Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову зазначив наступне: 22.02.1980 року позивач [PERSON] уклав шлюб з [PERSON], який був зареєстрований виконавчим комітетом Майданської сільської ради, Міжгірського району Закарпатської області, про що в книзі реєстрації шлюбів 22.02.1980 року зроблено відповідний актовий запис № 3. Протягом останніх років сімейне життя між ними почало втрачати любов і поступово, як наслідок почало погіршуватися, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин, ведення спільного господарства та сумісного проживання. Кожен з них по різному дивиться на головні критерії шлюбу, вони по різному дивляться на життя, сімю. Втрачено почуття любові та поваги один до одного, зникло взаєморозуміння. На сьогоднішній день шлюб фактично вже як 1 рік припинений, та останні 4 місяці вони проживають окремо. За переконанням позивача подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Неповнолітніх дітей від шлюбу вони не мають. Майнових спорів між ними немає. Шлюб вони розривають вперше. Представником відповідача було подано до суду зустрічну позовну заяву, за якою вона просить, встановити режим окремого проживання між подружжям, та відмовити в задоволенні первісного позову. В обґрунтування зустрічного позову відповідач (позивач за зустрічним позовом) зазначила наступне. Відповідач вважає, що жодних підстав для розірвання шлюбу немає, вважає таку поведінку та бажання чоловіка зруйнувати їх родину суперечить його дійсній волі та суперечить його інтересам та інтересам їх дітей та онуків. Позивач та його представник у судовому засіданні просили позов задовольнити та наполягали на розірванні шлюбу. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти задоволення первісного позову щодо розірвання шлюбу та просила задовольнити зустрічний позов щодо встановлення режиму окремого проживання. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників справи та їх сторін, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Як вбачається з наданих позивачем доказів, 02 лютого 1980 року [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали шлюб, який був зареєстрований виконавчим комітетом Майданської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області 02 лютого 1980 року під актовим записом № 3, свідоцтво про шлюб серії І-ФМ № 128047. Від цього шлюбу у них неповнолітніх дітей не має. Відповідно до ч. 3 ст. 109 СК України\~суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Із ст. 55 СК України вбачається, що дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Як вбачається з матеріалів справи, розгляд справи по суті розпочався 13.11.2015 року, під час якого в судовому засіданні представник відповідача заявила клопотання про надання сторонам у справі строку на примирення у 6 місяців, оскільки вважає, що у позивача відбувається криза середнього віку, яка згодом пройде і спільне життя сторін може налагодитися. Судом, на підставі ст. 11 Сімейного кодексу України, було винесено ухвалу про зупинення провадження у справі і призначено подружжю строк для примирення у шість місяців до 13.06.2016 року. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 23.05.2016 року провадження у даній справі було відновлено та призначено справу до розгляду у судовому засіданні. Проте, після відновлення провадження у справі, причини, які були підставою для розлучення не відпали, позивач надалі бажає розлучення. Суд враховуючи ч. 4 ст. 56 Сімейного кодексу, в якій вказано, що примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Представником відповідача було подано до суду зустрічну позовну заяву, за якою вона просить, встановити режим окремого проживання між подружжям, та відмовити в задоволенні первісного позову. Відповідно до ч. 1 ст. 119 Сімейного кодексу за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Частиною 1 ст. 120 Сімейного кодексу передбачено, що встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов'язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов'язків, які встановлені шлюбним договором. Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні положень статей 119, 120 СК судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву в порядку ст. 119 СК, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань. Враховуючи наведене, та з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини даного позову, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сім'я розпалася остаточно, збереження шлюбу може суперечити інтересам позивача, а отже, укладений між сторонами по справі шлюб підлягає розірванню. Приймаючи до уваги ст. 119 СК України, в якій зазначено, що суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно, суд дійшов висновку, що оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, а примушування до шлюбу відповідно до ч. 4 ст. 56 СК України є неприпустимим, оскільки є порушенням права чоловіка на свободу та особисту недоторканність, у даному випадку відсутнє бажання зберігати шлюб з боку позивача, а не лише проживати спільно, тому виключається можливість встановлення режиму окремого проживання, відтак у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Витрати із сплати судового збору за первісним позовом у відповідності до ст. 88 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача. Витрати із сплати судового збору за зустрічним позовом покласти на позивача за зустрічним позовом - [PERSON].

Outcome: approved