Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачів про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органу державної влади. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 14.01.2016 посадовою особою Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва (на той час Робочого апарату Укрбюро Інтерполу) Національної поліції України Максимом Рибачуком , використовуючи інформаційні ресурси Інтерполу розіслано безпосереднє циркулярне повідомлення, до країн-членів Інтерполу про необхідність його, [PERSON] , розшуку та затримання. Зазначена посадова особа в циркулярному повідомленні як підставу такого розшуку та затримання вказав ухвалу суду про дозвіл на затримання, яка на той час втратила чинність. У зв`язку з цим, вважає, що його протиправно оголошено в міжнародний розшук. Наслідком цього було затримання його поліцією ФРН та тимчасове поміщення в слідчий ізолятор м. Берлін протягом 128 днів. Вважаючи порушення його прав та охоронюваних законом інтересів, він оскаржив дії Департаменту до суду. 21.06.2019 Окружний адміністративний суд м. Києва ухвалив рішення по справі №826/6770/17 згідно якого визнав протиправними дії посадових осіб Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України щодо розсилання 14 січня 2016 року повідомлення про розшук [PERSON] , без дозволу суду на затримання. 22.07.2019 вказане рішення суду в частині визнання неправомірними дій щодо розсилання циркулярного повідомлення про його розшук та затримання набрало законної сили, оскільки не було оскаржене жодною із сторін. В позові позивач вказав, що протиправна бездіяльність відповідача викликала у нього розчарування українською владою, зневіру в позитивних змінах в правоохоронній системі України, психологічне напруження у зв`язку із необхідністю звертатися до суду та вживати інших заходів спрямованих на відновлення його порушених прав, додаткові незручності пов`язані з тим, що йому доводиться витрачати увесь вільний та частково робочий час на доведення очевидних фактів порушення своїх прав. Всі ці обставини завдають йому нестерпних душевних страждань та значної моральної шкоди. Вважає, що відповідно до ст.56 Конституції України, він має право на відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями посадових осіб Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України щодо розсилання 14 січня 2016 року повідомлення про його розшук без дозволу суду на затримання. Крім того, просить у відповідності до вимог ч.3 ст.23 ЦК України, щоб саме суд визначив розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Позивач [PERSON] в позові також посилається на той факт, що на момент подання позову його права порушуються протягом 1440 (одна тисяча чотириста сорока) днів. У зв`язку з викладеним просить визначити розмір грошового відшкодування моральної шкоди завданої йому протиправними діями посадових осіб Національної поліції України щодо розсилання 14 січня 2016 року повідомлення про розшук без дозволу суду на затримання, стягнути з Національної поліції України на його користь моральну шкоду та зобов`язати Державну казначейську службу України здійснити безспірне списання коштів, у встановленому судом розмірі, з рахунків розпорядника бюджетних коштів Національної поліції України на його користь. В судовому засіданні позивач [PERSON] вказав, що підставою для звернення його до суду з позовом є рішення Окружного суду м.Києва від 21.06.2019 в справі №826/6770/17, яким визнано протиправними дії Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України щодо розсилання 14 січня 2016 року повідомлення про розшук [PERSON] . Внаслідок зазначених протиправних дій він був затриманий 28.07.2016 в ФРН в м.Берлін та перебував під вартою, а 04.12.2016 звільнений. Його затримання відбулося внаслідок незаконного оголошення в розшук відповідно до циркуляру, який виданий посадовими особами Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України. Зазначеними протиправними діями йому завдано моральну шкоду. При цьому розмір цієї шкоди він просить визначити суду відповідно до вимог цивільного законодавства. Також вказав, що для нього не суттєво розмір такого відшкодування, а важливим є баланс та відновлення його порушених прав. Просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В судовому засідання представник позивача Котляр О.Б. також позовні вимоги підтримав в повному обсязі та пояснив, що 14.01.2016 працівниками Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України розіслано циркулярне повідомлення про розшук [PERSON] . Дане повідомлення зроблене на підставі ухвали слідчого судді, яка втратила чинність. У зв`язку з чим його довірителя затримали в м.Берлін та утримували під вартою протягом тривалого часу. Вказаними діями позивач зазнав моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню. Відповідач Національна поліція України направив до суду відзив відповідно до змісту якого позовні вимоги не визнав. Зазначив, що судовим рішенням у справі №826/6760/17 визнано протиправними дії Департаменту щодо розсилання 14 січня 2016 року повідомлення про розшук позивача. Судом зазначено, що для належного виконання взятих Україною міжнародних зобов`язань, саме Департамент забезпечує виконання завдань і функцій, покладених на державу щодо формування державної політики з питань міжнародного співробітництва, контролю за реалізацією державної політики з питань міжнародного співробітництва, організовує взаємодію правоохоронних та інших державних органів України з Інтерполом, Європолом, а також компетентними органами інших держав з питань, що належать до сфери діяльності Інтерполу та Європолу. Одночасно судом у вказаному судовому рішення не досліджувалися та не надавалася оцінка іншим обставинам (як то затримання позивача та іншим) окрім дій Департаменту щодо надіслання повідомлення. Вказав також, що позивачем не доведено, що дії Національної поліції України призвели до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Також, позивач не пояснив з яких міркувань він виходив, зазначаючи розмір моральної шкоди та якими доказами це підтверджується. На думку відповідача позивачем, в порушення вимог статей 76-81 ЦПК України, не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів, на підставі яких можна було б дійти висновку про незаконність рішень, дій і бездіяльності НПУ та заподіяння останньою позивачу майнової шкоди у зазначеному ним розмірі. Представники Національної поліції України в судовому засіданні підтримали мотиви викладені в відзиві та просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судовому засіданні також просила відмовити в задоволенні позовних вимог за безпідставністю. На думку представника жодних підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу не має. Крім того, звернула увагу суду на ту обставину, що Національна поліція України перебуває на обслуговуванні (відкриті рахунки) у Головному управлінні Державної казначейської служби України у Київській області, а тому вони є неналежним відповідачем. Представником третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача Державної казначейської служби України - Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області надано суду письмові пояснення з яких вбачається механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів. Представником вказано, що відповідач Національна поліція України дійсно перебуває на обслуговуванні (відкриті рахунки) у Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області, однак жодної позиції щодо предмета спору та позовних вимог не висловлено. Вислухавши пояснення позивача та його представника, пояснення представників відповідачів, пояснення спеціаліста, вивчивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений в ст.16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. В судовому засіданні встановлено, що в провадженні Заставнівського ВП Кіцманського ВП ГУНП в Чернівецькій області перебуває кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 42013270240000007 від 15.04.2013 відносно позивача [PERSON] , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.191 КК України. Як вбачається з листа начальника Заставнівського ВП Кіцманського ВП ГУНП в Чернівецькій області від 24.02.2016 (а.с. 167, 168), в ході проведення оперативно-розшукових заходів по вказаній справі оперативного обліку 25.05.2015 за №5/2017 за наявності достатніх підстав вважати, що [PERSON] переховується від органів досудового розслідування за кордоном, було направлено запит в групу НЦБ Інтерпол при УМВС України в Чернівецькій області на оголошення міжнародного розшуку [PERSON] і останнього було оголошено в міжнародний розшук у якому громадянин [PERSON] на даний час перебуває. Відповідно до ухвали слідчого судді від 26.02.2016 (а.с. 158-163) підозрюваному [PERSON] обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою. Як вбачається з листа Сектору міжнародного поліцейського співробітництва від 13.10.2020 (а.с. 157) станом на 13.10.2020 гр. [PERSON] значиться за обліками Генерального секретаріату Інтерполу з метою арешту та подальшої екстрадиції (червоне оповіщення). Підставою для цього є ухвала слідчого судді Заставнівського районного суду Чернівецької області від 26.02.2016, якою [PERSON] , підозрюваному у вчинені злочину, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України (привласнення, розтрата майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем), обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в кримінальному провадженні № 42013270240000007 від 15.04.2013. Вказана ухвала суду і на даний час є чинною (копія ухвали суду додається). Відповідно до рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.06.2019 по справі №826/6770/17 визнано протиправними дії Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України щодо розсилання 14 січня 2016 року повідомлення про розшук [PERSON] . Зі змісту рішення вбачається, що 14 січня 2016 року Департаментом міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України було розповсюджено шляхом розсилання на електронні адреси підрозділів іноземних правоохоронних органів відомості про розшук позивача, з метою розшуку та арешту позивача. При цьому, підставою для такого затримання було визначено рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 28.08.2013р. у справі №725/4956/13-к. В тексті даної ухвали наявне посилання на те, що згідно до ч.3 ст.190 КПК України, ухвала про дозвіл на затримання з метою приводу втрачає законну силу зокрема і з моменту закінчення шести місяців із дати постановлення ухвали, у якій не зазначено строку її дії. З огляду на те, що в ухвалі Першотравневого районного суду міста Чернівці від 28.08.2013р., на підставі якої Департаментом міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України було надіслано повідомлення, був відсутній строк її дії, то даний дозвіл на затримання втратив законну силу, а тому повідомлення надіслано протиправно. В цьому ж рішенні суд зазначив, що оголошення позивача у розшук на підставі інших документів не має правового значення для розгляду даної справи. Позивач [PERSON] підставою для відшкодування шкоди зазначив встановлену рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 21.06.2019 в справі №826/6760/17 протиправність дій Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України щодо розсилання 14 січня 2016 року повідомлення про його розшук. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Згідно із пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відповідно до пункту 5 статті 3 вказаного закону, громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках. Відповідно до вимог ч.1 ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається зі змісту ч.ч. 5, 7 ст.81, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювача та шкодою, на яку посилається позивач [PERSON] та його представник Котляр О.Б . Обставини справи свідчать про те, що оскарження протиправності дій Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України щодо розсилання 14 січня 2016 року повідомлення про розшук [PERSON] свідчить про реалізацію останнім оспорювання процесуальної діяльності посадових осіб державної установи і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦПК України. Сам факт визнання протиправності дій не свідчить про завдання моральної шкоди позивачу [PERSON] , враховуючи той факт, що на момент розгляду справи він продовжує перебувати в міжнародному розшуку та має процесуальний статус підозрюваного по кримінальному провадженню внесеного до ЄРДР за № 42013270240000007 від 15.04.2013 за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.191 КК України. В судовому засіданні дана обставина була підтверджена поясненнями начальника Сектору міжнародного поліцейського співробітництва НПУ ГУНП в Чернівецькій області Саєнко А.А., які вона дала в якості спеціаліста. Таким чином, лише незгода позивача з прийнятими працівниками Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому КАС України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження. Отже, судом не встановлено дій з боку працівників Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України, які давали б правові підстави для задоволення позовних вимог позивача [PERSON] про відшкодування йому моральної шкоди на підставі ст.56 Конституції України, а також статей 1173, 1174, 1176 ЦК України. З врахуванням викладено, на думку суду, відсутні законні підстави для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed