Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся з позовом до [PERSON] та [PERSON] про переведення прав та обов'язків покупця на частину будинку та визнання права власності на будинок. З урахуванням уточненої позовної заяви просив винести рішення, яким перевести на нього права та обов'язки покупця по договору купівлі-продажу 7/20 частин домоволодіння № [ADDRESS] з належними до даної частини господарськими та побутовими спорудами, які знаходяться у м. Маріуполі на земельній ділянці 916,00 кв. м.2, належній Маріупольської міської раді, де знаходяться три житлові будинки літ А, Б, В, загальною площею 57,2 кв. м., чотири сараю літ. 11г, в1, б, Ж, погріб Б/п, дві вбиральні та огорожа, яка в технічному паспорті позначено під літ. А1, складений 28.05.2002 року між [PERSON] та [PERSON], визнав за ним право власності на дане домоволодіння та на вказану долю домоволодіння з вказаними вище господарськими та побутовими спорудами. Стягнути з нього на користь [PERSON] вартість вказаного домоволодіння по договору купівлі-продажу в сумі 1100 гривень. Просив поновити строк позовної давності на подачу позовної заяви, оскільки йому не було відомо о факті продажу спірного домоволодіння відповідачу [PERSON] без його згоди як співвласника. Позовні вимоги обґрунтовує наступним. Його батько [PERSON] помер у 1988 році. Батьку на праві власності належало домоволодіння [ADDRESS] Після смерті батько відкрилось спадщина у вигляді вказаного домоволодіння. Оскільки він на момент смерті батька проживав у вказаному домоволодінні, то по факту користування вступив у спадок на вказаний будинок разом з братом. Крім того, після смерті [PERSON], [INFO] року спадкоємцями по заповіту на належні їй 7/20 частини домоволодіння по [ADDRESS] став він та [PERSON] В даний час йому стало відомо, що 29.11.1985 року його батько [PERSON] подарував 7/20 домоволодіння № [ADDRESS] його брату [PERSON], в той час як він був інвалідом другої групи і мав обов'язкову долю у спадщині після смерті батька. В подальшому, 28.05.2002 року брат продав будинок сусіду [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 28.05.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Ніколаєнко Т.І. під № 1221, без його згоди за 1100 гривень, в той час як він мав право, як співвласник даного будинку на першочергове придбання частини будинка брата. Таким чином, вважає, що відповідачем [PERSON] порушено вимоги ст. 362 ЦК України. З зустрічним позовом [PERSON] звернувся до [PERSON], 3-я особа [PERSON], Маріупольська міська рада про визначення порядку користування земельною ділянкою. Позовні вимоги обґрунтовує наступним. Він з моменту народження по теперішній час проживає за адресом: м. Маріуполь, [ADDRESS]. Його батьки померли - батько [PERSON] -[INFO] року, мати- [PERSON] - [INFO] року. На ділянці [ADDRESS] було побудовано 3 домоволодіння: 1. Житловий будинок під літ. А-1,який належав раніше [PERSON], який в подальшому спадкувала [PERSON], яка передала його у власність [PERSON] 2. Житловий будинок під літ. Б-1, який належав раніше батьку [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, який був зареєстрований Маріупольській міській нотаріальній конторі від 10.06.1946 року, під реєстром № 6633. 3. Житловий будинок під літ. В-1, який належав раніше його матері [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину від 19.04.1960 року. Після смерті матері [PERSON], за заповітом її будинок під літ. В-1 був поділений на дві частини між ним та братом з урахуванням прийнятого рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 19.04.1993 року. Вказаний будинок був перебудовано на дві частини з окремими входами, але спір про праві користування земельною ділянкою не було вирішено. На підставі ч. 3 ст. 89 Земельного Кодексу України просить встановити порядок користування земельною ділянкою для обслуговування будинку, господарських будівель та споруд у розмірі спадкової долі 7/20 частини домоволодіння, належної йому та [PERSON] по адресу: м. Маріуполь [ADDRESS]. Також вважає, що [PERSON] пропущений строк позовної давності. Позивач по основному позову [PERSON] у судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги та просив їх задовольнити, проти задоволення позовних вимог по зустрічному позову заперечував. Представник позивача по основному позову адвокат [PERSON] у судовому засіданні просив задовольнити їх вимоги та відмовити [PERSON] у задоволенні його позовних вимог. Суду пояснив наступне, що оскільки [PERSON] є співвласником домоволодіння [ADDRESS], то відповідно до ст. 362 ЦК України він мав першочергове право на придбання спірного домоволодіння, але [PERSON] та [PERSON] скориставшись тим, що його клієнт інвалід 2 групи та не мешкає у спірному будинку уклали договір купівлі-продажу будинку не попередивши його клієнта. [PERSON] готовий придбати вказаний будинок за ціною яка вказана у договору купівлі-продажу. До моменту подачі позовної заяви до суду [PERSON] не знав про наявність договору купівлі-продажу спірного будинку, оскільки [PERSON] та [PERSON] цей факт від нього сховали, тому вважає, що його клієнтом не порушено строку позовної давності. Стосовно зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування земельною ділянкою вважає, що даний позов не повинен був розглядатись з первинним позовом, оскільки вважає, що в даному випадку це різні та непов'язані між собою правовідносини. Крім того зазначив, що земельна ділянка належить Маріупольській міській раді, а не [PERSON], у зв'язку з чим, він не має право вимагати визначати порядок користування ділянкою. Відповідачі по основному позову [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що вони заперечують проти задоволення позовних вимог [PERSON] та просили задовольнити зустрічні позовні вимоги. Наполягали на порушенні [PERSON] строків позовної давності. Представник відповідачів по основному позову [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення основного позову та просив суд задовольнити зустрічний позов. Суду пояснив, що спірне домоволодіння належить [PERSON] на підставі договору дарування від 29.11.1985 року. 28.05.2002 року [PERSON] продав 7/20 домоволодіння [ADDRESS] [PERSON] Оскільки [PERSON] також був співвласником вказаного домоволодіння, то на підставі ст. 362 ЦК України, [PERSON] мав право вибору кому продавати частину домоволодіння та не повинен про це попереджати інших співвласників. Тому вважає, що позов [PERSON] є не обґрунтований та не підлягає задоволенню. Стосовно зустрічного позову пояснив, що [PERSON] має право на підставі ст. 89 ч.3 ЗК України на визначення порядку користування земельною ділянкою. Третя особа за зустрічним позовом - Маріупольська міська рада в судові засідання не з'явилась, хоча про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомляла. Суд, заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ч. 4 ст. 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця. Одночасно позивач зобов'язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. До таких вимог застосовується позовна давність в один рік. Ч. 1 ст. 261 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки суду не було надано доказів того, шо [PERSON] було відомо про порушення його права як співвласника будинку, суд вважає що позивачем за основним позовом не було порушено строків позовної давності. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 16 травня 1992 року на підставі заповіту посвідченого Маріупольською державною нотаріальною конторою від 29 листопада 1985 року № 6108 спадкоємцями 7/20 частки домоволодіння № [ADDRESS], після смерті [PERSON] є [PERSON] та [PERSON]. (а.с. 55) Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 19.04.1993 року виконано розділ 7/20 спадкового домоволодіння [ADDRESS] в Приморському районі м. Маріуполя, що складався з житлового будинку під літ. В та надвірних будівель між [PERSON] та [PERSON], визнав за кожним з них право власності на ? частину спірного спадкового домоволодіння та виділив їм в користування в натурі: [PERSON] - в житловому будинку під літ. В: жилу кімнату 2-3, частину кухні площею 2,54 х 3,0 = 7,6 кв. м., а загальною площею 21,2 кв. м. на суму 21724 карбованця; сіни літ. в вартістю 2430 кар., ? частину вбиральні літ. Д вартістю 420 кар., а всього на загальну суму 24574 карбованця, що в ідеальних долях складає 4/20 частини домоволодіння. [PERSON] - в жилому будинку літ. В: житлову кімнату 2-4, частину кухні 2-2 площею 2,54 х 3,0 = 7,6 кв. м., а загальною площею 16,8 кв. м. на суму 17216 карбованців,; сарай літ в-1, вартістю 1620 кар., сарай літ. г вартістю 1080 кар., а всього на загальну суму 19916 карбованців, що в ідеальних долях складає 3/20 частини домоволодіння. В рахунок рівняння частин стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 2329 карбованців. (а.с. 56) Свідоцтвом про право на спадщину від 25 жовтня 1993 року на підставі заповіту посвідченого Маріупольською державною нотаріальною конторою від 26 вересня 1980 року № 2709 спадкоємцем 6/20 частки домоволодіння № [ADDRESS] після смерті [PERSON] є [PERSON] (а.с. 230) Як вбачається з договору купівлі-продажу від 11.10.1999 року [PERSON] продала [PERSON] 6/20 частини житлового будинку № [ADDRESS]. По вищевказаному адресу відчужується житловий будинок - літ. А-1, вбиральня - літ. Е, 1\\3 частина огорожі. (а.с. 231) Відповідно до договору дарування № 6106 від 29 листопада 1985 року [PERSON] подарував [PERSON], належне йому майно у вигляді 7/20 частини домоволодіння № [ADDRESS] з відповідними до цієї долі будівлями подвір'я. (а.с. 232) Відповідно до ст.361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. З договору купівлі-продажу долі домоволодіння від 28 травня 2002 року вбачається, що [PERSON] продав [PERSON] 7/20 частини домоволодіння під номером 178 з належними до неї господарськими та побутовими спорудами. Продаж вчинено за 1100 гривень. При цьому [PERSON] не попередив іншого співвласника - [PERSON] - про намір продати свою частку, а [PERSON] - про намір частку купити. Вказана обставина визнана учасниками справи, у зв'язку з чим на підставі ч.1 ст.82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Відповідно до ч.1, 2 ст.362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Таким чином, переважне право на купівлю частки співвласника інший співвласник має тільки перед іншими особами (ч.1 ст.362 ЦК України), але не перед співвласниками. У зв'язку з цим при здійсненні продажу частки у праві спільної власності іншому співвласнику будь-які інші особи, в тому числі і інші співвласники, не мають переважного права купівлі такої частки. На вказану обставину звернув увагу і Верховний Суд України в узагальнені судової практики, роз'яснивши, що переважне право купівлі діє лише у разі продажу частки особі, яка не входить до кола співвласників. У разі ж продажу частки будь-кому із співвласників решта співвласників не має переважного права на її купівлю («[PERSON] деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» від 01 липня 2013 року). Оскільки [PERSON] свою частку продав іншому співвласнику домоволодіння - [PERSON], ст.362 ЦК України, яка регламентує реалізацію переважного права співвласника на купівлю частки у спільному майні, до правовідносин, які виникли між сторонами, не застосовується. Посилання позивача на те, що він має переважне право купівлі частки у спільній власності перед іншим співвласником, на законі не ґрунтуються, оскільки жодним нормативним актом не передбачено переважне право одного співвласника на купівлю частки перед іншим співвласником. Також необхідно зазначити, що подаючи позов на підставі ч. 4 ст. 362 ЦК України, позивач не виконав обов'язку внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог стосовно основного позову необхідно відмовити в повному обсязі за їх безпідставністю. Відносно зустрічного позову суд встановив наступне: Статтею 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ч.1 ст.86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно правовими угодами (ст.87 ЗК України). Згідно із ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є в спільній частковій власності. Частиною 3 ст.88 ЗК України встановлено, що учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разу неможливості виділення частки вимагати відповідної компенсації. Відповідно до роз'яснень, наданих у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (із змінами), у випадках, передбачених статтями 86-89 ЗК України, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, яка перебуває в спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, у разі недосягнення згоди - за рішенням суду, а при перебуванні ділянки в спільній сумісній власності (у подружжя, членів фермерського господарства, якщо інше не передбачалось угодою між ними, співвласників жилого будинку) - за договором або законом. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки зі складу земельної ділянки (у тому числі й разом з іншими учасниками, які цього вимагають) та отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру його частки. Учаснику спільної сумісної власності зазначене право належить за умови попереднього визначення розміру рівних земельних часток, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Судом встановлено, що відповідно до рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 19.04.1993 року [PERSON] є власником 4/20 частин домоволодіння з частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: м. Маріуполь, [ADDRESS], а саме в житловому будинку під літ. В: жилу кімнату 2-3, частину кухні площею 2,54 х 3,0 = 7,6 кв. м., а загальною площею 21,2 кв. м. на суму 21724 карбованця; сіни літ. в вартістю 2430 кар., ? частину вбиральні літ. Д вартістю 420 кар., а всього на загальну суму 24574 карбованця, що в ідеальних долях складає 4/20 частини домоволодіння. [PERSON] є власником 3/20 частин жилого будинку з частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою [ADDRESS] а саме в жилому будинку літ. В: житлову кімнату 2-4, частину кухні 2-2 площею 2,54 х 3,0 = 7,6 кв. м., а загальною площею 16,8 кв. м. на суму 17216 карбованців,; сарай літ в-1, вартістю 1620 кар., сарай літ. г вартістю 1080 кар., а всього на загальну суму 19916 карбованців, що в ідеальних долях складає 3/20 частини домоволодіння. (а.с. 56) Згідно висновку будівельно-технічної експертизи № 1 від 16.03.2018 року виготовленого судовим експертом [PERSON], встановлено, що у фактичному користуванні [PERSON] та [PERSON] знаходиться земельні ділянка площею 350 кв. м. Експертом пропонується варіант розподілу спірної земельної ділянки в межах існуючої огорожі площею 350 кв.м. або 7/20 ідеальних частин. З урахуванням рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 19.04.1993 року. Варіант розділу земельної ділянки запропонований експертом єдиний та виглядає наступним чином: - Від точки 1, що знаходиться на межі з заїздом по [ADDRESS] на відстані 3,4 м. - Від точки 2 (паралельно огорожі заїзду) на відстані 9,5 м. до точки 3. - Від точки 3 (по межі розподілу житлового будинку згідно рішення суду) до точки 4 розташованої на відстані 0,44 м. від кута недобудованої будови. - Від точки 4 на відстані 10,4 м. до точки 5, розташованої на відстані 4 м. від межі з земельною ділянкою [PERSON] Графічно поділ домоволодіння між співвласниками [PERSON] та [PERSON] відображений додатку № 1 Висновку будівельно-технічної експертизи № 1 від 16.03.2018 року. (а.с. 126-134) Таким чином, суд вважає можливим зустрічний позов задовольнити, визначити порядок користування земельною ділянкою між сторонами, відповідно до варіанту висновку експертизи, від 16.03.2018 року оскільки даний висновок буде відповідати інтересам сторін не порушуючи їх права та свободи і норми ДБН. Вирішуючи питання щодо судових витрат суд приходить до наступного висновку - відповідно до ч. 1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] є інвалідом 2 групи (а.с. 5) та відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового сбіру. Таким чином, судовий збір сплачений [PERSON], позовні вимоги якого задоволені, в сумі 640 гривень, підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В ході судового розгляду позивачем за зустрічним позовом [PERSON] було сплачено проведення будівельно-технічної експертизи вартістю 3000 гривень (а.с. 135), вказана сума підлягає стягненню з [PERSON] на корить [PERSON]

Outcome: approved