Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, яку обгрунтовує тим, що [INFO] в с. Широка Гребля, Вінницького району Вінницької області помер її батько [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому майно, до складу якого увійшло будинковолодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке належить колгоспному двору, головою якого був [PERSON] . Позивач є спадкоємицею першої черги за законом після смерті [INFO] свого батька [PERSON] . Спадщину вона прийняла, подавши у встановлений законом строк до нотаріальної контори письмову заяву про її прийняття. Іншими спадкоємцями першої черги за законом після смерті [INFO] [PERSON] є його дружина [PERSON] , дочка [PERSON] та син [PERSON] , однак усі вони спадщину не прийняли, оскільки [PERSON] та [PERSON] подали до нотаріальної контори письмові заяви про відмову від прийняття спадщини на користь [PERSON] , а [PERSON] з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався і на час відкриття спадщини був зареєстрований за відмінною від спадкодавця адресою. Померлий 08 червня 2007 року [PERSON] був одноосібним членом колгоспного двору, розташованого за адресою: [ADDRESS] , оскільки його дружина [PERSON] , дочка [PERSON] , онука [PERSON] в даному будинковолодінні не проживають з 1990 року і на майно колгоспного двору не претендують. Отримати свідоцтво про право на спадщину на спадкове будинковолодіння в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] [PERSON] позивач [PERSON] не має можливості через приналежність спадкового будинковолодіння до суспільної групи домогосподарств - колгоспний двір. За вищевказаних обставин позивач [PERSON] просить суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] свого батька [PERSON] на будинковолодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , що складається з: житлового будинку літ. «А», прибудови літ. «а», сараю літ. «Б», літньої кухні, сараю літ. «В», убиральні літ. «Г», сараю літ. «Д», погребу літ. «Е», криниці № 1. В підготовче засідання 09.11.2020 учасники справи не з`явились, однак попередньо подали до суду письмові заяви про розгляд справи у їхню відсутність. Представник позивача [PERSON] згідно з ордером Галіцина В.В. в поданій заяві зазначила, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в поданій заяві зазначила, що позовні вимоги визнає, в заяві також зазначила, що в будинку [ADDRESS] не проживає з 1989 року та з того часу не бере участі своєю працею і коштами у веденні господарства двору, тому на майно колгоспного двору не претендує; спадщину після смерті [INFO] свого чоловіка [PERSON] вона не прийняла та на неї не претендує. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] та [PERSON] в спільно поданій письмовій заяві зазначили, що проти задоволення позову не заперечують; в будинку [ADDRESS] не проживають з 1989 року і на майно колгоспного двору не претендують. Частиною третьою статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести підготовче засідання 09.11.2020 за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши всі докази, надані учасниками справи та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Судом установлено, що [INFO] в с. Широка Гребля, Вінницького району Вінницької області помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 09.06.2007 (а.с. 5). З довідки № 184, виданої виконавчим комітетом Широкогребельської сільської ради Вінницького району Вінницької області 27.07.2020, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований та проживав з 14 квітня 1981 року по день смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17). Після смерті [INFO] [PERSON] відкрилась спадщина на належне йому майно, до складу якого увійшло будинковолодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке належить колгоспному двору, головою якого був [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва № [NUMBER] про право особистої власності на будинковолодіння від 26.07.1989, виданого на підставі рішення виконкому Вінницької районної Ради народних депутатів № 128 від 19.05.1988 (а.с. 10), довідкою № 185, виданою виконкомом Широкогребельської сільської ради Вінницького району Вінницької області 27.07.2020 (а.с. 16), а також копією виписок з погосподарських книг Широкогребельської сільської ради Вінницького району Вінницької області (а.с. 19-25). Відповідно до копії технічного паспорта, виготовленого ФОП [PERSON] станом на 29.07.2020, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 78,6 кв.м, житловою площею 60,7 кв.м, складається з: житлового будинку літ. «А», прибудови літ. «а», сараю літ. «Б», літньої кухні, сараю літ. «В», убиральні літ. «Г», сараю літ. «Д», погребу літ. «Е», криниці № 1 (а.с. 11-15). З копії спадкової справи № 845/2007, заведеної до майна померлого [INFO] [PERSON] , вбачається, що з письмовою заявою про прийняття спадщини у визначений законом строк звернулась його дочка [PERSON] , а з письмовими заявами про відмову від прийняття спадщини на користь [PERSON] у визначений законом строк звернулись дружина померлого - [PERSON] та його дочка [PERSON] . З матеріалів спадкової справи вбачається також наявність ще одного спадкоємця першої черги за законом, яким є син померлого - [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , однак будь-які заяви про прийняття спадщини або про відмову від прийняття від нього в матеріалах даної спадкової справи відсутні (а.с. 45-63). Той факт, що позивач по справі [PERSON] , [INFO] , є рідною дочкою померлого [INFO] [PERSON] , підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 12.01.1976, в частині зазначення відомостей про батька та в частині зазначення дошлюбного прізвища позивача (а.с. 6), а також копією свідоцтва про одруження позивача серії [NUMBER] , яким підтверджується зміна її прізвища після реєстрації шлюбу з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 7). З копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 27.01.1957 вбачається, що відповідач по справі [PERSON] , 1939 року народження, дійсно є дружиною померлого [INFO] [PERSON] (а.с. 8). Постановою державного нотаріуса Вінницької районної державної нотаріальної контори Каблучко Ю.В. № 1368/02-31 від 21.08.2020 позивачу [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [INFO] батька [PERSON] на спадковий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , через його належність до категорії колгоспних дворів, в зв`язку з чим неможливо визначити частку спадкодавця в майні цього двору (а.с. 26). Згідно з актом від 15.10.2020, затвердженим головою Широкогребельської сільської ради Вінницького району Вінницької області, родина [PERSON] , 1962 року народження, онуки [PERSON] , 1982 року народження, з 1990 року постійно не проживають в будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , і з цього часу не беруть участі своєю працею та коштами у веденні господарства, так як переїхали на постійне проживання до будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 66). Відповідач [PERSON] в поданій до суду заяві також зазначила, що в будинку [ADDRESS] не проживає з 1989 року та з того часу не бере участі своєю працею і коштами у веденні господарства двору, тому на майно колгоспного двору не претендує. Згідно з вимогами ст. 7 Конституції СРСР (в редакції 1936 року) колгоспним двором є родинно-трудове об`єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Відповідно до затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі тавідомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначавсяВказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками,затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно з п. 9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст.ст. 120, 123 ЦК України (в редакції 1963 року, чинного на час існування колгоспних дворів), майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Тобто, усі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», та в підпункті г) пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності», правила ст. 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Таким чином, станом на 15 квітня 1991 рокуєдиним членом колгоспного двору, який не втратив своє право в майні колгоспного двору, розташованого за адресою: [ADDRESS] , був померлий [INFO] [PERSON] . Таким чином, після смерті [INFO] [PERSON] відкрилась спадщина на 100% даного будинковолодіння. Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Стаття 1217 ЦК України передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з ч. 4 ст. 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Частиною першою статті 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. З аналізу вищезазначеного вбачається, що позивач по справі [PERSON] є єдиною спадкоємицею першої черги за законом, яка прийняла спадщину після смерті [INFO] свого батька [PERSON] . Інші спадкоємці першої черги за законом після смерті [INFO] [PERSON] , а саме: його дружина [PERSON] , дочка [PERSON] та син [PERSON] , спадщину не прийняли. [PERSON] та [PERSON] подали до нотаріальної контори письмові заяви про відмову від прийняття спадщини на користь [PERSON] , а [PERSON] з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався і на час відкриття спадщини був зареєстрований за відмінною від спадкодавця адресою. Особа має право звернутися до суду з відповідним позовом, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами, тобто, передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто, визнання права в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим виникає цивільно-правовій спір. Судом установлено, що оформити спадщину в нотаріальному порядку позивачу [PERSON] не вдалось, а тому її спадкові права підлягають судовому захисту. Оскільки судом є установленим, що іншого способу захисту своїх спадкових прав, окрім судового, у позивача немає, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Крім того, відповідно до абзацу третього пункту 24 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», в разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Частиною першою статті 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, що дає суду законні підстави для задоволення позову. За клопотанням позивача [PERSON] судові витрати слід залишити за останньою.

Outcome: approved