Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до ЛМКП «Львівтеплоенрго», у якому просить стягнути із відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 158669, 12 грн. без урахування податків та інших обов`язкових платежів та 2500 грн. витрати на професійну правничу допомогу. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго» та 08.11.2017 р. звільнений з посади інженера другої категорії хімічного цеху ТЕЦ-1 за власним бажанням згідно ст. 39 КЗПП України. Відповідач здійснював нарахування заробітної плати з порушенням норм чинного законодавства, що призвело до суттєвого заниження її розміру, чому [PERSON] був змушений звернутися до суду з позовом про стягнення заробітної плати. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16.10.2018 р., яке залишено без змін, на користь позивача із відповідача стягнуто недонараховану заробітну плату в сумі 29666 грн. та витрати на професійну допомогу. Фактичний розрахунок відповідачем проведено 07.08.2019 р.. Оскільки відповідач у день звільнення позивача не здійснив всіх розрахунків, то він має право, згідно норм чинного законодавства, на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за період з 08.11.2017 р. по 07.08.2019 р. Просить позов задовольнити. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 20.09.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 20.11.2019 р. відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін. Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги заперечив. Вказав, що суд має застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки позивачу було недоплачено заробітну плату в розмірі 29666 грн., що становить 17,94 % від загальної суми нарахованої заробітної плати у розмірі 165289 грн. 45 коп. Відтак, вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 28465,24 грн. /17,94 % від суми, яку просить стягнути позивач/. Просить позов задовольнити частково. Представник позивача подала суду відповідь на відзив, у якій вказала, що підстав для застосування співмірності та зменшувати розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підстав немає, оскільки від дня звільнення 08.11.2017 р. відповідач добровільно не вживав заходів щодо виплати позивачу належні суми заробітної плати. Враховуючи наведене, відповідно до ч.8 ст. 178 та ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд виходить з такого. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтями 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. У відповідності до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Судом встановлено, що [PERSON] працював в ЛМКП «Львівтеплоенерго» і з 12 квітня 2017р. був переведений на постійне місце праці на посаду інженера другої категорії хімічного цеху ТЕЦ-1. 08 листопада 2017р. позивач був звільнений з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України /а.с.9-10/. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16.10.2018 року, яке постановою Львівського апеляційного суду від 23.05.2019 р. залишено без змін, позов [PERSON] до ЛМКП «Львівтеплоенерго» про стягнення недонарахованої заробітної плати задоволено частково, стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь [PERSON] 29666 /двадцять дев`ять тисяч шістсот шістдесят шість/ грн. 00 коп. невиплаченої заробітної плати, без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів та витрати на правову допомогу у сумі 3000 грн. Вказаними судовими рішеннями встановлено порушення відповідачем трудових прав позивача на належний рівень оплати праці, передбачений чинним законодавством. Отже, ця обставина не потребує додаткового доведення. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Відповідно до ч. 1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року. Згідно абз.3 п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець недоведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Судом встановлено, що відповідно до розрахункових листів заробітна плата [PERSON] за вересень-жовтень 2017 р. становила 8734,18 грн. /а.с.11/ та за вказаний період позивачем було відпрацьовано 24 дні (2 дні + 22 дні). Відтак, середньоденна заробітна плата за вказаний період /вересень-жовтень 2017 року/ становить 363,92 грн. Фактичний розрахунок відповідачем з позивачем проведено 07.08.2019 р. Враховуючи, що з дня звільнення з роботи, а саме з 08.11.2017 р. заробітна плата не виплачена в повному обсязі, то у відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України відповідач зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку, тобто починаючи з 09.11.2017 р. по 07.08.2019 р. Згідно листів Міністерства соціальної політики України за 2017-2019 роки кількість робочих днів у період з 09.11.2017 р. по 07.08.2019 р. становить 436 днів. Відтак, середній заробіток за час затримки розрахунку позивача становить 158669, 12 грн. /363,92 грн. х 436 робочих днів/. Разом з тим, як вбачається із правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 р. у справі № 6-113цс-16 при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбовляє його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Отже, суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, за таких умов: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. При цьому, принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні полягає у пропорційності частки суми, на яку той мав право (задоволеної судом або визнаної позивачем), порівняно саме із середнім заробітком. Судом встановлено, спір між сторонами про розмір належних до виплати працівникові сум заробітної плати виник через кілька років після звільнення позивача з роботи, а відтак, суд вважає за необхідне, застосувати принцип справедливості та співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Як вбачається із рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16.10.2018 р. позивач [PERSON] просив суд стягнути із відповідача ЛМКП «Львівтеплоенерго» 72974,29 грн. недорахованої заробітної плати за період з 05.06.2012 р. по 08.11.2017 р., однак судом задоволено 29666 грн., що становить 40,65% від суми, яку просив задовольнити позивач. Отже, з урахуванням принципу справедливості та співмірності, із відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 64499 грн. Згідно п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Враховуючи вищенаведене, а також принцип справедливості та співмірності, суд приходить до переконання, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме із ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь позивача слід стягнути 64499 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, без урахування податків та інших обов`язкових платежів. Із змісту ст. 137 ЦПК України вбачається, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно долучених до матеріалів справи витягу з договору про надання правничої (правової) допомоги від 27.08.2019 року, додаткової угоди до Договору про надання правничої допомоги від 27.08.2019 р., акта приймання-передачі до Договору про надання правничої допомоги від 27.08.2019 р., розрахунку витрат на професійну правничу допомогу та квитанції до прибуткового касового ордера № 32 про сплату коштів від 02.09.2019 року позивач [PERSON] уклав з адвокатом Прімєровою Н. Г . договір про надання правової допомоги та здійснив оплату у розмірі 2500,00 грн. / а.с. 32, 33, 34, 35, 36, 37, 38/. Згідно п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, із відповідача на користь позивача слід стягнути 1016,25 гривень витрат на правову допомогу. Відповідно до ст.141 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує стягнути із відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 644,99 грн.

Outcome: partial