Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька та оформлення документів для виїзду. Позовна заява мотивована тим, що позивач перебувала у шлюбі з відповідачем з 15.09.1995 року. Шлюб з відповідачем був розірваний 26.03.2002 року, про що Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено актовий запис за №107. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO], який після розірвання шлюбу мешкає з позивачем. Позивач зазначила, що відповідач сином не цікавиться, в добровільному порядку аліменти не сплачує, матеріальної допомоги не надає. Після розірвання шлюбу вона неодноразово зверталась до відповідача із проханням дозволити їй разом з сином виїхати за кордон на оздоровлення та відпочинок, проте відповідач відмовляє їй у наданні такого дозволу, жодним чином не мотивуючи свою відмову. У зв'язку з тим, що відповідач не надає згоди на виїзд дитини за кордон, позивач звернулась до суду та просить дозволити до досягнення повноліття громадянину України [PERSON], [INFO] у її супроводі або інших осіб, уповноважених нею за нотаріально посвідченою згодою, здійснювати виїзди з України за кордон, а саме до Турецької Республіки, Республіки Болгарія, Китайської Народної Республіки, Арабської Республіки Єгипет, Республіки Польща, Королівства Нідерландів, Федеративної Республіки Німеччина, Республіки Австрія, Угорщини, Словацької Республіки, Румунії, Італійської Республіки, Чеської Республіки, З'єднаного Королівства Великобританії й Північної Ірландії без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька [PERSON], а також дозволити їй без згоди батька [PERSON] оформити документи для виїзду неповнолітнього [PERSON], [INFO], за межі України. Просить допустити негайне виконання рішення суду в частині оформлення документів на тимчасовий виїзд за межі України. У судове засідання позивач не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечила. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив. У зв'язку з цим суд, зі згоди позивача, вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, на підставі наявних матеріалів, відповідно до ст.224 ЦПК України. Представник третьої особи Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без присутності його представника, заперечень проти позову не надав. Представник третьої особи Орджонікідзевського районного відділу у місті Запоріжжі управління державної міграційної служби України в Запорізькій області у судове засідання не з'явився, клопотав суд розглядати справу без його участі та вирішити справу з урахуванням інтересів неповнолітнього. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. На підставі вищенаведеного та відповідно до ст.ст. 197, 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до положень ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими учасниками процесу доказів. Нормами ст.141 Сімейного кодексу України закріплено рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.2 ст.154 СК України батькам надається право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законним представникам, без спеціальних на те повноважень. За приписами ч.2 ст.155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 313 Цивільного кодексу України встановлено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. У відповідності до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема у разі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею ст.12 вказаного закону на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Судом встановлено, що батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO] є сторони по справі - [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Орджонікідзевського району м. Запоріжжя від 18.09.1999 року, актовий запис №455. Судом встановлено, що шлюб між сторонами розірвано, дитина [PERSON] мешкає разом з матір'ю, знаходиться на її утриманні, а батько чинить перешкоди у виїзді дитини за кордон для відпочинку, відмовляючи у наданні дозволу на виїзд за кордон. Суд погоджується із доводами позивача про те, що безвідповідальне відношення батька до дитини не може бути перешкодою для виїзду дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення у супроводі матері, яка має можливість забезпечити такий відпочинок. З огляду на вищевикладене та враховуючи інтереси неповнолітньої дитини, яка повністю перебуває на утриманні і вихованні матері, суд вважає, що для забезпечення належного відпочинку дитини, є доцільним надати дозвіл на виїзд за кордон неповнолітнього [PERSON], [INFO], тому позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved