Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк ( далі ПАТ КБ) «ПриватБанк» про визнання недійсними кредитного договору № НАЕDGК01270001, укладеного між сторонами , недійсним з посиланням на те, що за умовами договору Банк надав позивачу кредитні кошти в сумі 12032,18 доларів США на придбання житла. Позивач також просить застосувати наслідки недійсності правочину, зобов'язавши кожну із сторін повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання кредитного договору. Як стверджує позивач, 07.04.2016 року Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, у зв'язку з чим він звернувся за правовою допомогою і з'ясувалось, що при укладенні кредитного договору сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору, не була узгоджена загальна вартість кредиту, розмір абсолютного подорожчання та реальна процентна ставка. При підписанні додатку до кредитного договору щодо графіку погашення кредиту, зазначена тільки сума щомісячного платежу, проте не повідомлено про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту ( перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту), не зазначено детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, не надана інформація щодо існуючих в банку форм кредитування, їх переваг та недоліків, щодо податкового режиму сплати відсотків та про державні субсидії, не повідомлено про ризик девальвації гривні, а розрахунок платежів проведено поверхнево. Свої вимоги [PERSON] також мотивував тим, щопід час укладення договору кредиту були порушені його права , як споживача , внаслідок включення несправедливих умов договору, встановлені завищені щомісячні платежі за кредитним договором, вказавши у позові формулу розрахунку ануїтетного платежу та свій розрахунок на підтвердження завищення Банком цього щомісячного платежу.В подальшому позивач уточнив свої вимоги та просив визнати недійсним кредитний договір з посиланням на ст.ст. 203,215 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача ( а.с. 21,38-45). В судове засідання позивач не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений завчасно, належним чином, ,направив заяву про можливість розгляду справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити. Представник відповідача направив суду письмові заперечення на позовну заяву,в яких зазначив, що перед укладенням сторонами кредитного договору Банк у письмовій формі надав в повному обсязі всю необхідну інформацію, передбачену ч.2, ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист право споживачів», сторони узгодили всі істотні умови договору, суму кредиту, дату видачі, річну відсоткову ставку, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, позивач засвідчив підписом, що він ознайомився з умовами кредитування, його волевиявлення було вільним та відповідало його внутрішній волі. Відповідач стверджує, що використання позивачем у позові формули ануїтетного щомісячного платежу за договором про видачу траншу № 23/А-07-01 від 06.08.2007 року є неприпустимим, оскільки п. 1.4 Правил бухгалтерського обліку процентних та комісійних доходів і витрат, затв. Постановою Правління Національного банку України від 25.09.1997 р. № 316 , передбачає існування кількох методів визначення кількості днів для розрахунку процентів, у тому числі стандартні та нестандартні умови нарахування відсотків. Кредитний договір, що оспорюється, передбачає нестандартні умови нарахування відсотків із розрахунку 360 календарних днів у році ( п. 3.4), тому використання формул в тому вигляді, в якому вони наведені позивачем, призвело до розбіжностей. Вважає, що позивачем також не наведено доказів наявності у діях Банку нечесної підприємницької практики. Як зазначає представник ПАТ КБ «ПриватБанк», позивач обрав форму кредитування і зробив свій вибір усвідомлено.Зміст кредитного договору не суперечить положенням законодавства України, тому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] ( а.с. 47-51). Разом із запереченнями подано клопотання щодо розгляду справи без участі представника відповідача. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, приходить до наступного. 12.04.2007 р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк» ( нині ПАТ КБ «ПриватБанк») і [PERSON] укладено кредитний договір № НАЕDGK01270001 , відповідно до умов якого останній отримав кредит шляхом видачі готівки через касу на строк з 12.04.2007 р. по 09.04.2027 р. включно у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 12 032,18 долів США на придбання приватного будинку у [ADDRESS] , зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу. Погашення заборгованості здійснюється щомісяця , в період сплати позичальник повинен надати Банку кошти ( щомісячний платіж) в сумі 131,27 долар США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді ( п. 7.1 розділу 7 « особливі умови» договору).Графік погашення кредиту додано до кредитного договору ( а.с.10-11). Кредитний договір містить визначені сторонами умови: мету надання кредиту, форми його забезпечення, розмір процентів за користування кредитом, суму кредиту, строк, на який надається кредит, детальний розпис загальної вартості платежів за договором, що включає в себе суми платежів із повернення кредиту, процентів, винагород, у тому числі платежів, їх частоту і обсяги та розрахунок сукупної вартості кредиту , порядок розрахунків, відповідальність сторін, можливість дострокового повернення кредиту та його умови. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Приписами ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Частинами 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ( в редакції, чинній на час укладення кредитного договору) встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. За вимогами ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Згідно з положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому). Частиною 5 ст. 11, п. 10 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачені положення за якими до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Несправедливими є умови, зокрема, про установлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. За змістом ст.19 Закону нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Судом встановлено, що перед укладенням договору Банк у письмовій формі надав [PERSON] у повному обсязі всю необхідну інформацію, передбачену ч. ч. 2, 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», сторони узгодили всі його істотні умови, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, річну відсоткову ставку, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Позивач особисто підписав кредитний договір, чим засвідчив факт отримання вищевказаної інформації та те, що він погодився з умовами договору.На час укладення кредитного договору [PERSON] не висловив зауважень та додаткових вимог щодо змісту цього правочину або умов договору, протягом певного часу виконував свої обов'язки за договором із повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, що свідчить про прийняття ним таких умов. За приписами ч. 1 ст.230 ЦК України, якщо одна сторона правочину навмисно ввела в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнано вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. [PERSON] не довів введення його в оману під час укладення договору, оскільки перед його підписанням він мав можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписав. Отже, підписавши кредитний договір, [PERSON] посвідчив свою обізнаність та згоду з його умовами, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин вчинено в формі, встановленій законом, та він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлений ним, а саме отримання кредитних коштів позичальником, що і було здійснено сторонами. [PERSON] з власної ініціативи звернувся за отриманням кредиту в іноземній валюті до вільно обраного ним банку, а саме ПАТ КБ «ПриватБанк», отримавши від останнього всю передбачену законодавством інформацію перед укладанням договору, що відповідає положенням статей 19, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статей 3-5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Таким чином, при укладенні кредитного договору було дотримано вимог та загальних засад цивільного законодавства, передбачених ст. 3 ЦК України, а також вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлених ст. 203 ЦК України. Суд відхиляє доводи позивача про те, що одним з аспектів недійсності договору є зростання курсу іноземної валюти- долара США, в якій отримувався кредит. При укладанні спірного договору [PERSON] були відомі усі умови договору , відповідач з'ясував, на яких умовах договір укладається, а відтак з власної ініціативи на момент отримання коштів визначав для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не мають безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін. Зростання курсу долара США-валюти кредиту, за загальним правилом, саме по собі не є підставою для визнання недійсним кредитного договору, оскільки у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладення договору зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти-грівні та її девальвації й можливості отримання кредиту в національній валюті. Не можуть бути визнані обгрунтованими посилання позивача на те, що відповідачем встановлені завищені щомісячні платежі за кредитним договором, з урахуванням формули розрахунку ануїтетного платежу, наведеної [PERSON] . Суду не представлено належних та допустимих доказів на підтвердження неправильності розрахунку Банком щомісячних платежів, які мали щомісячно сплачуватися позичальником в погашення кредиту. Отже, суд не знаходить правових підстав для визнання умов кредитного договору недійсними відповідно до положень статей 203, 215, 230 ЦК України, як укладених унаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливих умов договорів. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed