Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення позики за борговими розписками та повідомив, що 25.02.2019 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики у формі розписки, згідно якого відповідач [PERSON] отримав грошові кошти в сумі 3500 доларів США як позику з умовою їх повернення до 25.03.2019 року, у випадку неповернення коштів у зазначений строк, [PERSON] зобов`язався сплатити 11,67 доларів США за кожен день прострочення повернення боргу; 18.09.2019 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики у формі розписки, згідно якого відповідач [PERSON] отримав грошові кошти в сумі 4550 доларів США як позику з умовою їх повернення до 10.10.2019 року. У визначені строки та на день звернення до суду борг не був повернутий. Позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договорами позики в національній валюті гривні в розмірі 272031,05 грн., а також судові витрати. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 31.10.2019 року було забезпечено позов. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Панасюк І.І. позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві, та просив їх задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, письмовий відзив на позов або заяву про розгляд справи у його відсутність не надав, а тому суд (без винесення окремого процесуального документа) ухвалив провести заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов такого висновку. Згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а ч.1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Судом встановлено, що 25.02.2019 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, у формі розписки, згідно якого відповідач [PERSON] отримав грошові кошти в сумі 3500 доларів США як позику з умовою їх повернення до 25.03.2019 року, у випадку неповернення коштів у зазначений строк, [PERSON] зобов`язався сплатити 11,67 доларів США за кожен день прострочення повернення боргу. 18.09.2019 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики у формі розписки, згідно якого відповідач [PERSON] отримав грошові кошти в сумі 4550 доларів США як позику з умовою їх повернення до 10.10.2019 року. У визначені строки та на день розгляду справи судом борг за договорами позики не був повернутий. Ці факти встановлені судом та ніким не оспорюються. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 25.02.2019 в розмірі 3500 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 29.10.2019 року (день звернення до суду) становить 87710 грн., а також 64046,59 грн. -пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, 1578,78 грн. - 3% річних, 1794 грн. - інфляційні втрати; заборгованість за договором позики від 18.09.2019 в розмірі 4550 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 29.10.2019 року (день звернення до суду) становить 114023 грн., а також 1911,83 грн. - пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, 168,69 грн. - 3% річних, 798,16 грн. - інфляційні втрати. Однак, з наданим позивачем розрахунком заборгованості суд не в повній мірі погоджується з таких підстав. Згідно з п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року №14, у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Офіційний курс гривні щодо іноземної валюти - долара США станом на 02.06.2020 року (день ухвалення рішення) становить за 1 долар США - 26,8181 грн. Отже, стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає сума основного боргу за Договором позики від 25.02.2019 року у розмірі 3500 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 02.06.2020 року становить 93863,35 грн; за Договором позики від 18.09.2019 року у розмірі 4550 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 02.06.2020 року становить 122022,36 грн. Щодо стягнення інфляційних втрат та пені слід зазначити таке. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 21.12.2016 року (справа №6-1672 цс16), індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає; норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Враховуючи вищезазначене, нараховані позивачем інфляційні втрати в розмірі 1794,00 грн. та в розмірі 798,16 грн. стягненню не підлягають, оскільки позика надавалася в іноземній валюті. Згідно розрахунку штрафних санкцій (а.с. 24) за договором позики у формі розписки від 25.02.2010 року позивачем нараховано до стягнення пеню у розмірі 64046,59 грн., яка підлягає стягненню. Пеня у розмірі 1911,83 грн. за договором позики від 18.09.2019 року стягненню не підлягає, оскільки згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивачем правомірно нараховано до стягнення три проценти річних від суми боргу у розмірі 1578,78 грн. (договір позики від 25.02.2019 року) та у розмірі 168,69 грн. (договір позики від 18.09.2019 року), які підлягагають до стягненню. Таким чином, суд доходить до висновку, що слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у формі розписки від 25 лютого 2019 року у розмірі 159 488,72 грн., з яких 93 863,35 грн. - сума основного боргу, 1 578,78 грн. - 3% річних, 64 046,59 грн. - пеня; заборгованість за договором позики у формі розписки від 18 вересня 2019 року у розмірі 122 191,05 грн., з яких 122 022,36 грн. - сума основного боргу, 168,69 грн. - 3% річних, тобто про часткове задоволення позову. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 2720,31 грн. судового збору.

Outcome: partial