Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до ПАТ «[PERSON] Аваль» про визнання договору поруки припиненим. В позові вказав, що 07 лютого 2007 року між ВАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON] був укладений кредитний договір №014/0013/74/77389, за умовами якого остання отримала кредит в сумі 16000 доларів США. Того ж дня між банком та [PERSON] був укладений договір поруки, згідно якого останній зобовязався солідарно з [PERSON] відповідати за її кредитними зобовязаннями. 22.06.2009 року банк скористався правом на дострокове виконання грошових зобовязань, направив письмову вимогу боржнику та поручителю про виконання грошових зобовязань в строк до 30.06.2009 року. В січні 2016 року [PERSON] повідомила [PERSON] про звернення банку до суду з позовом про стягнення з них кредитної заборгованості. Після цього [PERSON] довідався про існування додаткової угоди №1 від 25.03.2009 року до кредитного договору, якою без згоди поручителя збільшено обсяг його відповідальності, а саме: видано додатковий кредитний транш в розмірі 919,67 доларів США, продовжено термін дії договору на чотири роки. Позивач вважає, що договір поруки, укладений ним з банком слід визнати припиненим з двох підстав: у звязку зі зміною банком основного зобовязання без згоди поручителя, що потягло збільшення обсягу його відповідальності; у звязку із закінченням шестимісячного строку чинності поруки, оскільки банк з дня встановленого ним для дострокового погашення кредиту 30.06.2009 року, протягом шести місяців не предявив позов до поручителя. Позивач прохає визнати припиненим договір поруки від 07.02.2007 року №014/0013/74/77389, укладений ним з ВАТ «[PERSON] Аваль», стягнути з банку на його користь судові витрати. Позивач, [PERSON], та його представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали, прохають визнати договір поруки припиненим. Представник відповідача, ПАТ «[PERSON] Аваль», надав суду заперечення на позов. В запереченнях вказав, що між банком та [PERSON] двічі, 25.03.2009 року та 08.07.2013 року, укладалися додаткові угоди до кредитного договору, згідно яких збільшився обсяг відповідальності поручителя. В обох випадках [PERSON] був ознайомлений з умовами додаткових угод, збільшення обсягу відповідальності було узгоджено з поручителем, жодних заходів щодо оскарження такого збільшення обсягу відповідальності поручитель не вживав. Заборгованість за кредитним договором не погашена. Строк дії поруки на думку представника позивача не припинений. В судовому засіданні представник відповідача також зазначив, що 22.06.2009 року дійснов направлялася вимога [PERSON] про погашення заборгованості за кредитним договором. У вимозі зазначалося про наявність поточної заборгованості та встановлено строк її погашення 30.06.2009 року. Одночасно позивачу було направлено вимогу про необхідність погашення заборгованості за кредитним договором у випадку її непогашення боржником. У визначений відповідачем строк [PERSON] погасив поточну заборгованість, а тому у банку не було необхідності вирішувати питання про дострокове погашення всієї суми кредиту, шляхом звернення до боржника та поручителя. Сторони продовжили виконання своїх обовязків за кредитним договором, договором поруки, про що, зокрема, свідчать їх подальші дії щодо укладання додаткових угод. Також вказав на помилковість висновків позивача про 6-місячний строк предявлення вимоги до поручителя, оскільки п.4.1. договору поруки цей строк встановлено в 3 роки. Крім того вказав на помилковість доводів позивача про відсутність його погодження додаткової угоди від 25.03.2009 року до кредитного договору. Так на повідомленні про укладення вказаної угоди міститься відмітка позивача про його повідомлення щодо укладання додаткової угоди, при цьому в насутпному він письмово підтвердив згоду на укладання другої додаткової угоди до кредитного договору, що відповідно до ч.4 ст.213 ЦК України підтверджує його згоду виступати поручителем боржника в обємі, передбаченому цими угодами. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена завчасно, належним чином. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст.ст.526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином та в певний строк відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив зобовязання, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після розстрочення. Стаття 1054 ЦК України встановлює, що за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно ч.ч.1, 4 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Судом встановлено, що 07.02.2007 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «[PERSON] Аваль» було укладено кредитний договір №014/0013/74/77389 про надання кредиту у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 16000 доларів для використання на споживчі цілі, на строк по 07 лютого 2027 року включно, з умовою сплати за користування кредитом 13,5% річних. При цьому, позичальник зобовязався здійснювати щомісячне погашення заборгованості згідно затвердженого графіку погашення кредиту. Крім того, 07 лютого 2007 року між ВАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON] був укладений договір поруки №014/0013/34/77389, згідно умов якого останній взяв на себе зобовязання перед банком відповідати по зобовязанням [PERSON], які виникають з умов кредитного договору №014/0013/74/77389 від 07 лютого 2007 року. Договором поруки передбачена солідарна відповідальність поручителя та боржника за основним зобовязанням. Згідно п.3.2 договору днем виникнення зобовязання поручителя погасити заборгованість боржника, вважається день закінчення строку надання кредиту за кредитним договором, в тому числі і з урахуванням пролонгації. Згідно п.4.1 умов договору поруки він втрачає свою дію з моменту закінчення забезпеченого ним зобовязання. Також порука припиняється, якщо кредитор в межах трирічного терміну з дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя (ч.4 ст.559 ЦК України). 25 березня 2009 року між ВАТ «[PERSON] Аваль» та позичальником [PERSON] була укладена додаткова угода №1 до кредитного договору №014/0013/74/77389 від 07 лютого 2007 року. Згідно додаткової угоди було збільшено строк кредиту на 56 календарних місяців, у звязку з чим визначено нову дату остаточного погашення кредиту 07 жовтня 2031 року. Тимчасово, на строк з 31 березня 2009 року по 31 березня 2010 року (включно) встановлено процентну ставку користування кредитом в розмірі 10,5% річних. Крім того, згідно додаткової угоди збільшено розмір кредиту шляхом видачі додаткового траншу 31 березня 2009 року в розмірі 919,67 доларів США. /а.с.7-8/ Таким чином, додатковою угодою до кредитного договору було збільшено строк дії кредитного договору та збільшено суму кредиту. Вказані зміни до основного зобовязання тягнуть за собою збільшення обсягу відповідальності поручителя. Так, кредит був наданий позичальнику у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 16000 доларів США. Згідно умов договору під терміном «невідновлювальна кредитна лінія» розуміється кредитна лінія, при якій при отриманні позичальником повної суми кредитних коштів і досягненні ліміту кредитування подальша видача кредитних коштів позичальнику припиняється незалежно від фактичної суми заборгованості за кредитом на протязі дії кредитного договору. Уклавши додаткову угоду від 25 березня 2009 року, сторони кредитного договору домовились не про надання чергового траншу кредитних коштів в межах встановленого ліміту, а про збільшення встановленого ліміту на 919,67 доларів США. Відповідно, збільшилась і сума матеріальної відповідальності поручителя. Встановлення більш тривалого строку дії кредитного договору також призводить до збільшення обсягу відповідальності поручителя, оскільки за ним більш тривалий час зберігається обовязок відповідати за зобовязаннями позичальника, а також, у випадку неналежного виконання зобовязань позичальником, виникає можливість нарахування неустойки більш тривалий час. З доданого до заперечень банку повідомлення про укладення додаткової угоди до кредитного договору від 01 квітня 2009 року вбачається, що поручитель [PERSON] був ознайомлений з умовами додаткової угоди №1 від 25 березня 2009 року до кредитного договору, про що свідчить відповідний підпис. Своєї незгоди з вказаною угодою поручитель не висловив, договір поруки не розірвав. При цьому судом встановлено, що 08 липня 2013 року між ВАТ «[PERSON] Аваль» та позичальником [PERSON] була укладена додаткова угода №014/0013/74/77389/81-1-0-00-/5413 до кредитного договору №014/0013/74/77389 від 07 лютого 2007 року. Сторони угоди досягли згоди про те, що з 08 липня 2013 року фактична заборгованість за сумою кредиту збільшується на суму заборгованості за процентами до 12793,09 дол. США. Вказана сума розрахована з урахуванням умов попередньої додаткової угоди. У звязку з цим відбувається зміна строку погашення заборгованості. Таке збільшення не супроводжується видачею кредитних коштів позичальнику. На останньому аркуші угоди поручитель надав письмову згоду щодо її змісту та підтвердив свої зобовязання в обємі цієї угоди. Відповідно до ч.4 ст.213 ЦК України якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Текст ознайомлення з умовами першої додаткової угоди та наступні дії поручителя вказують на те, що він надав згоду на зміну основного зобовязання, відтак відсутні підстави для визнання договору поруки припиненим у відповідності до ч.1 ст.559 ЦК України. Враховуючи викладене, заявлені позовні вимоги про визнання договору поруки припиненим з підстав, що зміна основного зобовязання відбулася без згоди поручителя, задоволенню не підлягає. Що стосується другої підстави заявленого позову, суд зазначає наступне. Відповідно до п.6.5. кредитного договору кредитор має право достроково стягувати заборгованість за кредитом, нараховані проценти за користування кредитом та неустойки, у випадках невиконання позичальником умов цього договору. 22 червня 2009 року банком на [PERSON] направлено вимогу про дострокове виконання грошового зобовязання за кредитним договором. У вимозі констатовано припинення боржником належним чином виконання своїх зобовязань, внаслідок чого виникла прострочена заборгованість в сумі 491,58 дол.США. В звязку з цим банк вимагав до 30.06.2009 року здійснити погашення кредиту. Протягом цього строку боржнику запропоновано звернутися до відділення банку з метою досягнення згоди про врегулювання заборгованості в інший спосіб. Таким чином, вказаною вимогою боржнику було запропоновано 2 альтернативні шляхи: достроково погасити всю суму кредиту до 30.06.2009 року або ж врегулювати заборгованість в інший спосіб. Того ж дня на імя поручителя була направлена вимога про усунення порушень за кредитним договором №014/0013/74/77389 від 07 лютого 2007 року. Згідно вимоги у звязку з порушенням умов кредитного договору позичальнику був наданий строк до 30 червня 2009 року для дострокового виконання грошових зобовязань. При цьому банк вказав, що у разі, якщо до цієї дати зобовязання позичальника не будуть виконані, або з банком не буде досягнуто згоди про врегулювання заборгованості поручитель буде зобовязаний виконати грошові зобовязання за кредитним договором за позичальника шляхом переказу суми заборгованості за кредитним договором на обумовлений рахунок. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до письмових пояснень [PERSON] від 23.06.2009 року, адресованих банку, остання зобовязалася в строк до 30.06.2009 року погасити поточну заборгованість. При цьому дослідивши розрахунок суми заборгованості за кредитним договором, суд встановив, що 30.06.2009 року [PERSON] повністю погасила поточну заборгованість, визначену у вимозі від 22.06.2009 року. Таким чином, після перерахування суми коштів на рахунок банку [PERSON] врегульовано питання погашення поточної заборгованості. Сторони продовжили виконання умов кредитного договору відповідно до графіку погашення кредиту, встановленого цим договором, підтвердили чинність договору поруки, про що свідчить наступне укладання між ними додаткової угоди. Відтак, банк фактично не реалізував право на дострокове стягнення заборгованості, передбачене п.6.5. кредитного договору, оскільки боржник скористався альтернативним варіантом та погасив поточну заборгованість. Отже і відлік строку на предявлення вимоги до поручителя не розпочався. Такий висновок узгоджується з правовою позицією ВС України, висловленою в постанові від 17 вересня 2014 року у справі 6-53цс14: «у звязку з порушенням боржником графіка погашення платежів та виникненням заборгованості за кредитним договором кредитор використав передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України та пунктом 5.5 договору право на односторонню зміну умов кредитного договору, надіславши 26 червня 2012 року вимогу, у тому числі поручителю, про дострокове повернення всієї суми кредиту та повязаних із ним платежів не пізніше 28 липня 2012 року. Отже, у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобовязання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню з цієї дати. Разом із тим, як установлено судом, після 28 липня 2012 року сторони продовжили виконувати свої права та обовязки відповідно до первинних умов кредитного договору згідно з графіком щомісячного погашення кредиту й сплати процентів до 1 жовтня 2012 року, коли боржник перестав погашати кредит. Отже, заборгованість, з приводу якої заявлений позов у справі, виникла в боржника за період з 1 жовтня 2012 року до травня 2013 року.» Тобто ВС України визнав можливим продовження виконання обовязків за кредитним договором відповідно до графіку щомісячного погашення кредиту після предявлення вимоги про дострокового стягнення заборгованості, у випадку належного виконання своїх обовязків боржником. З урахуванням цього випливає і наступний висновок: продовженнення дії кредитного договору після 30.06.2009 року, на що погодилися всі учасники договріних відносин, взагалі виключало можливість предявлення вимоги про стягнення всієї суми кредиту банком до поручителя. Крім того, за умовами п.6.5. кредитного договору дострокове стягнення здійснюється за умови попереднього (за 30 днів) повідомлення позичальника рекомендованим листом. В порушення вимог вказаного пункту банк направив вимогу позичальнику за 8 днів до дати погашення. На думку суду, така вимога, подана з порушенням умов п.6.5. договору, не породжувала у позичальника обовязку щодо дострокового повернення суми кредиту у вказаному банком порядку. Суд вважає за необхідне також вказати на непослідовність та нелогічність доводів позивача. Так, зміст доводів позивача щодо припинення договору поруки зводиться до того, що після звернення 22.06.2009 року до боржника щодо дострокового повернення суми кредитного договору в порушення вимог ч.4 ст. 559 ЦК України відповідач в шестимісячний строк не пред'явив вимоги до поручителя. При цьому позивач посилається на правову позицію ВС України від 17 вересня 2014 року у справі 6-53цс14, за якою вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України. Разом із цим, позивач визнав, що сам кредитний договір не припинив свою дію. Таким чином, підтверджуючи свій попередній висновок суд зазначає, що за умови продовження дії кредитного договору та відсутності будь-якої заборгованості боржника станом на 30.06.2009 року незрозумілим є те, яку ж вимогу повинен був предявити кредитор поручителю в шестимісячний строк. Крім того, на думку суду, аналіз норм цивільного законодавтсва дає підстави для висновку, що законодавець предявляє однакові вимоги щодо складання вимоги до боржника про дострокове стягнення суми кредиту та вимоги до поручителя. Судом встановлено, що разом з вимогою до [PERSON] про дострокове припинення кредитного договору банком оформлено і направлено вимогу до поручителя, складену у тій же формі, в один час - 22.06.2009 року, що, як вказав представник відповідача, відповідає сталій практиці цього банку. Отже, якщо виходити з того, що вимога кредитора повинна бути у формі позову до суду, то слід прийти до висновку, що не тільки вимога до поручителя, але і вимога до боржника повинна бути оформленна у вигляді предявленого позову до суду (предявлення вимоги у цій формі до боржника (позову) відповідає судовій практиці за позовами ПАТ «Приватбанк»), чого не було зроблено банком. Якщо ж виходити з того, що така вимога може бути оформлена у формі письмового звернення до відповідної особи, то в цьому випадку банк належним чином реалізував своє субєктивне право на предявлення вимоги до поручителя, у строк, встановлений законом. Також суд вважає за необхідне вказати на помилковість доводів позивача щодо 6-місячного строку пред'явлення вимоги до поручителя. Зміст ч.4 ст.559 ЦК України дає підстави для висновку, що законодавець виходить з того, що в першу чергу сторони мають право самостійно в договорі поруки визначати строк для заявлення вимог до поручителя. За відсутності відповідної договірної умови слід застосовувати строки, передбачені у ч. 4 ст. 559 ЦК України. Пунктом 4.1. договору поруки цей строк встановлено в 3 роки, а тому посилання позивача на 6-місячний строк є помилковим. Враховуючи викладене, суд не знаходить підстав для задоволення позову про визнання договору поруки припиненим з підстав, заявлених позивачем.

Outcome: dismissed