Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаною позовною заявою до [PERSON], в обґрунтування позовних вимог зазначив наступне. 23.07.2001 року він з відповідачем зареєстрували шлюб, який рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 23.11.2011 року було розірвано. Рішенням Маріупольської міської ради від 15 січня 2003 року № 25/1 у власність відповідачу було передано земельну ділянку площею 0,06 га., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. У відповідності з пунктом а) частини 2 статті 89 ЗК України, у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки подружжя. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у абзаці 2 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 27.12.2007 року, спільною сумісною власністю подружжя, зокрема можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них… Як вбачається з положень пункту 5 частини 1 статті 57 СК України, особистою приватною власністю чоловіка, дружини є земельна ділянка набута під час приватизації, але цим пунктом було доповнено частину 1 статті 57 СК України лише у 2012 році. Однак, у відповідності з частиною 1 статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Це означає, що положення пункту 5 частини 1 статті 57 СК України не розповсюджують свою дію на спірні правовідносини, які виникли у 2003 році, тобто до набрання чинності цією правовою нормою. До доповнення частини 1 статті 57 СК України пунктом 5, приватизована одним з подружжя земельна ділянка вважалася об'єктом спільного права сумісної власності. Таким чином, земельна ділянка, яка була набута відповідачем у власність у 2003 році належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності. Просить визнати за ним право власності на Ѕ частку земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], судові витрати покласти на відповідачку. Від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву [PERSON], в якому зазначила наступне. Позивачем підняті питання стосовно яких вже були винесенні судові рішення, які набрали законної сили та діють на час чергового звернення позивача до суду. Стосовно цих питань: це рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 23.11.2011 року про розірвання шлюбу, рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 12.08.2013 року про розподіл майна подружжя, рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 24.12.2015 року, яким відмовлено позивачу [PERSON] в позовних вимогах до Маріупольської міської ради про визнання протиправною приватизації земельної ділянки по [ADDRESS] Відповідно, склалось правило встановлене процесуальним законом - преюдиціальності, тобто звільнення відповідача від доказування обставин, встановлених в мотивувальній частині вказаних рішень суду у цивільних справах, у яких брали участь позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] Тому обставини, які встановлені не потребують доказування на підставі вказаних судових рішень це той факт, що шлюб між позивачем та відповідачем розірвано вже понад шість років, проведено у судовому порядку розподіл майна подружжя, де будинок, що по [ADDRESS], визнай самочинною забудовою, який не є об'єктом цивільно-правових відносин, та земельна ділянка, на якій розташований цей об'єкт, була на законних підставах приватизована відповідачем [PERSON] у січні 2003року. На підставі викладеного просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] 11.01.2019 року представник відповідача - адвокат [PERSON] надала суду заяву про застосування стосовно позовних вимог строку позовної давності та відмовити у задоволені позову, оскільки позивачу про приватизацію спірної земельної ділянки було відомо ще у 2013 році під час розгляду Жовтневим районним судом м. Маріуполя цивільної справи №2/263/6/2013. 24.04.2018 року від [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, у якій він зазначив, що наведені відповідачем доводи у відзиві є необґрунтованими. Незважаючи на те, що йому рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 12.08.2013 року у справі №2/263/6/2013 було відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на спільне набуте майно, а саме житлове домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] проте у зазначеному рішенні йдеться про те, що домоволодіння, складається із самовільно збудованих об'єктів нерухомості, а саме: нежилої прибудови літ. А2-1 площею 25,7 квадратних метрів, сіні літ. АЗ-1 площею 12,5 квадратних метрів, сараїв Ж-1, 3-1, е-1, внаслідок цього за ним не може бути визнано право власності на 1/2 частку на майна.Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 14.10.2013 року рішення суду 1-ої інстанції було залишено без змін. В ухвалі суд апеляційної інстанції зазначив, що «до будинку не тільки були прибудовані прибудови, але і сам будинок був самочинно переобладнаний, і саме в такому вигляді позивач просить визнати його об'єктом права спільної сумісної власності та розподілити».Тобто йому було відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на спільне набуте майно на підставі того, що ряд об'єктів цього домоволодіння було збудовано без відповідного дозволу. Інших підстав для відмови у задоволенні позовних вимог вказано не було. Рішенням Маріупольської міської ради від 15 січня 2003 року № 25/1 у власність відповідачу було передано земельну ділянку, площею 0,06 га (кадастровий номер [NUMBER]) яка розташована за адресою: [ADDRESS] саме для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських споруд і будівель. Передачу цієї ділянки у власність відповідачу було здійснено у період шлюбу між сторонами. Отже право власності на нерухоме майно, до якого відносяться і такі об'єкти як, нежила прибудова літ. А2-1 площею 25,7 квадратних метрів, сіні літ. АЗ-1 площею 12,5 квадратних метрів, сараї Ж-1, З-1, е-,1, виникає з моменту їх державної реєстрації. Проте вищезазначені об'єкти, у теперішній час хоча і не є об'єктами нерухомості з юридичної точки зору, тим не менш є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей матеріального світу щодо яких можуть виникати цивільні права, обов'язки та є майном, яке може належати подружжю на підставі спільної сумісної власності. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі 6-2710цс15. За таких обставин, враховуючи те, що земельна ділянка була надана у власність відповідачу для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в період шлюбу, об'єкти нерухомості самовільно збудовано також під час спільного з відповідачем шлюбу саме на цій земельній ділянці, є правові підстави для визнання земельної ділянки об'єктом права спільної сумісної власності. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав за обставинами наведеними в позовній заяві, у відповіді на відзив на позовну заяву, наполягав на їх задоволені, особисто зазначив, що з відповідачем проживали з 1996 року, у зареєстрованому шлюбі - з 2001 року по 2011 рік. Проживали за адресою: [ADDRESS] Після придбання будинку була зроблена його реконструкція, побудовані підсобні приміщення, увесь цей час відповідач не працювала, працював тільки він. У 2002 році він продав свою квартиру, працював, на ці кошти був придбаний будинок. До придбання цього будинку мешкали у будинку відповідача по вул.Домаха, який остання продала восени 2003 року. Про приватизацію землі, на якій знаходився будинок, позивач дізнався лише у 2014 році. На момент укладення договору купівлі-продажу будинку позивач був у рейсі, а відповідач взяла його кошти та оформила будинок на себе. До 2010 року жили нормально, а потім [PERSON] подала заяву про розлучення. Після розлучення вони проживали у різних кімнатах. Він поїхав до Російської Федерації на день народження онука, та коли у квітні 2014 року повернувся - потрапити у будинок не зміг, оскільки відповідач замінила замки на дверях. Він звернувся до суду з позовом про вселення у 2014 році і саме тоді дізнався, що у 2003 році була проведена приватизація землі. Представник позивача - адвокат Самохвалов С.В., у судовому засіданні підтримав доводи позивача щодо позовних вимог, наполягав на їх задоволені, заперечував проти застосування строку позовної давностістосовно позовних вимог, оскільки у липні 2015 року позивач вже звертався до Жовтневого районного суду м. Маріуполя з позовом щодо спірної земельної ділянки, тому перебіг строку позовної давності перервався, отже позивач своєчасно звернувся у 2017 році з позовом до суду. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали, заперечували проти його задоволення за обставинами наведеними у відзиву на позовну заяву. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10. 2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно пп.9 п.1 Розділу XIIIПерехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ч.ч. 3-4 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. З огляду на вищенаведене, суд подальший розгляд цієї справи проводив за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України, в частині у якій вони не встановлюють нових обов'язків, скасовують чи звужують права, що належні учасникам судового процесу, чи обмежують їх використання. Суд, заслухавши сторони, дослідивши надані докази та надавши їх відповідну оцінку, вважає, у задоволені позову [PERSON] слід відмовити повністю з наступних підстав. При вирішенні спірних правових відносин суд перш за все керується наступними вимогами цивільно-процесуального законодавства. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідне для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. За положеннями ч.1 ст.82 ЦПК України: обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини. Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.08.2001 року, який 23.11.2011 року рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області по цивільній справі №2-4792/11 було розірвано. (а.с.18). Відповідно до договору купівлі-продажу серії АЕР №415040 від 13.03.2002 року, [PERSON] придбала у [PERSON] жилий будинок [ADDRESS] на земельній ділянці Маріупольської міської ради народних депутатів. (а.с.24, 29). За рішенням виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 15.01.2003 року №25/1, надано у власність громадянам України земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, які перебувають у їх користуванні, згідно з договорами купівлі-продажу будинків, зокрема, [PERSON] земельну ділянку на [ADDRESS], площею 600 м.кв.(а.с.25). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 4.10.2011 року (справа №2-4871/2011р.), заборонено відчуження житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] власник якого - [PERSON] (а.с.26). Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] від 7.02.2003 року, на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради від 15.01.2003 року за №25/1 у власність [PERSON] передана земельна ділянка, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням земельної ділянки - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. (а.с.28). Відповідно до домової книги про реєстрації громадян, що проживають за адресою: [ADDRESS] за вказаною адресою зареєстровані [PERSON], [INFO] з 22.01.2003 року, [PERSON], [INFO] з 23.01.2003 року та [PERSON], [INFO], з 15.04.2003 року. (а.с.38-39). Згідно рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12.08.2013 року у цивільній справі №2/263/6/2013 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON], Маріупольської міської ради про визнання права власності на Ѕ частину жилого будинку, грошових коштів, розподіл сумісного майна та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальних збитків, позов [PERSON] задоволено в частині розділу грошових коштів та стягнуто з [PERSON] на його користь 33 019,00 грн. В іншій частині позовних вимог [PERSON] та у зустрічному позові [PERSON] відмовлено. (а.с.41-44). Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 14.10.2013 року апеляційна скарга [PERSON] на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області по цивільній справі №2/263/6/2013 відхилена. Рішення суду залишено без змін. (а.с.49-50). Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12.08.2013 року та ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 14.10.2013 року встановлено наступне. За довідкою БТІ м. Маріуполя від 22.11.2012 року на спірній земельній ділянці є самовільно побудовані прибудови, а саме: нежила прибудова літ.А2-1 площею 25,7 кв.м., сіні літ.А3-1 площею 12,5 кв.м., сараї З-1, Ж-1, е-1. Крім того, технічним паспортом будинку [ADDRESS] на час його купівлі та дослідницькою частиною судової будівельно-технічної експертизи від 15.04.2013 року, підтверджується, те що до будинку не тільки були побудовані прибудови, але й сам будинок був самочинно переобладнаний, і саме в такому стані позивач [PERSON] просить визнати його об'єктом права спільної сумісної власності та розділити. Ухвалою Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 9.02.2015 року по цивільній справі №263/12904/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання житлового будинку [ADDRESS] спільною сумісною власністю, визнання його не самочинно зведеним, провадження у справі закрито оскільки за рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12.08.2013 року та ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 14.10.2013 року було встановлено, що спірний будинок є самочинно зведеним і в експлуатацію не зданий, тому суд відповідно до п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України своєю ухвалою закрив провадження у справі, так як вступило в законну силу рішення суду з приводу спору між тими ж сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав. (а.с.47-48). Згідно з відповіддю від 23.01.2018 року №24.2-1451-24.1, наданою на запит адвоката [PERSON], Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю до управління не надходило звернень, щодо реєстрації дозвільних документів за адресою: [ADDRESS] Відповідно, питання щодо реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації або відмови у її реєстрації управлінням не розглядалося.(а.с.62). Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання чи спорювання. Статтею 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав судом. На підставі ст. 152 ЗК України встановлено, що власник землі або землекористувач може вимагати усунень будь-яких порушень його прав на землю, навіть, якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків, п.1 частини3 зазначеної статті визначено способи захисту прав на земельні ділянки шляхом визнання прав. Верховним Судом України в постанові від 9 грудня 2015 року у справі № 6-814цс15 висловлена правова позиція згідно якої: «Відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і статті 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації особою спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. Разом з тим, виходячи зі статті 30 ЗК України 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об'єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться. Такі самі норми містяться в нині чинних статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України». Безкоштовна приватизація земельної ділянки має разовий характер, оскільки право приватної власності на умовах приватизації може виникнути тільки один раз з врахуванням цільового призначення земельної ділянки. Обов'язковим елементом процесу приватизації землі виступає рішення уповноваженого органу (відповідної ради) щодо передачі конкретної земельної ділянки у приватну власність громадянина. За своєю сутністю передача земельної ділянки у приватну власність на умовах приватизації як підстава виникнення права власності на цей об'єкт природи виступає у вигляді адміністративно-розпорядчого акта уповноваженого органу. Отже, безоплатна приватизація земельної ділянки породжує право приватної власності громадян України. Згідно з п.3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Тут громадянин реалізує своє суб'єктивне право на безоплатну приватизацію і отримує земельну ділянку у приватну індивідуальну власність. В цьому випадку приватизацію землі необхідно розглядати як правовідносини між Українською державою та громадянином України. Ці відносини персоніфіковані і виникають не з приводу спільно «набутого» чи «нажитого» майна. До СК України були внесені зміни та доповнено частину 1 статті 57 пунктом 5 відповідного змісту тільки у 2012 році Законом України від 17 травня 2012 року № 4766- УІ «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», що набув чинності 13 червня 2012 року. До цього правовий статус приватизованої земельної ділянки, право власності на яку виникло в одного з подружжя в період шлюбу, визначався частиною 5 статті 61СК України, якою передбачалося, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. До 8.02.2011року у СК України були взагалі відсутні будь-які норми, які б визначали спільною сумісною власністю земельну ділянку, набуту ним або нею за час шлюбу внаслідок приватизації. Отже, з урахуванням наведених змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Аналогічна правова позиція, викладена Верховним Судом в постанові від 7 листопада 2018 року у справі № 686/2762/15-ц. Як випливає зі змісту вказаних правових норм, які діяли на момент приватизації позивачкою спірної земельної ділянки, отримана одним з подружжя в період шлюбу земельна ділянка шляхом приватизації є його особистою приватною власністю, а другий з подружжя, якщо на ній знаходиться будинок, якій є спільною частковою власністю, може вимагати визнання за ним права власності на частину земельної ділянки у разі поділу та виділу частини цього будинку на загальних підставах, шляхом визначення його частки у такому майні. Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 13.03.2002 року [PERSON] під час шлюбу з позивачем придбала жилий будинок [ADDRESS] Згідно з умовами даного договору Продавець продав, а Покупець [PERSON] купила належний Продавцю на праві приватної власності жилий будинок [ADDRESS] на земельній ділянці Маріупольської міської Ради народних депутатів. Отже, розмір земельної ділянки, на якій розташований даний будинок, у даному договорі не зазначений; відсутні між Продавцем та Покупцемцивільно- правові угоди щодо даної земельної ділянки, яка на той час перебувала у державній власності. За таких обставин позивач не міг набути право власності на 1/2 частину земельної ділянки під час укладення договору купівлі-продажу будинку. Пунктом 182 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (яким доповнено постанову згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19.03.2010 року № 2) встановлено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України. Відповідно до статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно зі ст.376 ч.3 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво. Відповідно до узагальнення судової практики стосовно спорів про самочинне будівництво право власності на самочинно споруджені житлові будинки або житлові прибудови, будівлі, споруди інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили будівництво, так і їх спадкоємці чи правонаступники, а також особи, які уклали щодо цього майна договори купівлі-продажу, міни, дарування інші правочини. Це майно не є об'єктом права приватної власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку. Слід зазначити, що на земельній ділянці по [ADDRESS], яка перейшла у користування через договір купівлі-продажу у 2002 році, та у власність через приватизацію у 2003 року, спочатку був розташований аварійний будинок, який фактично був знесений, тож придбане майно було змінено. На місці аварійної споруди був збудований новий будинок. Не потребує у цій справі доказування той факт, що новозбудована споруда є об'єктом самочинного будівництва, а тому виключена з цивільно - правових відносин. За висновком, який міститься у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі 6-2710цс15, вбачається: «що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними». Отже об'єкт незавершеного будівництва та об'єкт самочинного будівництва має різну правову природу. Так, визначення об'єкта незавершеного будівництва міститься в інших нормах чинного законодавства України, наприклад, в ст.1 Закону України «Про іпотеку» від 05.06 2003 року №898IV, під об'єктом незавершеного будівництва розуміється - об'єкт будівництва, на який видано дозвіл на будівництво, понесені витрати на його спорудження та не прийнятий в експлуатацію відповідно до законодавства. (ст. 1 доповнено абзацом згідно із Законом N 800VI (80017) від 25 грудня 2008 року. Судом встановлено, що самочинно зведені споруди на спірній земельній ділянці станом на 21.02.2019 року не прийняті до експлуатації, частка права власності [PERSON] на ці споруди у встановленому законом порядку не визначена та не встановлена, тому за відсутності поділу цих споруди між позивачем та відповідачем, виділу позивачу конкретної частки споруд, неможливо передати позивачу у власність частку земельної ділянки оскільки це правопереходить у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди. З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на Ѕ частку земельної ділянки, виходячи з того, що земельна ділянка, набута відповідачем за час шлюбу внаслідок приватизації, за діючим на той час законодавством, не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, є особистою власністю відповідача та за відсутності обставин за якими можливо передати позивачу у власність частку спірної земельної ділянки. Оскільки суд прийшов до такого висновку та вирішив по суті спірні правові відносини, вважається за недоцільне вирішувати питання про застосування стосовно позовних вимог строку позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Беручи до уваги, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, судові витрати позивача покладаються на нього та поверненню не підлягають.

Outcome: dismissed