Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Укрнафта» ( далі ПАТ «Укрнафта»), третя особа - начальник відділення реалізації нафтопродуктів по Тернопільській області публічного акціонерного товариства «Укрнафта» Лозін Олександр Станіславович про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 26 квітня 2018 року по 24 травня 2018 року включно. В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 квітня 2018 року його поновлено на роботі на посаді інженера-програміста у ВРНП по Тернопільській області ПАТ «Укрнафта». Рішення в частині поновлення на роботі підлягало до негайного виконання. Однак, відповідач виконав рішення суду та фактично допустив його до роботи лише 25 травня 2018 року. Вважає, що у зв'язку з неможливістю працювати та отримувати заробітну плату, його права підлягають захисту шляхом стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за період з 26 квітня по 24 травня 2018 року в розмірі 3356,28 грн. Посилаючись на наведене, просить задовольнити позов. Відповідач подав відзив на позов та вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволення, оскільки є необґрунтованими та безпідставними. Свої доводи мотивує тим, що проголошення рішення Тернопільського міськрайонного суду від 26 квітня 2018 року, яким позивача поновлено на роботі, відбувалось без присутності учасників справи, а з текстом рішення представник відповідача ознайомився лише 03.05.2018 року. Начальники відділень реалізації нафтопродуктів управління реалізації нафтопродуктів департаменту роздрібної реалізації нафтопродуктів та розвитку автозаправних комплексів ПАТ «Укрнафта» не наділені повноваженнями підписувати накази про розірвання договору та поновлення на роботі. Відповідно, заступником начальника відділення реалізації нафтопродуктів по Тернопільській області О.Солтисяком, 04 травня 2018 року, офіційно було повідомлено Заступника Голови Правління виконавчого Віце-Президента по роботі з персоналом ПАТ «Укрнафта» Кропивянську О.Є. про необхідність відновити у відділенні реалізації нафтопродуктів по Тернопільській області посаду інженера-програміста та поновити [PERSON] на роботі згідно рішення суду. 04 травня 2018 року заступником Голови Правління, виконавчим Віце-Президентом по роботі з персоналом Кропивянською О.Є. видано Наказ №514/1-к, яким [PERSON] поновлено на роботі інженером-програмістом відділення реалізації нафтопродуктів по Тернопільській області ПАТ «Укрнафта» з 13.02.2018 року. Відтак, вважає, що у день винесення наказу про поновлення позивача на роботі ними виконано рішення суду належним чином, а час затримки виконання з 26 квітня по 04 травня 2018 року мав місце з поважних причин. Вважає, що чинним законодавством не передбачено обов'язку роботодавця повідомляти працівника про прийняття наказу про поновлення на роботі, працівник вважається повідомленим судом про його поновлення та необхідність приступити до виконання своїх обов'язків. Крім того, вказує, що позивачем не було вчинено жодних дій спрямованих на поновлення його на роботі. [PERSON] порушив вимоги Розділу ІІІ «Основні обов'язки працівників» Правил внутрішнього трудового розпорядку працівників апарату управління ПАТ «Укрнафта», оскільки був відсутній на роботі з 26.04.2018 року по 24.05.2018 року. Посилаючись на наведене, просить відмовити у позові. У судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача проти позову заперечила з підстав, викладених у відзиві на позов та просила відмовити у його задоволенні. Третя особа - начальник відділення реалізації нафтопродуктів по Тернопільській області публічного акціонерного товариства «Укрнафта» Лозін О.С. в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце його повідомлявся належним чином. Судом встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 квітня 2018 року задоволено позов [PERSON] до ПАТ «Укрнафта» про скасування наказів, поновлення на роботі на посаді інженера-програміста у ВРНП по Тернопільській області ПАТ «Укрнафта», стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Поновлено [PERSON] на посаді інженера-програміста ПАТ «Укрнафта». Рішення суду в частині поновлення на роботі звернуто до негайного виконання. Листом за № 01/01/12/01/03/24-117 від 23 травня 2018 року ПАТ «Укрнафта» повідомляє [PERSON], що на виконання рішення суду від 26 квітня 2018 року, 04 травня 2018 року ПАТ «Укрнафта» видано наказ №514/1-к «Про поновлення на роботі [PERSON].» . Як додаток до листа, роботодавець надсилає позивачу копію завіреного наказу про поновлення на роботі. Згідно наказу ПАТ «Укрнафта», виданого заступником Голови Правління, виконавчим Віце-Президентом по роботі з персоналом Кропивянською О.Є. за №514/1-к від 04 травня 2018 року, [PERSON] поновлено на роботі з 13 лютого 2018 року. Начальнику відділення реалізації нафтопродуктів по Тернопільській області Лозіну О.С. допустити [PERSON] до роботи з дати видання наказу. Вказаний лист та наказ про поновлення на роботі , позивач отримав 24 травня 2018 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням Укрпошта за №4600112589203. Таким чином, з наказом про поновлення на роботі [PERSON] був ознайомлений 24 травня 2018 року. З копії трудової книжки [PERSON] встановлено, що 24 травня 2018 року [PERSON] припинено виплату допомоги по безробіттю згідно наказу від 25 травня 2018 року, що підтверджується записом у трудові книжці за №19. Запис про поновлення позивача на роботі у трудовій книжці здійснено за № 20, тобто після припинення виплати допомоги по безробіттю 25 травня 2018року. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду 26 квітня 2018 року встановлено, що середньоденний заробіток [PERSON] становить 234,55 грн. без відрахувань до бюджету усіх податків і зборів, та 186,46 грн. з відрахуванням до бюджету усіх податків і зборів. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Конституція України, трудове та цивільне законодавство закріплює обов'язок кожного неухильно додержуватися положень Конституції України та законів України, добросовісно здійснювати свої права та обов'язки і встановлює юридичну відповідальність за їх невиконання та передбачає заходи примусового виконання цивільних обов'язків, які виникають, зокрема, безпосередньо з актів законодавства, рішення суду або договору, у разі їх невиконання боржником добровільно . Так, частина перша статті 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (частина 7 статті 235 КЗпП України). Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов'язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні. Оскільки зазначена норма права в імперативній формі передбачає негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі відсутність у судовому рішенні вказівки про це не позбавляє рішення його обов'язковості з моменту проголошення. Обов'язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (ст.129 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов'язковості судових рішень, судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов'язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків. Аналогічна правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 1 липня 2015 року у справі № 6-435цс15. Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. При цьому, дії власника щодо видання наказу про поновлення на роботі повинні забезпечити можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків. Відповідно, заслуговують на увагу доводи позивача про несвоєчасне виконання відповідачем рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 квітня 2018 року. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ст.18 ЦПК України). Положеннями ст. 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка», як «зволікання», «проволока», за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Оскільки поновлення на роботі це повернення працівника в попередній стан, який існував до його незаконного звільнення, то правовими наслідками поновлення на роботі працівника є надання йому попередньої роботи (посади); здійснення оплати всього часу вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням; поновлення неприривного стажу роботи тощо. Отже, достовірно знаючи про те, що 26 квітня 2018 року судом було винесено рішення у справі за позовом [PERSON] про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки відповідно до змісту судового рішення представник відповідача був присутній у судовому засіданні 26 квітня 2018 року, відповідач в порушення вищенаведених норм законодавства, наказу про поновлення на роботі позивача 26 квітня 2018 року не видав. Такий наказ за №514/1-к про поновлення на роботі позивача було видано лише 04 травня 2018 року, а ознайомлено [PERSON] з цим наказом лише 24 травня 2018 року . Разом з цим, рішенням суду передбачено негайне виконання в частині поновлення на роботі . Таким чином, в судовому засіданні встановлено та підтверджено той факт, що після ухвалення судом 26.04.2018 року рішення про поновлення позивача на роботі, відповідач видав наказ про поновлення на роботі лише 04.05.2018 р. та довів його до відома позивача, допустивши фактично до роботи 24 травня 2018 року. Відтак, суд прийшов до висновку про затримку з вини відповідача виконання судового рішення у розумінні статті 236 КЗпП України, яка зумовлює відповідальність, передбачену цією нормою. Цей період часу є вимушеним прогулом, який підлягає оплаті на підставі статті 236 КЗпП України Аналогічна правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 1 липня 2015 року у справі № 6-435цс15 Таким чином, час вимушеного прогулу позивача за період з 26.04.2018 року по 24.05.2018 року, згідно заявлених позовних вимог, складає 18 робочих днів. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював. Середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці; час протягом якого працівники згідно чинного законодавства не працювали і за ними не зберігався заробіток, або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 26.04.2018 року встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача становить 186,46 грн. з відрахуванням до бюджету усіх податків і зборів, тому ця обставина відповідно до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Отже, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі позивача за період з 26.04.2018 року по 24.05.2018 рік становитиме (з відрахуванням до бюджету усіх податків і зборів) 3356,28 грн., виходячи із розрахунку - 186,46 гривень середньоденного заробітку помноженого на 18 робочих днів . При цьому, слід зазначити, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягає зменшенню на суму одержаної позивачем допомоги по безробіттю, оскільки законодавством не передбачено жодних підстав для зменшення його розміру за певних обставин. Саме така правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16, у справі за № 6-2597цс16 від 21.09.2017 року. Суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що відповідачу стало відомо про зміст судового рішення та поновлення позивача на роботі лише 03 травня 2018 року, при ознайомленні з повним текстом судового рішення як безпідставні, оскільки відповідачу було достовірно відомо про наявність даного спору, представник відповідача був присутній у судовому засіданні 26 квітня 2018 року та йому було достовірно відомо, що суд видалився у нарадчу кімнату щодо винесення рішення по справі. Відтак, будь-яких перешкод у відповідача щодо ознайомлення із вступною та резолютивною частинами проголошеного судового рішення 26 квітня 2018 року у представника відповідача не було. Безпідставними також є твердження відповідача про те, що проголошення рішення відбувалось без присутності представника відповідача, а із повним текстом судового рішення представник ознайомився лише 03 травня 2018 року, оскільки вказані обставини не є поважними причинами, які б перешкоджали відповідачу виконати рішення суду негайно, після його проголошення. Суд також не приймає до уваги доводи відповідача про те, що позивач не вчиняв жодних дій спрямованих на поновлення його на роботі, оскільки обов'язок поновлення працівника на роботі покладено саме на роботодавця. Крім того, в судовому засіданні [PERSON] пояснив, що 27 квітня 2018 року особисто звертався до ВРНП по Тернопільській області ПАТ «Укрнафта» щодо свого поновлення на роботі на посаді інженера-програміста, однак отримав усну відповідь очікувати наказ про поновлення на роботі . Не заслуговують на уваги суду твердження представника відповідача про те, що позивач був повідомлений про його поновлення на роботі та чинним законодавством не передбачено обов'язок роботодавця повідомляти про видання наказу про поновлення роботі, оскільки саме роботодавець зобов'язаний забезпечити негайне виконання рішення суду про поновлення на роботі шляхом видання наказу та забезпечити можливість працівнику приступити до виконання попередніх обов'язків. Крім того, дані твердження відповідача є суперечливими, оскільки листом від 23 травня 2018 року відповідач надсилає позивачу копію завіреного наказу про поновлення його на роботі. Суперечливими та незрозумілими також є дій відповідача про те, що після видання наказу про поновлення позивача на роботі 4 травня 2018 року по 25 травня 2018 року, час виходу позивача на роботу, відповідач будь-яких дій щодо відібрання пояснень у позивача про причини відсутності на робочому місці, звільнення за прогул не вчиняє. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги є підставними, а доводи відповідача не спростовують тверджень позивача. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що з ПАТ «Укрнафта» в користь [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі у розмірі 3 356 грн. 28 коп. за період з 26 квітня 2018 року по 24 травня 2018 року. Згідно з вимогами п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судовий збір покладається на відповідача. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи наведене, з відповідача на користь державного бюджету слід стягнути судовий збір у розмірі 704,80грн. Крім того, на підставі вимог п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає до негайного виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за квітень місяць 2018 року у розмірі 559,38грн. (186,46грн.* 3 робочі дні квітня). На підставі викладеного та

Outcome: approved