Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення суми боргу за розпискою. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 25.12.2013 року він передав [PERSON] у борг 13400,00 доларів США для сплати ним кредиту перед ПАТ «ВТБ Банк», який забезпечений заставою квартири [ADDRESS], яку, у свою чергу, відповідач зобовязався продати йому у місячний термін з моменту внесення коштів на рахунок банківської установи. Свої зобовязання перед банком відповідач виконав, однак в обумовлений строк не виконав своїх зобовязань щодо відчуження нерухомості на користь позивача, та до сьогодення ухиляється від повернення грошових коштів. Просив стягнути з відповідача на свою користь суму боргу у розмірі 13400,00 доларів США, що еквівалентно 367562,00 гривень. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надавши пояснення, аналогічні викладеним у позові. Просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] до суду не прибув, судові виклики, надіслані на його адресу рекомендованими листами, повернути за закінченням терміну зберігання. За згодою позивача суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача на підставі наявних доказів. Вислухавши пояснення позивача, вивчивши письмові докази, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Згідно з положеннями ч.3 ст. 10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У якості доказу на підтвердження своїх позовних вимог позивачем [PERSON] надано розписку від 25.12.2013 року, згідно із якою [PERSON] взяв 13400,00 доларів США для оплати вартості заставної квартири [ADDRESS], яку зобовязався продати [PERSON] на протязі місяця з моменту внесення коштів у касу банку (ас. 7). Також позивачем надано квитанцію від 25.12.2013 року за № 12694 про сплату [PERSON] коштів на користь ПАТ «ВТБ Банк» у сумі 13400,00 доларів США у якості погашення за кредиту за договором № 4В/2008-15 від 23.05.2008 року (а.с. 8). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити відомості про дату отримання грошових коштів, умови отримання і повернення позичальником коштів, взятих у борг. З розписки ж, складеної 25.12.2013 року, вбачається, що [PERSON] взяв у [PERSON] грошові кошти у сумі 13400,00 доларів США з метою виконання своїх зобовязань перед ПАТ «ВТБ Банк». При цьому розписка не містить зобовязання відповідача щодо їх повернення, а тому позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Аналогічна позиція щодо предмету спору висловлена у постанові Верховного Суду України № 6-121цс13 від 11 грудня 2013 року. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed