Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом в остаточно уточненій редакції якого просив розділити майно, що є спільною сумісною власністю, а саме: автомобіль Honda civic, 2008 року випуску, державний номер [NUMBER], який зареєстрований за [PERSON], цифрове піаніно цифрове піаніно «Yamaha» P-95В/Р-95S, електрокамін «DBL 2000-BX», масляний обігрівач «Thomas», стаціонарний телефон «Panasoniс», караоке «DVD ресівер», холодильник «Nord», пилосос «Samsung», мобільний телефон «Nokia», пральна машина «LG», мікрохвильова піч «Samsung», мийка повітря «Boneco», диван «Санкт Петербург», диван «Шпех», монітор «Samsung mj 17 csks», ножний массажер «vt 1380 в», фритюрниця «Сaurora», чайник «Тefal», кондиціонер «Panasonik», фільтр для води, кухонний комбайн «Rainford», телевізор LG, надавши йому грошову компенсацію у розмірі 159352,85 грн.. В обґрунтування позову посилався на те, що 23.04.2004 року між ним та відповідачкою укладено шлюб, який розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова 29.05.2014 року. Під час перебування у шлюбі, ними було придбано вищевказане майно, яке на теперішній час знаходиться у повному володінні та користуванні [PERSON]. Посилаючись на норми Сімейного Кодексу та Цивільного кодексу України просив розділити вищевказане майно, надавши йому грошову компенсацію. В судове засідання позивач не зявився, проте присутня його представник повністю підтримала позовні вимоги, просивши про їх задоволення. [PERSON] в судовому засіданні визнала позовні вимоги частково, та пояснила, що автомобіль Honda civic, 2008 року випуску, державний номер [NUMBER], є її особистою власністю, даний автомобіль їй подарували батьки, а тому він не підлягає поділу, крім того у неї в користуванні знаходиться наступне майно придбане за час шлюбу: електрокамін, диван «Санкт-Петербург», кондиціонер Рanasonic, та вона погоджується сплатити компенсацію вартості даних предметів, інші речі про які зазначені у позові, або були вивезені відповідачем, або були подаровані її батьками. Суд, вислухавши представника позивача, відповідача, дослідивши письмові докази у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.04.2004 року. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29.05.2014 року шлюб між сторонами розірвано. Під час шлюбу подружжям за спільні сумісні кошти придбано 10.07.2013 року автомобіль Honda civic, 2008 року випуску, державний номер [NUMBER]. З наданої відповідачем копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, а також наданої позивачем облікової картки випливає, що власником автомобілю є [PERSON]. В судовому засіданні сторони не заперечували, що даним автомобілем користується відповідачка. Також в період шлюбу було придбано наступне майно: цифрове піаніно «Yamaha» P-95В/Р-95S, електрокамін «DBL 2000-BX», масляний обігрівач «Thomas», стаціонарний телефон «Panasoniс», караоке «DVD ресівер», холодильник «Nord», пилосос «Samsung», мобільний телефон «Nokia», пральна машина «LG», мікрохвильова піч «Samsung», мийка повітря «Boneco», диван «Санкт Петербург», диван «Шпех», монітор «Samsung mj 17 csks», ножний массажер «vt 1380 в», фритюрниця «Сaurora»,чайник «Тefal», кондиціонер «Panasoniс», фільтр для води, кухонний комбайн «Rainford», телевізор «LG». Згоди щодо поділу спільного майна подружжя не досягло. За правилами ч. 3 ст. 368, ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності. Згідно зі ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Таким чином, право спільної сумісної власності подружжя, на майно, набуте у шлюбі, презюмується законом. У разі поділу спільного сумісного майна подружжя за ст.70 СК України, частки кожного є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до вимог ст.ст. 69, 70, ч. 5 ст. 71 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За роз'ясненнями, які містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України). В правових позиціях, які викладені в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільні речі, суди мають застосовувати положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а за відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦПК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Судом встановлено, що спірний автомобіль є об'єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON]. Згоди щодо поділу автомобіля, який є неподільним майном, сторони не досягли. Вимоги щодо припинення права на частку у спільному майні в порядку ст. 365 ЦК України не заявлялося. За таких обставин відсутні правові підстави для стягнення з одного співвласника на користь другого грошової компенсації вартості частки у спільному майні подружжя. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України по справі 6-2811цс15. Відповідно до пункту 3 частини першої\~статті 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Необхідно зауважити, що стороною відповідача, не надано належних та допустимих доказів, що спірний автомобіль є її особистою власністю. Згідно ч. 1\~ст. 61 СК України\~обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є обєктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.\~63, ч. 1 ст.\~65 СК України. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.\~60,\~69 СК України, ч. 3\~ст. 368 ЦК України) відповідно до ч. 2, 3\~ст. 325 ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком таких, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного оборону, незалежно від того, на імя кого з подружжя були придбані\~чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1\~ст. 70 СК України\~у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Шлюбний договір між сторонами укладено не було. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими\~ст.ст. 69-72 СК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідачка [PERSON] не оспорювала вартості майна, а саме: електрокамін 867,75 грн., диван «Санкт-Петербург» - 4845 грн., кондиціонер «Рanasonic» 3000 грн., фільтр води 500 грн., визначеного позивачем, та не оспорювала, що дані речі знаходяться у неї, та саме вона ними користується. На підставі викладеного суд приходить до висновку про стягнення грошової компенсації половини вартості майна на користь позивача, що на теперішній час залишається у відповідачки, в сумі 4606,37 грн.. Що стосується інших речей, зазначених [PERSON] у позові: цифрове піаніно Yamaha P-95В/Р-95S, масляний обігрівач Thomas, стаціонарний телефон Panasoniс, караоке DVD ресівер, холодильник Nord, пилосос Samsung, мобільний телефон Nokia, пральна машина LG, мікрохвильова піч Samsung, мийка повітря Boneco, диван «Шпех», монітор Samsung mj 17 csks, ножний масажер vt 1380 в, фритюрниця caurora, чайник «Тefal», кухонний комбайн «Rainford», телевізор «LG», то необхідно зауважити, що відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Предмет доказування це коло фактів матеріально-правового значення, необхідних для вирішення справи по суті. Доведенню підлягають тільки ті обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, по якій виник спір. Зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів, суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим. Статтею 212 ЦПК України\~передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, що даними речами користується саме відповідачка, що вони знаходяться у неї, та що саме дані речі придбані подружжям, та його вартості, а тому в цій частині позову слід відмовити. Судові витрати підлягають розподілу згідно вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial