Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовними вимогами до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом за адресою: [ADDRESS] обґрунтовуючи їх тим, що вона є власником вказаного житла, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, однак у вказаному житлі зареєстровані відповідачі, які з 2011 року по даний час в зазначеному будинку не проживають та не з`являються, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, їх особистих речей в будинку немає. Оскільки за вищевказаною адресою відповідачі не проживають виникають проблеми із оформлення субсидії, чим порушуються її права. Посилаючись на ч.2 ст.405 ЦК України вважає, що відповідачі втрачають право користування житлом, у разі їх відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 25.07.2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено у справі підготовче судове засідання (а.с.20-21). Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 12.09.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.54-55). В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі посилаючись на обставини наведені в позовній заяві. Додатково пояснила, що придбала будинок в [PERSON] за розпискою та довіреністю, оскільки у останньої не було документів на будинок. Вона набула право вланості на підставі виготовленого технічного паспорту на домоволодіння. Проживає в будинку вже 8 років, зареєстрована в будинку з 2017 року. Адреса фактичного місця проживання відповідачів їй не відома. Відповідачі в судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, про час, місце та дату судового засідання повідомлені належним чином, шляхом направлення судової повістки за місцем їх реєстрації (а.с.68-73), та шляхом розміщення виклику на веб-сторінці Бобринецького районного суду Кіровоградської області веб-сайту «Судова влада України» (а.с.63-65). Відзив на позовну заяву не надали. Відповідно до положень п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Більше того, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема «Іззетов проти України», «Пискал проти України», «Майстер проти України», «Субот проти України», «Крюков проти України», «Крат проти України», «Сокор проти України», «Кобченко проти України», «Шульга проти України», «Лагун проти України», «Буряк проти України», «ТОВ «ФПК «ГРОСС» проти України», «Гержик проти України» суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02 вересня 2010 року, «Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02 листопада 2006 року, «Літоселітіс проти Греції» від 05 лютого 2004 року та інші). Приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, за відсутності заперечень позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі відповідачів на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши докази дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №88430010 від 30.05.2017 року за [PERSON] зареєстровано право приватної вланості на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення Олексіївської сільської ради «Про присвоєння будівлям в с.Олексіївка номерних знаків » №60 від 22.09.2009 року та технічного паспорта (а.с.4). Згідно копії паспорта громадянина України на ім`я [PERSON] серії [NUMBER] , виданого Бобринецьким РВ УМВС України в Кіровоградській області 29 серпня 1996 року, остання зареєстрована в [ADDRESS] , з 22.06.2017 року (а.с.7-8). Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 657 ЦК України, договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. З пояснень позивача встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , в письмовій формі позивачем не укладався, нотаріально не посвідчувався, та відповідно не реєструвався. Отже, договір купівлі-продажу будинку в установленому законом порядку позивачем укладено не було. Згідно п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, державна реєстрація права власності на майно в порядку, передбаченому цим законом, є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. Відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року №127 (у редакції наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26 липня 2018 року N 186), технічний паспорт - документ, що складається на основі матеріалів технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна, містить основні відомості про нього (місцезнаходження (адреса), склад, технічні характеристики, план та опис об`єкта, ім`я/найменування власника/замовника, відомості щодо права власності на об`єкт нерухомого майна, відомості щодо суб`єкта господарювання, який виготовив технічний паспорт тощо) та видається замовнику; технічна інвентаризація - комплекс робіт з обмірювання об`єкта нерухомого майна з визначенням його складу, фактичної площі та об`єму, технічного стану та/або з визначенням змін зазначених характеристик за певний період часу (у разі наявності попередньої інвентаризаційної справи) із виготовленням необхідних документів (матеріалів технічної інвентаризації, технічного паспорта) та обов`язковим внесенням відомостей про об`єкт нерухомого майна до Реєстру об`єктів нерухомого майна (після створення цього Реєстру). Отже, оскільки технічний паспорт не посвідчує перехід права власності на нерухоме майно від попереднього власника до наступного, не є правочином по відчуженню нерухомого майна тобто не є правовстанолюючим документом, а є лише документом, що складається на основі матеріалів технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна, суд приходить до висновку, що виготовлення технічного паспорту за замовленням позивача не є підставою для виникнення у позивача права власності на нерухоме майно, як і рішення Олексіївської сільської ради «Про присвоєння будівлям в с.Олексіївка номерних знаків » №60 від 22.09.2009 року, які зазначені у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №88430010 від 30.05.2017 року. За вказаних обставин витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №88430010 від 30.05.2017 року як доказ заявленого позивачем права, що підлягає захисту шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, судом оцінюється критично та уваги не приймається з вищевказаних підстав. Згідно довідки виконавчого комітету Олексіївської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області №351 від 04.07.2019 року (а.с.5) та відомостей про реєстрацію (а.с.28, 30, 32) за адресою: [ADDRESS] мають зареєстроване місце проживання [PERSON] , з 11.12.2001 року, [PERSON] з 12.12.2001 року та [PERSON] з 30.06.2009 року. Таким чином, оскільки під час розгляду даної справи судом встановлено, що реєстрація права вланості на вказане житло за позивачем здійснена без будь-яких правовстанолюючих документів на житловий будинок тобто незаконно суд приходить до висновку, що позивач є фактичним користувачем вказаного житла, а тому заявлене право позивача не підлягає захисту шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом. За змістом ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згіднго ч.4 ст. 311 ЦК України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч.4, 5 ст.9 ЖК, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно ст.810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Згідно ст. 158 ЖК, наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Враховуючи, що позивачка не набула самостійного права на житло з підстав, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо - ст. 810 ЦК України, ст.158 ЖК України чи відчуження права власності шляхом укладення цивільно-правових угод), а під час розгляду справи судом в порядку ст. 328 ЦК України встановлено, що набуття (реєстрація) права власності за позивачем здійснена без правовстановлюючих документів тобто незаконно, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення її житлових прав та про наявність підстав для їх захисту шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом. В обгрунтування позову позивач посилається на вимоги ст.405 ЦК України, зі змісту яких вбачається, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. А частиною другою цієї статті встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тобто, за аналізом вказаної правової норми право користування житлом членом сім`ї власника житла втрачається виключно у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Свідок [PERSON] пояснила, що проживає в [ADDRESS] , з 1983 року поряд з будинком, розташованого по [ADDRESS] , в якому проживає позивач. Раніше по [ADDRESS] , проживали відповідачі, які вісім років назад виїхали всією сім`єю та більше за вказаною адресою не проживають. Спілкується з позивачем, з якою перебуває в дружніх стосунках, кожен день протягом 8 років відвідує позивача та в її домоволодінні відповідачів не бачила. Свідок [PERSON] пояснила, що проживає в с.Олексіївка Бобринецького району Кіровоградської області з народження по судній вулиці від місця проживання позивача, перебуває з позивачем в дружніх стосунках, раз в тиждень буває вдома у позивача. Відповідачі вісім років назад проживали по [ADDRESS] . Також їй як жительці села відомо, що відповідачі в с.Олексіївка не проживають. Відвідуючи позивача відповідачів в житлі не бачила. Таким чином, з показів свідків неможливо достовірно встановити, що відповідачі безперервно понад один рік не проживають за зареєстрованою адресою місця проживання, оскільки свідки безпосередньо за вказаною адресою не проживають, лише періодично навідують позивача. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки, у відповідності до приписів ст.ст. 13, 81 ЦПК України позивачем не надано до матеріалів справи будь-яких доказів, з яких би вбачалось наявність домовленостей з відповідачами щодо втрати ними права користування житлом, інших причин тимчасового не проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у зазначеному будинку, у зв`язку з чим суд вважає необґрунтованою вимогу позову про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, а відтак у задоволенні позову слід відмовити. Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є безпідставним та необґрунтованим, а тому задоволенню не підлягає. Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ст.ст. 311, 328, 405, 657, 810 Цивільного кодексу України, ст.ст. 9, 158 Житлового кодексу України,

Outcome: dismissed