Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (далі за текстом ДП «ВК «Краснолиманська») про відшкодування моральної шкоди у звязку із втратою працездатності на виробництві, в обґрунтування якого вказав, що він у період з 08.01.2003 року до 25.02.2012 року, з 20.03.2015 року до 31.05.2015 року перебував у трудових відносинах з відповідачем. 31.05.2015 року він був звільнений за ст.38 КЗпП України. Під час роботи в шахті він отримав професійне захворювання, про що був виданий акт за формою П-4 від 15.12.2015 року, у пунктах 16, 17 якого вказано, що професійне захворювання виникло у звязку з подовжувальним періодом роботи в шкідливих умовах, обумовленим впливом шкідливого фактору пил переважно фіброгенної дії, виробничого шуму, важкості праці. Йому було встановлено медичний основний діагноз: хронічний бронхіт 2 ст., фаза затихаючого загострення, прикореневий та базальний пневмосклероз, ЛН 1-2 ст.; хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з помірним ступенем зниження слуху 3 ст.; дефартроз колінних суглобів: справа 1-2 ст., зліва 1 ст.; та медичний супутний діагноз: ГІХЗ (дифузний кардіосклероз); гіпертонічна хвороба 2-3 ст.; хронічна цевікотораколюмбалгія. За висновком обласної профпатологічної МСЕК 26.01.2016 року йому було встановлено 60% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності з 04.01.2016 року безстроково. Спричинена йому моральна шкода полягає в тому, що у звязку з професійним захворюванням він змушений постійно лікуватися. З 13.10.2011 року до 24.10.2011 року та з 30.04.2015 року до 12.05.2015 року він знаходився на стаціонарному лікування у Красноармійскій центральній районній лікарні. Крім того, він не має можливості працювати надалі в шахті та вести звичайний спосіб життя, що призвело до втрати нормальних життєвих звязків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Після втрати працездатності його життєва активність знизилася, він відчуває систематичне нездужання та послаблення організму. Періодичні дуже сильні напади кашлю, задуха, почуття нехватки повітря, болі в грудній клітині, в попереку, ногах та руках та глухуватість не дають йому можливості почувати себе повноцінною людиною, заважають спілкуванню з родиною. Він постійно пригнічений через те, що не має можливості лікування та відновлення здоровя, не може повноцінно виконувати свої сімейні обовязки по дому, які лягли на його рідних. Все це впливає на його життя та стосунки з близькими, в нього зявилося почуття відчаю, тривоги перед майбутнє. Чималі кошти його родини спрямовані на відновлення його здоровя. Тому позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь у відшкодування моральної шкоди 80000 грн. Позивач [PERSON] до судового засідання не зявився, про час і місце розгляду справи сповіщений належним чином, письмово повідомив суд про розгляд справи у його відсутність, вказавши, що на позові наполягає. Представник відповідача ДП «ВК Краснолиманська» [PERSON] у судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи сповіщений належним чином, письмово сповістив суд про розгляд справи у його відсутність, надавши судові письмові заперечення, згідно за якими позовні вимоги не визнає у повному обсязі. Позивачем не надано доказів протиправності поведінки підприємства, яка призвела до виникненню у нього профзахворювання. Випадуів порушення технологічних регламентів виробничого процесу, порушень техніки безпеки, гігієни праці з боку адміністрації підприємства, відсутності або непсправності підіймальних і тягових пристроїі, що могли б сприяти виникненню профзахворювання зафіксовано не було. При укладанні трудового договору позивачеві було розяснено про умови праці, наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих виробничих факторів, можливість їх впливу на здоровя . При цьому позивач свідомо приймав запропоновані йому умови праці і усвідомлював можливість ушкодження його здоровя та його наслідки. З 16.05.1984 року по 17.07.1985 року, з 13.08.1985 року по 31.07.2000 року позивач відповідно працював на шахтах «Центральна» та «Стаханова»; з 10.08.2000 року по 20.11.2002 року на ШСУ «Темп»; з 08.01.2003 року по 25.02.2012 року на ДП «ВК «Ураснолиманська»; з 16.03.2012 року по 31.12.2012 року на ТОВ «Донремсервіс»; з 02.01.2013 року по 06.02.2013 року на ТОВ «ДРС Плюс»; з 25.02.2013 року по 26.03.2014 року на ТОВ «ШК «Донецькшахтопроходка», а також з 20.03.2015 року по 31.05.2015 року на ДП «ВК «Краснолиманська». Всі роки праці позивач не хворів, а перед самим звільненням з підприємства захворів, тривалий час працюючи на інших шахтах. 31.05.2015 року звільнився за власним бажанням, а не за станом здоровя. Висновку МСЕК або інших медичних органів про спричинення позивачу моральної шкоди, її глибини та негативних наслідків, які мали б бути підставою для відшкодування моральної шкоди також суду не надано. Крім того підприємство не несе матеріальних затрат у разі наявності професійного захворювання або трудового каліцтва працівника ні перед ким, тому що ці правовідносини регулюються нормами соціального забезпечення. Представник третьої особи відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в м.Красноармійськ Донецької області (далі за текстом Фонд) до суду не з'явився, про час і місце розгляду справи сповіщений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та про винесення рішення на розсуд суду. Дослідивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом на підставі записів з трудової книжки встановлено, що позивач [PERSON] з 08.01.2003 року до 25.02.2012 року та з 20.03.2015 року до 31.05.2015 року працював у ДП «ВК Краснолиманська» у якості прохідника підземного пятого розряду з повним робочім днем у шахті, гірничого майстра підземного, звільнившись з роботи за ст.38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.18-30). З 13.10.2011 року по 24.10.2011 року та з 30.04.2015 року по 12.05.2015 року [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у Красноармійській центральній районній лікарні з діагнозами: хронічне обструктивне захворювання легенів ІІ стадії, фаза загострення, дифузний пневмосклероз, емфізема легенів, ЛН П ст., атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба ІІ ст., що підтверджуються епікризом № 7790/1684, випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 3167/789, у яких зафіксовані скарги позивача на загальну слабкість, часті напади кашлю, задуху при незначному фізичному навантаженні, нехватку повітря, болі у грудній клітині, у звязку з чим позивачу були встановлені протипоказання до роботи у підземних умовах, контакту з пилом, тяжкої фізичної праці, та рекомендовано спостереження у пульманолога, терапевта, санаторно-курортне лікування (а.с.11, 13-14). Відповідно до медичного висновку Центральної лікарсько-експертної комісії державної установи «Інститут медицини праці національної академії медичних наук України» від 01.12.2015 року № 2699 [PERSON] встановлено: хронічний бронхіт 2 стадії, фаза затихаючого загострення, прикореневий та базальний пневмосклероз, ЛН І-П ст. Хронічна сенсоневральна приглухуватість з помірним ступенем зниження слуху Ш ст. Захворювання професійні, встановлені вперше. Підгрунтям для визначення професійної категорії захворювань явились дані клінічного обстеження, динамік захворювань, інформація про умови праці , згідно яких хворий підлягав дії пилу, концентрації якого перевищували ГДК, підлягав дії шуму, рівень якого перевищував ГДР, стаж в шкідливих умовах праці 27 років. Позивачу протипоказана робота в умовах впливу небезпечних чинників виробничого середовища (а.с.12). За результатами розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, що вперше виникло у позивача [PERSON], а саме: хронічного бронхіту ІІ стадії, фаза затихаючого загострення, прикореневого та базального пневмосклерозу, ЛН І-П ст., хронічної двобічної сенсоневральної приглухуватості з помірним ступенем зниження слуху ІІІ ст. за класифікацією [PERSON] та [PERSON], 15.12.2015 року на підприємстві відповідача складено акт за формою П-4, затверджений головним державним санітарним лікарем м.Красноармійська, Димитрова, Красноармійського району. У п.п.16, 17 даного акту зазначено, що причиною професійних захворювань позивача є подовжувальний період роботи у шкідливих умовах, обумовлений впливом промислового фактора пил переважно фіброгенної дії, виробничий шум, важкість праці, запиленість повітря робочої зони складала від 52,1 мг/м.куб при нормі ГДК 10 мг/м.куб, параметри виробничого шуму сягали 91 дБА, потужність зовнішньої праці при роботі за участю мязів нижніх кінцівок і тулуба - 172,5 Вт при нормі ПДР 90 Вт, теж саме при роботі з переважною участю мязів плечового поясу 211,1 Вт, при нормі ПДР 45 Вт. (а.с.15-17). Згідно за довідкою до акту огляду МСЕК від 26.01.2016 року та довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності від 26.01.2016 року позивачу у зв'язку з професійним захворюванням вперше встановлено за сукупністю 60% втрати професійної працездатності: 20 % за приглухуватість, 40 % за хронічний бронхіт, та третя група інвалідності безстроково, з рекомендаціями стаціонарного у ЛПЗ, саноторно-курортного та медикаментозного лікування (а.с.9-10). Згідно за постановами Фонду від 23.02.2016 року позивача [PERSON] з 15.12.2015 року взято на облік як потерпілого на виробництві, а страховий випадок «профзахворювання» зареєстровано з 15.02.2016 року з датою початку виплат 04.01.2016 року; потерпілому [PERSON] у звязку з стійкою втратою професійної працездатності призначено одноразову допомогу в сумі 14055 грн 60 коп. та щомісячну грошову суму у розмірі 9507 грн. Статтею 46 Конституції України передбачено, що право громадян на соціальний захист гарантується загальнообовязковим державним соціальним страхуванням, одним із видів якого є відповідно за ч.1 ст.4 Основ законодавства України про загальнообовязкове державне соціальне страхування - страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності. Згідно за ч.1 ст.9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, завданої робітнику у наслідок ушкодження його здоровя, здійснюється Фондом у відповідності до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999 № 1105-ХIV (далі Закон № 1105-ХIV), що набрав чинності з 01.04.2001 року. Обовязок по відшкодуванню моральної шкоди застрахованим особам, які потерпіли на виробництві, до внесення змін до Закону № 1105-Х1У на підставі Закону України від 23.02.2007 року № 717-У, був покладений на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. За отриманим професійним захворюванням позивачу вперше була встановлена втрата професійної працездатності 26.01.2016 року, тому суд керується законодавством, діючим у зазначений період часу, тобто на час виникнення спірних правовідносин, бо це регламентовано ст.5 ЦК України, згідно якої акти цивільного законодавства, до яких відноситься Закон № 1105-ХIV, регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності і, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Оскільки Фонд на час виникнення спірних правовідносин не відповідав за завдану моральну шкоду, то у разі отримання працівником професійного захворювання таку шкоду позивачу, законні права якого порушені, повинен відшкодувати роботодавець на підставі ст.2371 КЗпП України, якщо порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань, втрати життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. За ч.4 цієї ж статті власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. Виходячи з вимог ст.153 КЗпП України, яка покладає на власника обовязок створювати працівникові безпечні умови праці, вина власника полягає у невиконанні такого обовязку. Отже, саме підприємство повинно було створити умови, які б унеможливлювали настання нещасного випадку. Наявність небезпечних і шкідливих умов праці позивача встановлена актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання у [PERSON] Суд вважає, що у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з встановленням йому стійкої втрати працездатності внаслідок отриманого ним професійного захворювання, а висновок МСЭК від 26.01.2016 року підтверджує наявність факту спричинення шкоди його здоровю, яка привела до фізичних і моральних страждань позивача, та наявність прямого причинного звязку між ушкодженням здоровя та порушенням небезпечних норм при виконанні робіт. Тому суд не приймає доводи відповідача про відсутність у позивача доказів спричинення йому моральної шкоди та те, що факт наявності моральної шкоди визначається лише медико-соціальною експертною комісією. Як зазначено вище, [PERSON] неодноразово звертався за медичною допомогою до медичних установ через захворювання, яке визначено професійним. В історіях його хвороб зафіксовано скарги на загальну слабкість, часті напади кашлю, задишку при незначному фізичному навантаженні, почуття важкості і болі в грудній клітині, напади задухи. Отримане позивачем захворювання вимагає від нього продовження лікування, обмежило виконувати роботу в умовах впливу небезпечних чинників виробничого середовища. Наведене свідчать про те, що позивач тривалий час зазнавав і по теперішній час зазнає фізичну біль і психічні страждання, внаслідок чого порушилися його нормальні життєві звязки, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру заподіяної позивачу моральної шкоди, суд приймає до уваги заперечення представника відповідача щодо часткового періоду праці на підприємстві в шкідливих умовах праці (девять років з двадцяти семи), оскільки підприємство відповідає тільки за той період роботи, який позивач працював на підприємстві, що підтверджено трудовою книжкою позивача. Враховуючи час роботи на підприємстві відповідача при тривалій праці у шкідливих умовах, які призвели до захворювання, на інших гірничих підприємствах, характер, обсяг, тривалість зазнаваних позивачем страждань, його стан здоровя, розмір і безстроковий характер стійкої втрати професійної працездатності, істотність вимушеності змін у життєвих стосунках потерпілого, який у віці 49 років втратив 60% своєї працездатності у звязку з професійним захворюванням, те, що отримане ним ушкодження здоровя заважає йому вести повноцінний спосіб життя, вимагає від нього додаткових зусиль для його організації, потребує продовжувати лікування, суд, виходячи з засад розумності та справедливості, вважає можливим визначити позивачу розмір моральної шкоди у 30000 грн., яка підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до ст.88 ЦПК України, враховуючи, що заявлено позов немайнового характеру, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. На підставі ст.ст.43, 46 Конституції України, ст.ст.153, 237-1 КЗпП України, законів України «Про охорону праці», «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»,

Outcome: partial