Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до КП «Київтранспарксервіс», в.о. директора КП «Київтранспарксервіс» Касапчука В.А., про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди. В процесі розгляду справи позовні вимоги були уточнені позивачем. Позовні вимоги, з урахуванням уточнень, обґрунтовані наступним. 05.04.2017 року директором підприємства «Київтранспарксервіс» був підписаний наказ №201-К, відповідно до якого [PERSON] було звільнено з посади заступника начальника відділу паркування у Дарницькому та Дніпровському районах м. Києва, у зв'язку з реорганізацією підприємства та скороченням штату працівників, п.1 ст. 40 КЗпП України. Підставою звільнення є наказ від 12.01.2017 року №6, наказ від 19.01.2017 року №19-к, попередження про скорочення посади від 19.01.2017 року. Вийшовши на роботу, позивач отримав наказ про припинення трудового договору, на якому зазначив свою незгоду з незаконним звільненням та надав роз'яснення своєї незгоди зі звільненням, посилаючись на норми трудового законодавства України. Позивач вважає, що його звільнено незаконно, оскільки відповідачем були грубо порушені вимоги ст.ст. 42-1, 49-2, 141 КзПП України. Позивач має безперервний стаж роботи понад 2 роки, протягом якого сумлінно виконував покладені на нього обов'язки. Порушення права на працю, передбаченого Конституцією України, а також відсутність грошових коштів, необхідних для забезпечення життєдіяльності [PERSON] та його родини призвели позивача до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З огляду на викладене, позивач вимушений був звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Відповідно до уточнених позовних вимог, позивач просить суд: 1. Скасувати наказ КП «Київтранспаркервіс» від 05.04.2017 року №201-К. 2. Поновити [PERSON] на посаді заступника начальника відділу надання послуг з паркування КП «Київтранспарксервіс». 3. Стягнути з КП «Київтранспарксервіс» на користь [PERSON] середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу. 4. Стягнути з КП «Київтранспарксервіс» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 100000 грн. 5. Стягнути з КП «Київтранспарксервіс» на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 10970 грн. В матеріалах справи містяться письмові заперечення відповідача КП «Київтранспарксервіс», які обґрунтовані наступним. [PERSON], згідно з наказом №376-К від 02.07.2008 року, був прийнятий на посаду контролера служби паркування на 0,5 ставки з випробувальним терміном один місяць, після чого, згідно з наказом №75/1-К від 05.02.2009 року [PERSON] за його згодою було переведено на посаду контролера служби паркування на повну ставку з посадовим окладом згідно штатного розпису. наказом 290/1-К від 08.06.2015 року [PERSON] за його згодою переведено на посаду заступника начальника відділу паркування в Дарницькому та Дніпровському районах служби паркування відповідно до наказу директора КП «Київтранспарксервіс» Першина В.Г. від 13.07.2015 року №359/1-К. З урахуванням задач, поставлених Київським міським головою Кличком В.В. щодо невідкладного оновлення паркувальної сфери столиці та необхідності підвищення надходжень в бюджет міста, враховуючи значні збитки підприємства, необхідність економії коштів, на початку року адміністрацією прийнято рішення щодо організаційних змін. Наказом в.о. директора КП «Київтранспарксервіс» «Про затвердження і введення в дію структури та штатного розпису» від 12.01.2017 року №6 введено з 19.01.2017 року нову організаційну структуру та штатний розпис, згідно з якими служба паркування була ліквідована, посада заступника начальника відділу паркування в Дарницькому та Дніпровському районах служби паркування була скорочена. Наказом в.о. директора КП «Київтранспарксервіс» від 19.01.2017 року №19-К створено комісію щодо попередження працівників, визначених зазначеним наказом, про скорочення посад. Комісією встановлено, що в особовій справі [PERSON] відсутня інформація щодо наявності двох і більше утриманців та відсутності інших працівників з самостійним заробітком. Він не проходить навчання без відриву від виробництва, не є учасником бойових дій, інвалідом війни та особою, на яку поширюється чинність ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», автором винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; працівником, який дістав на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання, особою з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України, працівником з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та особою, яка проходила альтернативну (невійськову) службу. Згідно Державного Класифікатора професій 003:2010, посада заступника начальника відділу відноситься до професійної групи код 1229.7: «Керівники інших основних підрозділів в інших сферах діяльності». До посади начальника відділу КП «Київтранспарксервіс» встановлено вимогу: Повна вища освіта відповідного професійного спрямування за освітньо-кваліфікаційним рівнем магістра, спеціаліста. [PERSON] має базову вищу освіту, бакалавр. Враховуючи тривалий, понад 2 роки, стаж роботи на підприємстві з одного боку та, з іншого боку, невідповідність освітнього рівня [PERSON] вимогам, встановленим кваліфікаційним вимогам та посадовими інструкціями керівників КП «Київтранспарксервіс», 19.01.2017 року заступника начальника паркування в Дарницькому та Дніпровському районах служби паркування [PERSON] було комісійно проінформовано про зміни в організації виробництва і праці та відповідно до ст. 49-2 КЗпП України запропоновано продовжити подальшу роботу на посаді контролера паркування. Йому було роз'яснено, що у випадку відмови, його буде вивільнено в термін, передбачений чинним законодавством. З пропозицією щодо продовження роботи на посаді контролера [PERSON] письмово не погодився, зазначивши власноручно на повідомленні формулювання «не згоден». 23.02.2017 року підприємством було направлено лист до профспілкової організації про надання згоди на звільнення члена профспілкової організації [PERSON], який голова профспілки відмовився отримувати. За таких обставин, відповідно до ст. 43 КЗпП України вважається, що згода первинної профспілкової організації КП «Київтранспарксервіс» отримана. Крім того, в день звільнення, 05.04.2017 року комісією з трьох працівників відділу кадрів було видано [PERSON] копію наказу про звільнення та належним чином оформлену трудову книжку, проведено з ним остаточний розрахунок. В цей же день, 05.04.2017 року, [PERSON] в особовій картці та в наказі на звільнення умисно та власноручно вказав дату «05.05.2017». На зауваження комісії щодо необхідності виправлення дати, [PERSON] це зробити відмовився, про що було складено відповідний акт від 05.04.2017 року. За наведених обставин відповідач КП «Київтранспарксервіс» в особі в.о. директора Касапчука В.А. вважає, що порушень КП «Київтранспарксервіс» чинного законодавства при звільненні позивача не допущено, а тому вимоги позивача є незаконними та необґрунтованими. Відповідно до письмових заперечень, відповідач КП «Київтранспарксервіс» в особі в.о. директора Касапчука В.А. просить суд у задоволенні позову [PERSON] до КП «Київтранспарксервіс» про скасування наказу, поновлення на роботі та сплату середнього місячного заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди відмовити. Відповідно до відповіді на відзив, представник позивача [PERSON] зазначає наступне. При влаштуванні позивача на роботу в січні 2015 року на посаду начальника відділу Служби паркування позивач здійснював контроль за касовою дисципліною, забезпечував здачу грошових коштів, визначав перспективні місця для надання послуг з паркування, здійснював заходи щодо відкриття нових паркувальних майданчиків. Відповідно жодних змін в посадових обов'язках начальника відділу паркування не відбулось, окрім зміни кваліфікаційних вимог, а саме, кваліфікаційні вимоги для зазначеного керівника є повна вища освіта. Однак, аргументація такого нововведення спростовується п.1.3 статуту КП «Київтранспарксервіс», відповідно до якого зазначене підприємство підпорядковане Департаменту транспортної інфраструктури КМДА, а не Головному управлінню державної служби України. Відповідно начальник відділу паркування служби паркування не має жодного відношення до посадової особи місцевого самоврядування, а тому професійно-кваліфікаційні характеристики посадової особи до нього не застосовуються. Крім того, запропонована позивачу робота контролером не відповідає вимогам ст. 32 КЗпП України. Згідно трудового законодавства, позивачу повинні були запропонувати аналогічну посаду і така посада була наявна на підприємстві (в січні затверджений новий штатний розпис), але всупереч вимогам закону ця посада не була йому запропонована, незважаючи на те, що позивач в своєму поясненні до наказу про звільнення висловив свою згоду на укладання нового трудового договору на посаду заступника начальника відділу надання послуг з паркування та зазначив, що має право на укладання трудового договору на підставі ст. 42-1 КЗпП України. Також позивач має переваги в залишенні на роботі, а саме, перевага в залишенні на роботі надається особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком та працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації. Позивач має трудовий стаж на посаді заступника начальника відділу паркування більше шести років та має на утриманні дружину, яка не працює, і малолітнього сина. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок роботодавця працевлаштувати працівника. Крім того, представник позивача звертає увагу суду на те, що порушення з боку відповідача конституційних прав позивача призвело до душевних страждань. Позивач після незаконного звільнення не може здійснювати своєчасну оплату житлово-комунальних послуг, у зв'язку з чим отримує постійні дзвінки від обслуговуючих організацій, які створюють сильний тиск на психологічний стан позивача. Також позивач має на утриманні дружину та малолітнього сина, а тому має обов'язки батька щодо забезпечення належного рівня життєдіяльності дитини (придбавати одяг, їжу, оплачувати послуги дитячого садочка). Крім того, незаконні дії відповідача призвели до приниження честі, гідності та ділової репутації позивача. Всі ці обставини призводять до пригніченого стану, створюють умови для сварок в родині та завдають тяжких душевних страждань, які позивач оцінює в 100000 грн. Відповідно до заперечень на відповідь на відзив, КП «Київтранспарксервіс» через представника зазначає про те, що позивачем пропущено місячний строк позовної давності, який закінчився 05.05.2017 року, з огляду на наступне. Відразу після повідомлення про скорочення займаної посади позивач перебував на лікарняному в період з 19.01.2017 року по 28.02.2017 року та з 15.03.2017 року по 03.04.2017 року. На виконання вимог законодавства, в день звільнення, 05.04.2017 року комісією з трьох працівників відділу кадрів було видано позивачу копію наказу про звільнення та належним чином оформлену трудову книжку, а також проведено з позивачем остаточний розрахунок. В цей же день, 05.04.2017 року позивач в особистій картці та в наказі на звільнення умисно та власноручно вказав дату «05.05.2017». На зауваження комісії щодо необхідності виправлення дати, [PERSON] це зробити відмовився, про що було складено відповідний акт від 05.04.2017 року. Крім того, представник відповідача зазначає про те, що в своїй позовній заяві від 10.05.2017 року позивач не наводить обґрунтованих міркувань, розрахунків, з яких він оцінює розмір моральної шкоди в 100000 грн., у тому числі, не надає пояснень, у чому полягають його моральні страждання або втрата нормальних життєвих зв'язків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя. обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди виникає лише за умови, що моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв'язків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя наслідками порушення законних прав працівника. В матеріалах справи міститься заява представника відповідача КП «Київтранспарксервіс» Ліжевського В.А. про застосування строку позовної давності. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги за викладених у позовній заяві обставин, з урахуванням уточнень, просив суд про їх задоволення. Представник відповідача КП «Київтранспарксервіс» - Авраменко О.А. проти позову заперечувала, просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні у справі матеріали, судом встановлено наступне. Відповідно до копії наказу №376-к від 02.07.2008 року, [PERSON] прийнято на роботу в КП «Київтранспарксервіс» на посаду контролера служби паркування на 0,5 ставки (а.с. 25). Згідно з копією наказу №75/1-к від 05.02.2009 року, позивача переведено на посаду контролера служби паркування на повну ставку з 05.02.2009 року з посадовим окладом згідно штатного розпису (а.с. 26). Наказом №290/1-к від 08.06.2015 року позивача переведено на посаду заступника начальника відділу паркування в Дніпровському районі служби паркування з 08.06.2015 року з оплатою згідно штатного розпису (а.с. 27). Відповідно до копії наказу №359/1-к від 13.07.2015 року, [PERSON] переведено на посаду заступника начальника відділу паркування в Дарницькому та Дніпровському районах служби паркування з 13.07.2015 року з оплатою згідно штатного розпису (а.с. 28). Наказом КП «Київтранспарксервіс» від 12.01.2017 №06 затверджено та введено в дію з 19.01.2017 нову структуру КП «Київтранспарксервіс» та штатний розпис в новій редакції (а.с. 32). Наказом КП «Київтранспарксервіс від 19.01.2017 №19-к проінформовано працівників про зміну організаційної структури підприємства та скорочення посад працівників, зокрема, заступника начальника відділу паркування в Дарницькому та Дніпровському районах служби паркування - [PERSON] (а.с. 44). 05.04.2017 року наказом КП «Київтранспарксервіс» №201-К про припинення трудового договору позивача [PERSON] було звільнено з посади заступника начальника відділу паркування в Дарницькому та Дніпровському районах служби паркування на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку зі скороченням штату працівників (а.с. 4). Відповідно до ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною 2 ст. 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно з частинами 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9, при розгляді спорів про звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Виходячи з нормативного тлумачення ч. 1 ст. 40, частин 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП України, можна дійти висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Разом з тим, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України закріплює обов'язок роботодавця працевлаштувати працівника, посаду якого скорочено, за наявності його згоди, на посаду, що відповідає його професії чи спеціальності. З матеріалів справи вбачається, що у січні 2017 року КП «Київтранспарксервіс» з метою підвищення ефективності і оптимізації управління підприємством затверджено зміни до організаційної структури підприємства та новий штатний розпис. Так, зокрема, зі штатного розпису виключено структурний підрозділ «Відділи паркування в районах служби паркування», посаду заступника керівника в одному з яких займав позивач. Разом з тим, до нового штатного розпису включено структурний підрозділ «Відділи надання послуг з паркування в районах» (а.с. 34-42). Того ж дня затверджено посадову інструкцію заступника начальника відділу надання послуг з паркування, з якої вбачається, що до заступника начальника відділу надання послуг з паркування передані фактично усі функціональні обов'язки начальника відділу паркування служби паркування, жодних змін, окрім кваліфікаційних вимог до керівника, не відбулося (а.с. 67-71). Як вбачається зі штатного розпису, затвердженого у січні 2017 року, відділ надання послуг з паркування в районах налічує 14 штатних одиниць (а.с. 67-71), тоді як відповідно до штатного розпису, затвердженого у жовтні 2016 року, відділ паркування налічував 13 штатних одиниць (а.с. 73-78). Наведене свідчить про збільшення чисельності штату працівників КП «Київтранспарксервіс». З огляду на викладене, суд вважає, що у КП «Київтранспарксервіс» були відсутні зміни в організації виробництва і праці, пов'язані із скороченням штату працівників, а тому звільнення позивача з цих підстав є незаконним. При цьому посилання представника відповідача на відсутність необхідного освітньо-кваліфікаційного рівня, як на причину звільнення, суд оцінює критично, оскільки в наказі про звільнення позивача такі обставини не зазначались. Щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності в частині вимог про поновлення на роботі, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як вбачається з матеріалів справи, з наказом про припинення трудового договору №201-К від 05.04.2017 року позивач був ознайомлений 05.05.2017 року (а.с. 4). Однак, 05.04.2017 року комісією у складі начальника відділу кадрів Дмитрієвої Я.М., головного спеціаліста відділу кадрів Курочкіної С.А., головного спеціаліста відділу кадрів Рудакової І.Ю. складено акт про те, що 05.04.2017 року заступника начальника відділу паркування у Дарницькому та Дніпровському районах було комісійно ознайомлено з наказом №201-К про звільнення з посади, видано трудову книжку та копію наказу про звільнення. Проте, в наказі та особовій картці [PERSON] вказано дату ознайомлення 05.05.2017 року. На зауваження членів комісії щодо необхідності виправлення дати на вірну, тобто на 05.04.2017 року, [PERSON] відмовився це зробити (а.с. 61). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] зазначив, що з наказом про припинення трудового договору №201-К від 05.04.2017 року позивач дійсно був ознайомлений 05.04.2017 року, однак, ним було помилково вказано дату ознайомлення 05.05.2017 року. За приписами ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у справах про звільнення - в місячних строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ст. 123 ЦПК України, перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Згідно з ч. 3 ст. 124 ЦПК України, якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день. Відповідно до ч.6 ст. 124 ЦПК України, строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв'язку. Зміст вищевикладених вимог ЦПК України повністю співпадає з вимогами ЦПК України, які були чинними на момент звернення позивача з даним позовом до суду. Частиною 1 ст. 73 КЗпП України встановлено, що 9 травня є святковим днем. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.11.2016 року №850-р, перенесено у порядку і на умовах, визначених законодавством, у 2017 році для працівників, яким установлено п'ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями, робочий день з понеділка 8 травня - на суботу 13 травня. Таким чином, закінчення строку позовної давності припадало на 06.05.2017 року, однак, враховуючи те, що наступним робочим днем у 2017 році був 10.05.2017 року, суд вважає, що місячний строк, встановлений для звернення до суду з позовною заявою про вирішення трудового спору, не був пропущений позивачем. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що звільнення позивача на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України є незаконним, а тому позивач підлягає поновленню на посаді заступника начальника відділу з надання послуг з паркування в Дарницькому та Дніпровському районів КП «Київтранспарксервіс». Разом з тим, відсутні підстави для скасування наказу № 201-К від 05.04.2017 року про звільнення позивача з роботи, оскільки це виключно компетенція відповідача, а не суду. За приписами ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 ЗУ«Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок). Згідно з п.п. 2, 3 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки. Період вимушеного прогулу позивача тривав з 06.04.2017 року по 02.07.2018 року, тобто 304 робочих днів. Як вбачається з довідок, виданих [PERSON] КП «Київтранспарксервіс» від 25.06.2018 року, дохід позивача за період з 01.02.2017 року по 31.03.2017 року склав 13731,91 грн., а його середньоденна заробітна плата на посаді заступника начальника відділу паркування у Дарницькому та Дніпровському районах становила 313,96 грн. З огляду на те, що в період з 01.02.2017 року по 31.03.2017 року було 43 робочих дні, суд вважає за необхідне приймати до розрахунку суму середньоденної заробітної плати в розмірі 319,35 грн. (13731,91 грн./43 робочих дні). Відтак, загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON] становить 97082,40 грн. без виключення сум відрахування на податки та інші обов'язкові платежі. Вказані кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з вимогами ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв?язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнав [PERSON], суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 10000 грн. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов?язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про часткове задоволенню позовних вимог. Щодо питання про розподіл судових витрат. Позивач просить суд стягнути на його користь витрати на правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн., послуги пошти в розмірі 120 грн., адміністративні витрати в розмірі 200 грн. та судовий збір в розмірі 650 грн. Як вбачається з матеріалів справи, правнича допомога позивачу надавалася на підставі договору про надання правової допомоги № 151217/1 від 15.12.2017 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] Згідно зі ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом . До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до вимог ч.1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з п.2 ч.2 ст. 137 ЦПК України, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У відповідності до ч.3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до вимог ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як вбачається з матеріалів справи (а.с. 114), документально підтверджений розмір судового збору, сплачений позивачем складає 704,80 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Таким чином, законодавством передбачено можливість відшкодування судових витрат, пов'язаних з наданням правничої допомоги виключно адвокатом. Документів, що підтверджують право [PERSON] на зайняття адвокатською діяльністю матеріали справи не містять. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження здійснення витрат позивача на правничу допомогу, поштові послуги та адміністративні витрати. З огляду на викладене, суд дійшов до переконання про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, поштові послуги та адміністративні витрати. У відповідності до положень п.4 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі. На підставі 40, 49-2, 233, 235, 237-1 КЗпП України, ст.ст.1-18, 76, 77-81, 95, 133, 137, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 354, 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

Outcome: partial