділянки. Сторони дійшли згоди в тому, що для забезпечення укладання договору купівлі-продажу вказаної земельної ділянки та будинку, передбачена передоплата 43000 доларів США, яка має статус завдатку. У випадку безпідставної відмови завдаткодержателя [PERSON] від виконання своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, останній повинен повернути завдаткодавця подвійну суму передплати протягом 14 діб з моменту відмови від договору. Тобто, Відповідач мав можливість повернути Позивачці валютні кошти в сумі 43 тис. доларів США 14 грудня 2013 року, але не повернув, та згідно ст. 571 ч.2 ГК України, в якій прописані правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком Відповідач [PERSON] зобов`язаний повернути їй 86 тис. доларів США, тому вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. 28.01.2021 року винесено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду, відкриття провадження та призначення справи до розгляду в підготовчому судовому засіданні. 01.03.2021 року винесено ухвалу про відмову в задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позову без руху для усунення недоліків. 01.03.2021 року винесено ухвалу про відмову в задоволенні клопотання представника позивача про передачу справи іншому судді для подальшого розгляду та об`єднання з іншою цивільною справою. 22.03.2021 року винесено ухвали про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті. 21.04.2021 року винесено ухвалу про зупинення провадження по справі до вирішення питання про відвід головуючого судді Кравченка М.В. іншим суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу і визначається в порядку, встановленому ч.1 ст.33 ЦПК України. 11.05.2021 року винесено ухвалу про відмову в задоволенні заяви [PERSON] про відвід головуючого судді Кравченка М.В. від участі в розгляді цивільної справи № 753/8333/20 (провадження № 2-728/21). 19.05.2021 року винесено ухвалу про поновлення провадження у справі. Справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. 07.07.2021 року винесено ухвалу про зупинення провадження по справі до вирішення питання про відвід головуючого судді Кравченка М.В. іншим суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу і визначається в порядку, встановленому ч.1 ст.33 ЦПК України. 22.07.2021 року винесено ухвалу про відмову в задоволенні заяви [PERSON] про відвід головуючого судді Кравченка М.В. від участі в розгляді цивільної справи № 753/8333/20 (провадження № 2-728/21). 04.08.2021 року винесено ухвалу про поновлення провадження у справі. Справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Пояснила, що завдаток передавала вона, а отримував відповідач, при цьому не договір купівлі-продажу не укладався, а укладений договір завдатку не був виконаний. Фактично купівлі-продажу не було. Вона просить стягнути з відповідача грошові кошти в суму 86 000 доларів США, терміни виконання договору в самому договорі не зазначалися. Договір завдатку укладався в письмовій формі, проте нотаріусом не посвідчувався. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив в повному обсязі та просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на його безпідставність. Пояснив, що відповідач ніяких коштів від позивача не отримував, по своїй суті це був аванс, а не завдаток. Вимоги позивача про стягнення подвійного розміру коштів з відповідача є необґрунтованими, також позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки договір дарування було укладено 06.12.2013 року, а позивачка звернулась до суду з даним позовом 26.05.2020 року. Відповідно до договору дарування позивачка отримала в дар садовий будинок, тому договір не можливо було виконати договір завдатку, оскільки майно перейшло до позивача. Вислухавши позивача, представника відповідача, перевіривши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або опорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено наступні обставини. 30 листопада 2013 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено у простій письмовій формі договір про завдаток, що визнається сторонами та підтверджується його копією (а.с.5). За умовами вказаного договору сторони дійшли згоди в тому, що для забезпечення укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки передбачена передоплата у розмірі 43 000 долари США, яка має статус завдатку. У випадку безпідставної відмови завдаткодержателя ( [PERSON] ) від виконання своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу земельної ділянки він повинен повернути завдаткодавцю ( [PERSON] ) подвійну суму завдатку. Факт підписання цього договору сторонами визнається, однак відповідач стверджував, що вказаний договір був складений лише формально без мети створення правових наслідків для сторін, обидві сторони його не виконували, фактично будь-які кошти саме за цим договором ніхто нікому не передавав, оскільки у подальшому між сторонами виникли інші цивільно-правові правовідносини відносно будинковолодіння та земельної ділянки, правова оцінка яким надавалась межах інших судових спорів за участю сторін. Вказані доводи позивачкою не спростовані. Оціюючи доводи сторін, суд приймає до уваги, що зміст договору від 30 листопада 2013 року містить неповні і суперечливі відомості про дійсний зміст спірних правовідносин, правова природа передбачених договором коштів залишилась неконкретизованою (завдаток чи передоплата), договір стосовно нерухомого майна укладений у простій письмові формі і нотаріально не посвідчений, істотні умови договору такого виду сторонами не обумовлені, зокрема ціна продажу, ідентифікація об`єктів нерухомого майна, строки укладення основного договору тощо, а сам договір не містить підтверджень факту дійсної передачі коштів, що спростовує доводи позивачки. Інших підтверджень факту передачі коштів [PERSON] [PERSON] , окрім самого договору, матеріали справи не містять, а позивачка в судовому засіданні їх відсутність визнала. Крім того, формулювання договору вказують на те, що цивільно-правова відповідальність у вигляді виникнення грошового зобов`язання за ним може виникнути у випадку невиконання не цього, а іншого договору - договору купівлі-продажу, який між сторонами взагалі не укладався, а відтак умови для виникнення грошових зобов`язань у відповідача не наступили. На противагу доводам позову твердження відповідача об`єктивно підтверджуються. Так, 26 грудня 2013 року між сторонами були укладені договори дарування садового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що вказує на те, що за безвідплатним договором відповідач передав нерухоме майно позивачці, вона його прийняла у дар, відтак відповідач з її відома вже втратив можливість повторно передати їй у власність те ж саме майно, але за іншим видом договору - договором купівлі-продажу. Того ж дня позивачка взяла в борг у відповідача кошти в розмірі 30 000$ (тридцять тисяч доларів США), про що [PERSON] власноруч була написана розписка, а також 246 000 грн. (двісті сорок шість тисяч гривень), про що було укладено нотаріально завірений договір позики. Як вбачається із пояснень сторін та матеріалів справи свої боргові зобов`язання позивачка не виконала, що призвело до стягнення заборгованості у судовому порядку та за виконавчим написом нотаріуса. В обґрунтування позову позивач зазначає, що договір купівлі-продажу не відбувся з вини відповідача, не надаючи, при цьому, жодного доказу, відповідач не повернув кошти, мотивуючи це тим, що кошти він витратив на власні потреби, але дав обіцянку, що поверне кошти протягом одного року, з 2014 року позивач неодноразово зверталася до суду з позовами про визнання договору дарування договором купівлі продажу, 26 грудня 2013 року позивач, в силу обставин, а саме можливої втрати валютних коштів, «насильно» погодилася отримати в дар від відповідача зазначені в позові будинок та земельну ділянку, за умови, що відповідач поверне їй 43 000 доларів США, які ним були отримані в процесі укладання договору про завдаток. Проаналізувавши вищевикладене, суд погоджується із твердженнями відповідача про те, що позиція позивачки у неодноразових судових спорах в межах інших і цієї справи дає можливість зробити висновок, що позивач вважає договори дарування садового будинку та земельної ділянки - договорами купівлі продажу, що неодноразово намагалася довести в судовому порядку. Така позиція позивача повністю виключає посилання про невиконання відповідачем будь-яких договірних зобов`язань, а отже відсутні і переконливі підстави позову. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання. Статтею 571 ЦК України визначено правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу. Враховуючи, що договори купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки між сторонами за формою і змістом, встановленими цивільним законодавством, укладено не було, тому кошти, зазначені в договорі про завдаток за своєю правовою природою не є завдатком, отже не підлягають поверненню в подвійному розмірі. Також позивач зазначає - між нею та відповідачем фактично було укладено договори купівлі-продажу, що неодноразово позивачка вказувала під час судових розглядів у інших цивільних справах за участі цих же сторін. Тому слід погодитись із доводами відповідача про те, що посилання позову на невиконання ним своїх зобов`язань саме за договором про завдаток є непереконливими і необгрунтованими. Обставини, які покладені в основу позовних вимог суд вважає невстановленими під час судового розгляду, оскільки всупереч принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства позивачем не подано суду належні і допустимі докази на підтвердження існування таких обставин, об`єктивності та достовірності відповідних тверджень. Протирічливість, непослідовність і неконкретизованість правової позиції позивачки у цій справі не були усунуті під час судового розгляду. Також при наданні правової оцінки суті спірних правовідносин суд приймає до уваги наступне. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Оскільки позивачкою не доведено достатність правових і фактичних підстав для покладення в судовому порядку на відповідача сплатити кошти позивачці на підставі саме того правочину, який покладений в основу позову, на думку суду, її вимоги не ґрунтуються на законі та матеріалах справи. Виходячи з вищенаведеного, позивачем не надано доказів на підтвердження обставин зазначених у позові, вимоги є безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню. Суд оцінює позові вимоги на засадах диспозитивності цивільного судочинства в межах пред`явлених позовних вимог, тому вважає недоведеним факт укладення між сторонами правочину, на умовах якого ґрунтуються позовні вимоги. Судом не встановлено фактичні обставини, покладені в основу позову, а саме сукупністю досліджених судом доказів не підтверджується факту наявності укладеного між сторонами відповідно до вимоги законодавства договору, з якого б виникали саме такі цивільно-правові зобов`язання, на які посилається позивач в обґрунтування позову. При цьому суд не може вийти за межі пред`явлених позовних вимог, тому надає правову оцінку лише доводам позову щодо виникнення у відповідача обов`язку сплати позивачеві подвійного розміру завдатку на підставі письмового договору про завдаток від 30.11.2013 року (а.с.5). Іншим правовідносинам між тими ж сторонами, а також за участю осіб, що не залучені до участі у цьому спорі суд правової оцінки не надає зважаючи на принцип дизпозитивності цивільного судочинства. Суд вважає, що матеріали справи не містять переконливих доказів укладення договору з відповідачем, оскільки позивачем не подано належних і допустимих доказів, які б містили відомості про таку обставину. При цьому суд також враховує, що позивач неналежно виконав свої процесуальні обов`язки щодо доведення позовних вимог, шляхом подання письмових доказів не зміг створити передумови від всебічного, повного і об`єктивного встановлення обставин справи щодо обставин укладення і умов цивільно-правової угоди між сторонами, на підставі якої пред`явлено позов, що унеможливлює обґрунтовану правову оцінку доводам про правомірність позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Сукупність описаних вище обставин вказує на необґрунтованість поданого позивачем позову, оскільки суд не вбачає порушень прав чи законних інтересів позивачки, які б підлягали судовому захисту у передбачений позовом спосіб. Таким чином, обставини, що покладені в основу позову не знайшли об`єктивного підтвердження під час судового розгляду. Статтею 11 ЦК України передбачені підстави виникнення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Згідно ч.2 ст.14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Суд вважає, що позивачем не доведено обставин, які б породжували правові наслідки у виді виникнення зобов`язання сплатити визначені позовом кошти, тому достатніх підстав для задоволення позову суд не вбачає. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 76 - 81 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вирішуючи спір на засадах змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, на підставі поданих сторонами доказів, суд вважає, що позовні вимоги не ґрунтуються на зібраних по справі і досліджених судом письмових доказах, не узгоджуються із чинним законодавством України, позивач всупереч вимогам ст.ст.12,13,81 ЦПК України не довів позовні вимоги належними і допустимими доказами, тому достатніх правових і фактичних підстав для задоволення позову суд не вбачає, а відтак позов не підлягає задоволенню в повному обсязі з підстав недоведеності. Підстав для застосування строку позовної давності за заявою представника відповідача суд не вбачає у зв`язку з відмовою у задоволенні позову по суті пред`явлених вимог, адже як визначено в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення в цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року, положення ЦК України про позовну давність застосовується у випадку обґрунтованості позовних вимог (ст.267 ЦК України) та може бути підставою для відмови в задоволенні позову лише в разі його доведеності, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, що зроблено до ухвалення ним рішення; недоведеність вимог є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed