Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом про стягнення з [PERSON] грошових коштів, в якому вказала, що 04.05.2015 року між позивачем та відповідачем був укладений договір на підставі якого відповідач отримала позику в сумі 14000 гривень на строк до 17.05.2017 року. У встановлений строк відповідач борг не повернула. Просить стягнути з відповідача суму боргу та понесені ним судові витрати. Ухвалою судді від 24.04.2018 року відкрито провадження у справі, справа призначена до розгляду в спрощеному провадженні на 22.05.2018 року. У відповідності до ст. 178 ЦПК України відповідачу визначений 15- денний строк з дня отримання ухвали суду на подання відзиву на позовну заяву . Рекомендований лист не отримано відповідачем та повернуто до суду за закінченням терміну зберігання. У відповідності до ч.8 п.4 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відзив на позов у відповідності до ст. 178 п.8 ЦПК України не надано, представник позивача не заперечує проти розгляду справи у відсутності відповідача, на підставі документів наявних у матеріалах справи з ухваленням заочного рішення, тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно з ч.1 п.2 ст.280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась, представник позивача [PERSON] звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав, просить позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась, причину відсутності суду не повідомила, про дату та час слухання справи був повідомлений шляхом оголошення в газеті, повідомлень щодо причин відсутності, заяви про слухання справи за її відсутністю та заперечень проти позову до суду не надходило. Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі по наступним підставам. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] 04.05.2015 р. передала [PERSON] у позику грошові кошти в сумі 14\~000 гривень, які відповідач зобовязалась повернути позивачу 17.05.2015 р. На підтвердження укладення договору позики та його умов відповідач власноручно написала та підписала розписку, яка посвідчує передання їй позивачем суми позики та дату її отримання (04.05.2015), зобовязання повернути та строк повернення суми позики (17.05.2015). Крім розписки, відповідач власноручно написала та підписала пояснювальну записку, в якій так само підтвердила факт, дату отримання, строк та зобовязання повернути суму позики, а також вказала свої персональні дані (місця проживання, номер і серію паспорта, ідентифікаційний номер). У відповідності до ст.1046 ЦК України, за договором позики, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною 2 статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частинами1, 3 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором; позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Одностороння відмова від виконання зобовязання в силу статті 525 ЦК України не допускається. Також згідно з частиною 1 статті 526 та статтею 599 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Частиною 1 статті 1050 ЦК України передбачені наслідки порушення договору позичальником: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобовязання. Зокрема, частиною 1статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Частиною 2 цієї статті встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобовязання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Виходячи з положень статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Підставою застосування передбаченої частиною 2 статті 625 ЦК України відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобовязання. Як унормовано частиною 1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору (частина 1 статті 631 ЦК України). Згідно зі статтями 251, 253 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Абзацом 1 статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В даному випадку відповідач, не повернувши позивачу 17.05.2015 року суму позики, з 18.05.2015р. допустила прострочення виконання свого грошового зобовязання за договором позики та за розрахунками позивача зобовязана сплатити останній суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення (18\~726,40 гривень), а також три проценти річних від простроченої суми (1217,42 гривень), оскільки інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Загалом на підставі частини 2 статті 625 ЦК України відповідач має сплатити позивачу 19\~943,82 гривень. Крім того, відповідач не сплачувала проценти за користування позикою. Так, за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України). Спеціальні положення частини 1 статті 1048 ЦК України встановлюють, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором;якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України; у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених статтею 1048 ЦК України, і процентів, що стягуються у відповідності до статті 625 ЦК України, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених статтею1048 ЦК України, та відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених статтею 625 ЦК України, є правомірним. При цьому слід мати на увазі, що проценти, визначені статтею 1048 ЦК України, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання строку їх повернення (постанова Верховного Суду України від 07.09.2016 у справі № 6-1412цс16). При таких обставинах, оскільки договір позики не є та не може вважатися безпроцентним (частина 2 статті 1048 ЦК України), а розмір процентів і порядок їх сплати договором встановлено не було, то позивач з підстав, передбачених частиною 1 статті 1048 ЦК України, має право на одержання від відповідача процентів від суми позики, розмір яких визначається на рівні облікової ставки Національного банку України щомісяця до дня повернення позики. Проценти на цей час за розрахунком позивача складають 7243,30 гривень. Отже, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем, що включає суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення (18 726,40 гривень), а також три проценти річних від простроченої суми (1217,42 гривень) та проценти від суми позики за весь період користування грошовими коштами (7243,30 гривень), становить 27 187,12 гривень, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного, суд вважає, що заявлені позовні вимоги щодо стягнення з [PERSON] суми боргу є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім цього, на підставі ст.141 ч.2 п.1 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача судові витрати, які поніс позивач по сплаті судового збору у розмірі 740,80 гривень. На підставі викладеного, та

Outcome: approved