Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП «Шахта імені М.С. Сургая» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що з 30.05.1996 року по 26.03.2020 року він знаходився у трудових відносинах із ДП «Шахта імені М.С. Сургая», працював на шахті на різних посадах. Звільнений з роботи наказом № 254-к від 26.03.2020 року у зв`язку з невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я. Згідно довідки відповідача № 3550 від 27.07.2020 року на час звільнення належна йому сума до виплати склала 73164,21 гривень, проте зазначена сума у день звільнення виплачена не була. Вказана заборгованість була сплачена лише 29.07.2020 року. Вважає, що його середньоденна заробітна плата становить 1060,76 грн., у зв`язку із чим просить стягнути з відповідача середній заробіток за період з 27.03.2020 року по 29.07.2020 року у розмірі 89103,84 грн. Враховуючи наслідки несвоєчасного розрахунку, відповідач своїми діями завдав моральну шкоду, яка полягала у тому, що родина позивача опинилась у скрутному фінансовому становищі, йому довелось відшукувати інші джерела доходу для придбання одягу, продуктів харчування та інших необхідних благ, у зв`язку із чим йому було завдано психологічні страждання. На підставі викладеного, позивач просить стягнути з відповідача вищевказану суму середнього заробітку за час затримки, а також моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений, надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги з підстав, викладених у позові, просив задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав суду відзив на позов, в якому зазначив, що заборгованість із заробітної плати перед позивачем на день подання позову відсутня. Зауважив, що затримка розрахунку при звільненні у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, пов`язана із припиненням постачання електроенергії Приватним акціонерним товариством «ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля», у зв`язку із чим з 01.02.2020 року на підприємстві введено простій, відбувається затримка виплати заробітної плати працівникам. Щодо стягнення моральної шкоди, зазначає, що позивачем не надано жодного доказу того, що останній зазнав моральної шкоди та поніс моральні страждання саме у зв`язку з діями відповідача. На підставі вищевикладеного просить відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. З урахуванням вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, всебічно, об`єктивно, повно та безпосередньо у судовому засіданні дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи ці докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність, кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих доказів у їх сукупності, приходить до наступних висновків. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з положень ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч. 1\~ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Із копії паспорту, записів в трудовій книжці позивача [PERSON] встановлено, що [PERSON] , [INFO] , перебував у трудових відносинах з ДП «Шахта імені М.С. Сургая», працював на шахті на різних посадах. Звільнений з роботи наказом № 254-к від 26.03.2020 року на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я з виплатою допомоги у розмірі 1-го середньомісячного заробітку згідно зі ст. 44 КЗпП України та виплатою допомоги за стаж роботи у вугільній промисловості у розмірі 3-х середньомісячних заробітків (а.с. 6, 8-10, 28). Відповідно довідок ДП «Шахта імені М.С. Сургая», при звільненні [PERSON] за березень 2020 року нарахована заробітна плата (без урахування лікарняних за рахунок ФССУ) в розмірі 105213,63 грн., належна сума до сплати складає 84553,71 грн. З них позивачу сплачено: відповідно до платіжного доручення №59 від 29.04.2020 року 10083,56 грн.; відповідно до платіжного доручення №67 від 22.05.2020 року 1305,94 грн.; відповідно до платіжного доручення №42 від 28.07.2020 року 73164,21 грн. Середньоденна заробітна плата позивача на день звільнення складає 1060,76 грн. і сторонами не оспорюється (а.с. 11, 36-48). Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що при звільненні [PERSON] не була виплачена заборгованість по заробітній платі в розмірі 84553,71 грн., яка повністю виплачена 28.07.2020 року, тобто до звернення із вказаним позовом до суду. За позицією позивача відповідачем несвоєчасно проведено розрахунок, тому відповідач повинен понести відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України. Позивач, посилаючись на положення ст. 117 КЗпП України, п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», проводить розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за формулою: середній заробіток помножений на час затримки фактичного розрахунку. Згідно з розрахунком, проведеним позивачем, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.03.2020 року по 29.07.2020 року (84 робочих дня) становить 89103,84 грн. (а.с. 4). Відповідач ДП «Шахта імені М.С. Сургая», не оспорюючи затримку розрахунку при звільненні, ґрунтує позицію захисту на доводах про відсутність вини відповідача у такій бездіяльності. Відповідно до листа-повідомлення ТОВ «Донецькі енергетичні послуги», наказу ДП «Шахта імені М.С. Сургая» № 196 від 31.01.2020 року, претензії-вимоги № 189 від 25.01.2019 року встановлено, що відповідач не має змоги оплатити борги за спожиту електроенергію у зв`язку з несплатою ДП «Держвуглепостач» заборгованості за поставлене вугілля. Через припинення постачання електроенергії на ДП «Шахта імені М.С. Сургая» було введено простій з 01.02.2020 року. Крім того, відповідно до постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 29.04.2020 року у виконавчому провадженні № 53264080, було накладено арешт на грошові кошти відповідача (а.с. 30-35). Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Суд звертає увагу на те, що відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Вимога щодо виплати працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є свого роду відшкодуванням завданої майнової шкоди, гарантія захисту майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захисту права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Оскільки регулювання Кодексом законів про працю України відносин з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди є недосконалим, суд, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 9 ЦК України, вважає за можливе посилатися на положення цивільного законодавства, які можуть поширюватися на такі відносини. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Тобто, можна розуміти непереборну силу як зовнішні обставини, які виникли внаслідок надзвичайної події, мали неординарний, надзвичайний характер та були невідворотними, їх не можна було відвернути у конкретній ситуації наявними у роботодавця силами та засобами. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що твердження відповідача про відсутність його вини у затримці розрахунку при звільненні є необґрунтованими. При цьому сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності, як зазначає Пленум Верховного Суду України в п. 20 постанови № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При визначенні середньої заробітної плати слід керуватися вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями) (далі - Порядок). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. З п. 2 вказаного Порядку вбачається, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Таким чином, під час проведення розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки розрахунку при звільненні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Судом встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача на день звільнення складає 1060,76 грн., а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.03.2020 року по 29.07.2020 року (84 робочих дня) становить 89103,84 грн. Таким чином, розмір компенсації середнього заробітку за період, коли з вини відповідача з позивачем не було здійснено розрахунок при звільненні, а саме, за період з 27.03.2020 року по 29.07.2020 року, який підлягає відшкодуванню позивачеві від ДП «Шахта імені М.С. Сургая» становить 89\~103(вісімдесят дев`ять тисяч сто три) гривні 84 копійки. Отже, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за наведених вище обставин підлягають задоволенню. Стосовно вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, то суд зазначає наступне. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Положеннями ч. 1 ст. 1167 ЦК України встановлено загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача. Статтею 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Пунктом 13 зазначеної постанови передбачено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Судом встановлено, що неправомірними діями відповідача, а саме через несвоєчасний розрахунок з позивачем при звільненні, порушено гарантоване ст. 43 Конституції України право позивача на своєчасне одержання винагороди за працю, що призвело до моральних страждань позивача, який тривалий час працював на ДП «Шахта імені М.С. Сургая», звільнений у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, що перешкоджало виконанню роботи, а через невиплату при звільненні всіх сум, що належали позивачу від підприємства, він опинився в скрутному матеріальному становищі, змушений був відшукувати додаткові кошти для придбання ліків, продуктів харчування, одягу, переніс душевні хвилювання. Тому, суд, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, враховуючи моральні\~страждання позивача,\~їх глибину\~та тривалість,приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача в порядку відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню 5000,00 гривень, що буде цілком еквівалентним глибині моральних страждань позивача. Щодо витрат пов`язаних з оплатою судового збору, суд зазначає наступне. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами ст. 141 ЦПК України. З матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлено позов на суму 99103,84 грн., за подання якого сплачено судовий збір в сумі 891,04 грн. (за ставкою, яка діяла на час звернення позивача до суду). Позов задоволено на суму 94103,84 грн., тому, враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, позивачу належать до компенсації за рахунок відповідача судові витрати у розмірі 846,08 грн. (891,04 грн. х 94103,84 грн. : 99103,84 грн.)

Outcome: partial