Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири №18 в житловому будинку №60 по вул. Торгова (Петровського) в м. Покров (Орджонікідзе) Дніпропетровської області, реєстраційний номер майна 168692512121 укладений 27.09.2013 року між нею та [PERSON], зобовязати приватного нотаріуса Покровського нотаріального округу [PERSON] повернути їй примірники оригіналів правовстановлюючих документів на вищевказану квартиру та зареєструвати її право власності. В обґрунтування своїх вимог позивач [PERSON] посилається на те, що укладаючи договір дарування квартири вона була впевнена, що до її смерті за нею будуть доглядати, поховають і після цього квартира перейде у власність відповідача по справі [PERSON], але на початку вересня 2016 року її стан здоровя значно погіршився, їй неодноразово викликали швидку, а [PERSON] в цей важкий для неї час навіть відмовилась прийти до неї, щоб придбати необхідні ліки. Після вказаного випадку, у неї відбулась розмова із матірю відповідача, яка їй повідомила, що в квартирі вона більше не господарка, а її донька не зобовязана за нею щоденно піклуватися. Після чого, вона зрозуміла, що повністю помилялась відносно природи укладеного із відповідачем договору, а тому була змушена звернутися до суду із вище вказаним позовом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON], заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі посилаючись на обставини, що викладені у позові. Проти проведення розгляду справи у заочному провадженні не заперечувала. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки до суду не повідомила, тому суд відповідно до ч. 1\~ст. 224 ЦПК України\~з урахуванням згоди позивача вважає можливим провести заочний розгляд справи. Свідок [PERSON], яка є сусідкою позивача [PERSON], пояснила суду, що вона вже на протязі тривалого часу знайома з позивачем [PERSON], яка самотньо проживає у кв. №18 в житловому будинку №60 по вул. Торгова в м. Покров. Останні 4 роки у [PERSON] різко погіршився стан здоровя, практично кожен місяць вона викликає за проханням позивача для неї швидку допомогу та надає їй посильну допомогу у побуті. Під час спілкування з позивачем, вона дізналась, що остання переписала свою квартиру на відповідача [PERSON], як казала позивач на вигідних для себе умовах, а саме розраховуючи, що відповідач буде до смерті доглядати її, а потім здійснить поховання. Крім цього, у вересні 2016 року позивач здійснила заміну труб у своєї квартирі, а старі викинула чи віддала робітниками, що здійснювали таку заміну, після чого у неї виникли проблеми з відповідачем [PERSON], яка пояснила позивачу, що та більше не має право хазяйнувати у квартирі, оскільки це вже не її власність. Останній факт їй стало відомо також із слів позивача, яка це розповіла їй при черговій зустрічі. Свідок [PERSON], який є власником продуктового магазину, розташованого в будинку де проживає позивач [PERSON], пояснив суду, що позивач є людиною похилого віку і як йому відмово проживає самотньо. Він на прохання позивача, враховуючи стан її здоровя, періодично здійснює допомогу по доставці їй продуктів, та особисто не бачив, щоб хтось інший піклувався чи доглядав позивача у побуті. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків [PERSON] та [PERSON], зясувавши обставини справи, дослідивши наявні у справі докази і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, позивачу [PERSON] належала квартира, №18 в будинку №60 по вул. Торгова (Петровського) в м. Покров (Орджонікідзе) Дніпропетровської області, яку вона подарувала відповідачу [PERSON] про що свідчить договір дарування квартири від 27.09.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Орджонікідзевського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 2229. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Пунктом 3 ч.7 Договору дарування від 27.09.2013 року встановлено, що цей договір укладається на вигідних для сторін умовах, а ч.8 цього договору передбачає право позивач [PERSON] на довічне користування квартирою, яку вона подарила. Згідно з розяснень, які викладені в п. 19 Постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Виходячи із змісту ст.ст. 203, 707 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав і обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та розяснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним. Судом встановлено, що спірний договір дарування, який був складений позивачем [PERSON] на користь відповідача [PERSON], був з усною домовленістю сторін про те, що [PERSON] буде доглядати за [PERSON] та всіляко підтримувати її до часу смерті, а потім поховає, оскільки без сторонньої допомоги їй важко у звязку з похилим віком та станом здоровя. На час укладання договору позивач була впевнена в тому, що по умовах договору її квартира перейде відповідачу у власність тільки після її смерті, у разі виконання [PERSON] вказаних умов довічного утримання. Після укладення договору дарування квартири з 24.09.2014 року по 28.03.2015 року, відповідач [PERSON] отримувала компенсацію за надання соціальних послуг [PERSON], а з 08.05.2015 року по 30.10.2016 року компенсаційну виплату працездатній особі, що не працює і здійснює догляд за інвалідом 1-ої групи або особою похилого віку, що досягла 80-річного віку, а також у звязку із цим оформила на себе державну соціальну допомогу малозабезпеченим сімям, яку отримувала по 30.11.2016 року. Вказані обставини були підтверджені в судовому засіданні поясненнями свідків та письмовими доказами, наявними в матеріалах справи. Крім цього, судом встановлено, що позивач [PERSON] є особою похилого віку, яка часто і важко хворіє, а тому потребує сторонньої допомоги; після укладення договору дарування вона продовжила і продовжує проживати у спірній квартирі, оскільки іншого житла не має; фактично передача квартиру у власність відповідача [PERSON] не відбулась, оскільки прийняття дарунку (квартири) відбулось лише шляхом одержання обдарованою ([PERSON]А.) оригіналу примірника договору дарування від 27.09.2013 року, а не передачі їй, зокрема, ключів від квартири. Таким чином, укладаючи спірний договір, позивач [PERSON] помилялась щодо правової природи правочину, прав і обовязків, які виникнуть після його укладення між нею та [PERSON] Відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верхового Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верхового Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Вище вказані висновки суду узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України у справах № 6-202цс15 від 21 жовтня 2015 року, № 6-1124цс15 від 11 листопада 2015 року та № 6-2087цс15 від 02 грудня 2015 року, предметом розгляду, яких були справи про визнання договорів дарування недійсними. З огляду на вище викладене, суд вважає що позовні вимоги є обґрунтованими, такими, що підтверджені матеріалами справи і відповідають вимогам чинного законодавства України, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Питання про судові витрати вирішується судом згідно до вимог ст. 88 ЦПК України. \~ На підставі викладеного,

Outcome: approved