Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення суми боргу, відсотків та відшкодування інфляційних витрат, мотивуючи свої вимоги тим, що між сторонами укладено договір про банківського обслуговування, і на його виконання відкрито позивачу розрахунковий рахунок № [NUMBER], який відкрито з метою ведення господарської діяльності, а у лютому 2016 року на нього надійшли кошти у доларах США від зарубіжного контрагента у якості розрахунку по експортному договору переведена на зазначений рахунок у гривневому еквіваленті, однак, позивачем було здійснено платіж і виявлено, що його заблоковано, а отже період безпідставного збереження грошових коштів складає 1 рік 1 місяць і 20 днів, тобто з 29 лютого 2016 року по 18 квітня 2017 року, що за розрахунками позивача становить 97 494,80 грн. Будучи належним чином повідомленим позивач в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, а представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, підтримавши раніше поданий відзив на позовну заяву, а відповіді на відзив не надходило, а тому, суд вважає за можливе розглянути справу за даної явки та ухвалити рішення, оскільки, позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності, а відтак, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд, приходить наступного висновку. Судом встановлено, що між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір банківського обслуговування б/н від 17 липня 2015 року на підставі заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, підписавши заяву позивач погодився з умовами та тарифами банку, які разом з цією заявою складають договір. На виконання умов Договору після підписання заяви про приєднання Умов та Правил надання банківських послуг, Банк відкрив позивачу розрахунковий рахунок № [NUMBER], який призначався ним для ведення його господарської діяльності. У лютому 2016 року на зазначений валютний рахунок позивача надійшли кошти в доларах США від зарубіжного контрагента у якості розрахунку по експортному договору, укладеному між ФОП [PERSON] та компанією KAMARO CAPITAL S.A. частина яких була автоматично переведена Банком у національну валюту та зарахована на гривневий рахунок № [NUMBER]. 26 лютого 2016 року позивачем виявлено, що даний рахунок заблоковано. Постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року залишеною без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 09 листопада 2016 року та постановою Вищого господарського суду від 30 січня 2017 року зобов'язано ПАТ КБ «Приватбанк» розблокувати рахунок № [NUMBER], відкритий ФОП [PERSON] Постанова набрала законної сили 09 листопада 2016 року і є чинною. Вбачається, що у зв'язку із невиконанням ПАТ КБ «Приватбанк» постанови суду про розблокування рахунку позивач звертався неодноразово до останнього з претензіями-вимогами від 28 листопада 2016 року та 14 квітня 2014 року. Судом достовірно встановлено та не заперечувалось сторонами, що постанова Господарського суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року набрало законної сили. Причиною спору між сторонами на думку позивача стало невиконання рішення суду відповідачем, що призвело до користування його грошовими коштами в період 29 лютого 2016 року по 18 квітня 2017 року без достатньої правової підстави. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно з ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-122цс14 викладено наступне: «Відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому». У постанові Верховного Суду України № 14/130 від 24 січня 2006 року зазначено: «Апеляційний суд дійшов вірного висновку про застосування ст. 1048 ЦК України до спірних правовідносин в частині нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами, оскільки між сторонами відсутні договірні правовідносини і розмір проценту не встановлено». Судом достовірно встановлено, що між сторонами відсутні договірні правовідносини і розмір процентів не визначено, а тому їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач зберігає майно позивача без достатньої правової підстави і зобов'язана його повернути, а також сплатити проценти за користування ним. Слід також звертати увагу, що одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536 ЦК України, виключає застосування ст. 625 ЦК України у тому випадку, коли ст. 536 ЦК України застосовується за прямою вказівкою законодавця як спеціальна міра відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Така вказівка, зокрема, міститься у ч. 2 ст. 1214 (у разі безпідставно одержання чи збереження грошей) ЦК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved