Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за за розпискою. В обґрунтування вимог зазначає, що відповідач позичив, згідно розписки від 28.02.2012 року, у позивача 2000 доларів США під зобов'язання повернути позичені кошти в зазначений у розписці строк - до 30 березня 2012 року, однак кошти не повернув й у добровільному порядку повертати не збирається, а тому лише в судовому порядку позивач може захистити порушене право. Крім того позивач просить суд, в порядку ст. 625 ЦК України, стягнути з відповідача 3% річних за невиконання грошового зобов'язання з своєчасного повернення позичених коштів, нарахованих за період з 31.03.2012 року по 20.11.2013 року, що становить 98, 63 доларів США. Кошти позивач просить стягнути в гривневому еквіваленті, за офіційним курсом НБУ, станом на дату проведення розрахунку боргу - 21.11.2013 року. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та представник відповідача в судовому засіданні визнали факт отримання коштів від [PERSON] в сумі 2000 доларів США, однак заперечили, що між сторонами виникли боргові зобов'язання, оформлені розпискою про позику коштів - зазначили, що спірна розписка є удаваним правочином, а дійсним є договір авансу на суму 2000 доларів США, сплачених [PERSON] [PERSON] в рахунок вартості 5100 частин цілісного майнового комплексу по [ADDRESS], щодо якого між сторонами спору було підписано договір 08.02.2012 року, посвідчений нотаріально в реєстрі за № 109. У зв'язку з наведеним [PERSON] заявив до [PERSON] зустрічний позов - в порядку ст. 235 ЦК України, просить визнати, що спірна розписка є удаваним правочином, а дійсним є вищезазначений договір авансу. Представник [PERSON] зустрічний позов заперечив за недоведеністю заявлених вимог. Заслухавши пояснення сторін, всесторонньо, повно та об'єктивно дослідивши докази у справі, суд встановив наступні обставини. Щодо первісного позову. 28. 02.2012 року [PERSON] позичив у [PERSON] 2000 доларів США під зобов'язання повернути кошти до 30 березня 2012 року, що стверджується письмовою розпискою з власноручним підписом [PERSON], оригінал якої (розписки) знаходиться в матеріалах справи. Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. (ч.1 ст.1047 ЦК України). Отже письмова форма правочину, яким оформлена позика, є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Належних та допустимих доказів повернення, отриманих згідно спірної розписки коштів в сумі 2000 доларів США до 30.03.2012 року, стороною відповідача за первісним позовом суду не надано, хоча, в силу ст. 60 ЦПК України, на кожну із сторін покладається обов'язок доказування обставин, на котрі вона посилається в обґрунтування вимог або заперечень. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк . (ч.1 ст.530 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві кошти у такій самій сумі, що були йому передані позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені в договорі. Статтею 192 ЦК України передбачено, що платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У п.14 Постанови №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Пленум Верховного суду України зазначає, що при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України. Системний аналіз доказів дозволяє суду зробити висновок про порушення договірних зобов'язань зі сторони відповідача за первісним позовом, а тому вимога [PERSON] до [PERSON] є підставною та підлягає до задоволення, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача позичених, згідно розписки від 28.02.2012 року, коштів у гривневому еквіваленті, за офіційним курсом НБУ. Вищезазначено, що борг [PERSON] просить стягнути в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на дату проведення розрахунку боргу - 21.11.2013 року Згідно офіційного курсу НБУ, станом на 21.11.2013 року, 1 долар США = 7, 99 гривень . Відтак з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути, позичені згідно розписки від 28.02.2012 року, 2000 доларів США, що еквівалентно 15 986 гривень. Щодо вимог про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 3% річних за невиконання грошового зобов'язання, суд наголошує на наступному. Відповідно до положень ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України, враховуючи специфіку грошового зобов'язання, передбачає стягнення за порушення грошового зобов'язання процентів річних та інфляційних витрат. Такі проценти річних не є неустойкою, оскільки неустойка у ст. 534 ЦК України, і проценти розглядаються як окремі категорії, тому й обмеження, передбачені законом для неустойки, не можуть застосовуватися, а є формою цивільно - правової відповідальності за користування грошовими коштами. Вищезазначено, що позичені у [PERSON] кошти, згідно розписки від 28.02.2013 року, [PERSON] зобов'язався повернути до 30.03.2012 року. Позивач [PERSON] наполягає на стягненні з відповідача [PERSON] на 3% річних за період з 31.03.2012 року по 20.11.2013 року - згідно наданою стороною позивача за первісним позовом розрахунку, котрий наявний у справі, сума 3% річних за зазначений період складає 98, 63 долара США, що еквівалентно, згідно офіційного курсу НБУ, станом на 21.11.2013 року, 788, 34 гривень. Правильність розрахунку 3% річних, за невиконання грошового зобов'язання, оформленого розпискою про позику грошей від 28.02.2012 року, стороною відповідача за первісним позовом не спростована, а тому, на думку суду, дана вимога також ґрунтується на законі та підлягає до задоволення. Щодо зустрічного позову. Судом встановлено, що 08.02.2012 року, між [PERSON], як продавцем, та [PERSON], і [PERSON], як покупцями, було підписано договір купівлі - продажу, посвідчений нотаріально в реєстрі за № 109, згідно умов якого продавець продав, а покупці купили 5100 частин цілісного майнового комплексу по [ADDRESS]. [PERSON] просить суд визнати, що спірна розписка є удаваним правочином, а дійсним є договір авансу на суму 2000 гривень, сплачених [PERSON] [PERSON] в рахунок вартості 5100 частин цілісного майнового комплексу по [ADDRESS], щодо якого між сторонами спору було підписано договір 08.02.2012 року, посвідчений нотаріально в реєстрі за № 109. При цьому зазначає, що дійсною датою написання розписки є не 28.02.21012 року, а 28.01.2012 року - дата , коли було передано аванс. Вирішуючи питання удаваності спірної розписки суд зазначає наступне. Правочином є правомірна вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Презупція правомірності правочину закріплена в ст.. 204 ЦК України, та може бути спростована, насамперед, нормою закону яка містить відповідну заборону. У ст. 203 ЦК України, в якій визначено основні критерії чинності правочину, зазначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків. Удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили.(ч.1 ст. 235 ЦК України). Тому при укладанні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який його сторони мали на увазі. Однак саме на позивача, як сторону яка вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, покладається обов'язок доказування, що спірний правочин укладено з такою метою. Представником [PERSON] заперечено факт удаваності розписки від 28.02.2012 року, з метою приховування договору авансу, та факт складання розписки не 28.02.2012 року, а 28.01.2012 року. Відповідно абз.2 ч.1 ст. 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання його окремих частин не може доказуватися показами свідків, про що зазначає в абзаці 2 п.12 своєї Постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справі про визнання правочинів недійсними», від 06 листопада 2009 року Пленум Верховного Суду України, а тому в клопотанні [PERSON] про допит свідків [PERSON] та [PERSON] з метою підтвердження написання розписки не 28.02.2012 року, а 28.01.2012 року, судом було відмовлено. Жодних інших належних та допустимих доказів написання спірної розписки [PERSON] не 28.02.2012 року, а 28.01.2012 року, стороною позивача за зустрічним позовом суду не надано, хоча, як зазначено вище, в силу ст. 60 ЦПК України, на кожну із сторін покладається обов'язок доказування обставин, на котрі вона посилається в обґрунтування вимог або заперечень. Відтак суд зазначає, що спірну розписку, згідно дати її написання 28.02.2012 року, було складено після укладання згадуваного договору купівлі продажу 08.02.2012 року, що виключає сам факт передачі авансу, оскільки аванс передається в рахунок вартості майна до укладання договору. Крім того критичність оцінки судом доводів [PERSON] про удаваність розписки від 28.02.2012 року про позику 2000 доларів США [PERSON] у [PERSON], також полягає в тому, що належними та допустимими доказами [PERSON] суду взагалі не доведено факту наявності домовленостей сторін договору від 08.02.2012 року купівлі - продажу, до укладання договору передати суму авансу 2000 доларів США в рахунок вартості 5100 частин цілісного майнового комплексу по [ADDRESS]: згідно п. 3 Договору зазначено, що продаж вчинено за 35 720 гривень, які продавець одержав від покупців до підписання договору - тобто суд вбачає, що покупці за договором розрахувалися з продавцем за придбане майно одним платежем в валюті України гривні, а не частково авансовим платежем в доларах США. Також судом критично оцінюється зміст наданих сторонами спору, з метою доказування вимог та заперечень по первісному та зустрічному позовах, рішень Борщівського районного суду Тернопільської області та Господарського суду Тернопільської області у справах № 190218652012, та, відповідно, №92187713-г3, оскільки висновки, викладені в даних рішеннях, не мають доказового значення в розумінні предмета спору в даній справі - щодо стягнення боргу за розпискою, та визнання розписки удаваним правочином.

Outcome: approved