Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з держави Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України трьох процентів річних, інфляційних втрат у зв'язку з порушенням зобов'язання та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30.08.2010 частково задоволено його позов до Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя та визнано неправомірними дії відповідача, щодо відмови в здійсненні перерахунку та виплати пенсії як інваліду 2 групи та зобов'язано провести перерахунок та проводити виплату державної пенсії як інваліду 2 групи у відповідності з вимогами ст. 50, ч. 4 ст. 54, ч. 3 ст. 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» 01.10.2006 з розрахунку державної пенсії у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком для непрацездатних громадян та щомісячної додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров'ю з розрахунку 80 відсотків мінімальної пенсії за віком дорівнюючої прожитковому мінімуму, встановленому відповідно до Закону України «Про прожитковий мінімум», з урахуванням різниці, яка була виплачена в цей період. Як зазначав позивач, відповідачем у добровільному порядку рішення суду не виконувалось з посиланням на відсутність коштів та відповідного фінансування з державного бюджету, але при цьому відповідач підтвердив суму заборгованості у розмірі 125667,21 грн. У липні 2012 року позивач звернувся до Європейського суду з прав людини. Після ухвалення 09.01.2014 Європейським судом з прав людини рішення, 24.09.2014 йому було виплачено заборгованість. Позивачем зазначено, що термін невиконання рішення суду складає значний період часу і тривав з 30.08.2010 по 24.09.2014, тому підлягають відшкодуванню інфляційні втрати в сумі 34891,95 грн. та виплата 3 відсотків річних в сумі 15348,594 грн. Обґрунтовуючи вимогу про відшкодування моральної шкоди, позивач посилався на те, що протягом тривалого часу він отримував значно менший розмір призначеної йому пенсії, що негативно впливало на його життєвий рівень і стан здоров'я. Позивач в судове засідання не з'явився, про час розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи у його відсутність /а. с. 80/. У судовому засіданні було задоволено письмове клопотання позивача про заміну відповідача Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України на відповідача Державу Україна в особі Державної казначейської служби України, відповідно до положень ст. 33 ЦПК України /а. с. 46/. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд, дослідивши письмові докази у справі, оцінивши їх у сукупності, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30.08.2010 частково задоволено його позов до Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя та визнано неправомірними дії відповідача, щодо відмови в здійсненні перерахунку та виплати пенсії як інваліду 2 групи та зобов'язано провести перерахунок та проводити виплату державної пенсії як інваліду 2 групи у відповідності з вимогами ст. 50, ч. 4 ст. 54, ч. 3 ст. 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» 01.10.2006 з розрахунку державної пенсії у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком для непрацездатних громадян та щомісячної додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров'ю з розрахунку 80 відсотків мінімальної пенсії за віком дорівнюючої прожитковому мінімуму, встановленому відповідно до Закону України «Про прожитковий мінімум», з урахуванням різниці, яка була виплачена в цей період /а. с. 8/. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що відповідачем у добровільному порядку рішення суду не виконувалось з посиланням на відсутність коштів та відповідного фінансування з державного бюджету, але при цьому відповідач підтвердив суму заборгованості у розмірі 125667,21 грн., відповідно до листа Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя № 97/Л-9/08-62 від 16.05.2012 /а. с. 10/. У липні 2012 року позивач [PERSON] звернувся до Європейського суду з прав людини. Після ухвалення 09.01.2014 Європейським судом з прав людини рішення, 24.09.2014 позивачу було виплачено заборгованість за рішенням національного суду в повному обсязі, що підтверджується копією постанови про закінчення виконавчого провадження № 42370869 від 03.04.2015 та копіями платіжних доручень № 3179 від 16.09.2014, № 9086 від 02.12.2014, № 3531 від 17.09.2014 /а. с. 53-54, 55, 56/. Отже, на переконання позивача, термін невиконання рішення суду складає значний період часу і триває з 30.08.2010 по 24.09.2014, тому підлягають відшкодуванню інфляційні втрати в сумі 34891,95 грн. та виплата 3 відсотків річних в сумі 15348,594 грн. Обґрунтовуючи вимогу про відшкодування моральної шкоди, позивач посилався на те, що протягом тривалого часу він отримував значно менший розмір призначеної йому пенсії, що негативно впливало на його життєвий рівень і стан здоров'я. Відповідно до ст. 1 ЦК України цивільним законодавством України регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Частиною другою ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Спірні правовідносини виникли з приводу невиконання рішення суду про здійснення перерахунку пенсії позивача [PERSON], відповідно до ст. 50, ч. 4 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання, визначені ст. 625 ЦК України. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 у справі №6-2759цс15. Посилання позивача на правові висновки Верховного Суду України висловлені у постанові від 25.06.2014 (справа № 6-25цс) та у постанові від 01.10.2014 (справа №6-113цс), є помилковими, оскільки вони постановлені у справі, де предметом спору були інші правовідносини. Крім того, рішенням Європейського суду з прав людини від 09.01.2014 з держави Україна на користь позивача була стягнута моральна шкода за невиконання рішення суду, яка була виплачена позивачу, тому правових підстав для повторного стягнення з Держави моральної шкоди не має. З огляду на встановлені судом обставини, вимоги позивача не можна визнати обґрунтованими і тому у їх задоволенні слід відмовити. На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed