Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, який 28.08.2015 уточнив, до відповідачів [PERSON], Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області в особі Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно про визнання права власності та зобов'язання вчинити певні дії. Позов обґрунтував наступним. 04.09.2006 позивач передав відповідачу-1 за договором позики грошові кошти у розмірі 450 000 (чотириста п'ятдесят тисяч) дол. США 00 центів, що на момент укладення Договору позики складало 2 250 000 (два мільйони двісті п'ятдесят тисяч) грн. 00 коп. строком до 04 вересня 2013 року. Отримання зазначених грошових коштів також підтверджується розпискою, складеною відповідачем-1. Під час укладання договору позики, позивачем та відповідачем-1 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого у випадку не виконання відповідачем-1 свого обов'язку з повернення грошових коштів за договором позики, позивач набуває право власності на наступне майно, яке належить на праві приватної власності відповідачу-1, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS]; квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS]; нежиле приміщення, що знаходиться за адресою [ADDRESS]; нежиле приміщення, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. На момент звернення позивача до суду, відповідачем-1 свій обов'язок з повернення отриманих за договором позики грошових коштів не виконано, у зв'язку з чим позивач просить позов задовольнити, визнати дійсним договір іпотеки від 04.09.2006 та визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки. Представник позивача в судовому засіданні уточнений позов підтримав, просив задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві. Представник відповідача-1 в судовому засіданні уточнений позов визнав в повному обсязі. Представник відповідача-2 до суду не з'явився, подав заперечення на позовну заяву, та просив розглядати справу за його відсутності. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. В судовому засіданні достовірно встановлено, що 04.09.2006 між [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідач-1) було укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] передає [PERSON] грошові кошти у розмірі 450 000 (чотириста п'ятдесят тисяч) дол. США 00 центів, що на момент укладення Договору позики складало 2 250 000 (два мільйони двісті пя'тдесят тисяч) грн. 00 коп. строком до 04 вересня 2013 року (а.с. 10). Підтвердженням фактичного отримання відповідачем-1 суми позики є власноручно написана нею розписка в присутності 2-х свідків (а.с. 11). Того ж дня, 04.09.2006р., між позивачем та відповідачем-1 на виконання умов договору позики було укладено Договір іпотеки, згідно якого предметом іпотеки є наступне майно, яке належить відповідачу-1 на праві приватної власності, а саме: квартира, що знаходиться за адресою [ADDRESS]; квартира, що знаходиться за адресою [ADDRESS]; нежиле приміщення, що знаходиться за адресою [ADDRESS]; нежиле приміщення, що знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с. 12-14). До теперішнього часу відповідач-1 грошові кошти, які отримав від позивача в якості позики, не повернув. В судовому засіданні представник відповідача-1 позовну заяву визнав у повному обсязі, подавши про це письмову заяву (а.с. 45). Представник відповідача-1 підтвердив факт отримання його клієнтом позики від позивача та зазначив, що грошові кошти були потрібні відповідачу-1 для ведення та розширення своєї підприємницької діяльності, однак через поганий економічний стан в країні грошові кошти відповідач-1 так і не зміг повернути. Також представником відповідача-1 в судовому засіданні було зазначено, що він і його клієнт неодноразово вели перемовини з позивачем та його представником з приводу повернення суми позики. Згідно п. 6.2. Договору іпотеки, позивач має право в судовому порядку вимагати визнання за собою права власності на предмет іпотеки, що не суперечить вимогам ст. 37 Закону України «Про іпотеку». У відповідності до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності з приписами ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Статтею 209 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення правочину може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 Цивільного кодексу України. Згідно ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до ст. 220 Цивільного кодексу України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно п. 8 ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України, однією з підстав припинення права власності є звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника. Згідно ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У відповідності до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Взаємовідносини сторін за договором іпотеки регулюються окрім норм Цивільного кодексу України спеціальним Законом України «Про іпотеку». Статтею 18 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», пріоритет - переважне право однієї особи відносно права іншої особи на те ж саме нерухоме майно. Відповідно до укладеного сторонами Договору іпотеки від 04.09.2006 сторони досягли усіх істотних умов, передбачених ст. 18 Закону України «Про іпотеку», однак, як встановлено в судовому засіданні, відповідач-1, всупереч умовам договору та діючого законодавства, ухилився від нотаріального посвідчення Договору іпотеки. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права та обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації. Згідно ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами. У відповідності до ч. 1, 4 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Права та вимоги третіх осіб на предмет іпотеки, набутий у власність іпотекодержателем, які мають нижчий пріоритет, ніж вимога іпотекодержателя, втрачають чинність. Суд приходить до висновку, що оскільки до теперішнього часу відповідачем-1 не виконано свого обов'язку за Договором позики від 04.09.2006 щодо повернення грошових коштів позивачу за вищевказаним Договором, позивач має право на визнання за ним права власності на об'єкти, що є предметом Договору іпотеки від 04.09.2006. При розгляді справи встановлено, що після укладення Договору позики відповідачем-1 було здійснено об'єднання квартир за адресою [ADDRESS] та виведення їх з житлового фонду в нежитловий, з присвоєнням єдиної адреси утвореного нежитлового приміщення - [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим 19.10.2007р. виконавчим комітетом Криворізької міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Криворізької міської ради «Про видачу свідоцтв про право власності на об'єкти нерухомого майна» від 10.10.2007 року [NUMBER], зареєстрованим в КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» 19.10.2007 року в книзі: 15Н-366, номер запису: 7166 (а.с. 15, 16). Отже, позовна вимога позивача щодо визнання за ним права власності на нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] є обґрунтованою. Суд критично відноситься до поданих відповідачем-2 письмових заперечень на позовну заяву (а.с. 41), виходячи з наступного. Відповідач-2 вважає, що в позові слід відмовити, бо він не є належним відповідачем по справі, оскільки, по-перше, згідно ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», нотаріус є спеціальним суб'єктом, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. По-друге, відповідно до пунктів 71, 78 Порядку проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868, державна реєстрація припинення обтяження нерухомого майна іпотекою проводиться нотаріусом одночасно із зняттям ним заборони, накладеної ним під час посвідчення договору іпотеки, державна реєстрація припинення обтяження речових прав на нерухоме майно у результаті зняття заборони проводиться нотаріусом, яким знято заборони. Виходячи з вищенаведеного, відповідач-2 приходить до висновку, що якщо нотаріусом посвідчено факти, що мають юридичне значення щодо нерухомого майна з метою надання їм юридичної вірогідності, то й відповідно нотаріус наділяється повноваженнями з державної реєстрації виникнення, переходу чи припинення речових прав та їх обтяжень. Натомість, висновок відповідача-2, що відповідачем по справі має бути не Криворізьке міське управління юстиції у Дніпропетровській області в особі Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а нотаріус як спеціальний суб'єкт, спростовується наступним. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та х обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, рішень судів, що набрали законної сили. У відповідності до ч 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом. Державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в порядку черговості надходження заяв. Державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію. Таким чином, з вищенаведеного випливає, що нотаріус як спеціальний суб'єкт проводить державну реєстрацію прав лише у тому випадку, коли такі права виникають внаслідок вчинення нотаріальної дії. Зазначене підтверджується також і Порядком проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868, згідно ст. 1 якого встановлено, що органи державної реєстрації прав - це Мін'юст та його територіальні органи. Твердження відповідача-2 в запереченнях стосовно того, що позовна заява не містить в собі будь-яких вимог до нього, а, отже, і Криворізьке міське управління юстиції у Дніпропетровській області в особі Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно є неналежним відповідачем по справі, також не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки, по-перше, питання реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за рішенням суду відноситься до компетенції відповідача-2, що підтверджується вищенаведеними правовими нормами, а, по-друге, позовні вимоги позивача номер 5, 6 та номер 7 конкретно адресовані відповідачу-2. Обґрунтовуючи відсутність спору між позивачем та відповідачем-2 в якості ще однієї підстави визнання відповідача-2 неналежним по справі, і, як наслідок, відмови в задоволенні позову, відповідач-2 посилається на ст.ст. 3, 10 ЦПК України, які носять загальний характер та жодним чином не встановлюють, що у випадку звернення позивача до суду, між позивачем та відповідачем обов'язково має бути спір про право. Натомість, в доктрині цивільного процесуального права загальновизнаним є, що позов - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен винести рішення. Ця вимога повинна носити правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права, а також бути в юрисдикції суду. Таким чином, визначаючи належність або неналежність відповідача по справі, визначальним має бути наявність або відсутність певної вимоги з боку позивача до відповідача по справі, яка перебуває у правовій площині, а не наявність спору, оскільки, наприклад, в категорії цивільних справ щодо встановлення додаткового строку для прийняття спадщини належним відповідачем є територіальна громада за місцем відкриття спадщини (згідно листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»), однак при цьому спір між позивачем, який просить суд встановити додатковий строк для прийняття спадщини, та відповідачем - територіальною громадою, також фактично відсутній. Отже, виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що доводи позивача обґрунтовані і є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, враховуючи, що спір фактично виник через невиконання відповідачем-1 свого обов'язку перед позивачем, а також враховуючи визнання позову у повному обсязі з боку відповідача-1, з останнього на користь позивача підлягають стягненню судові витрати. Згідно викладеного, ст. ст. 346, 527, 626, 629, 1046, 1047 ЦК України та

Outcome: approved