Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-13 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя шляхом визнання за нею права власності на квартиру [ADDRESS], а за відповідачем - на автомобіль марки Mercedes-benz, модель 420 SE, 1992 року випуску, р.н. [NUMBER] та автомобіль марки Део Матіз, р.н. [NUMBER], 2003 року випуску, номер кузова [NUMBER]. В обґрунтування вказаних вимог зазначає, що дане майно було спільно нажито нею та [PERSON] у шлюбі, котрий на даний момент розірвано. Згоди на розподіл майна їм досягти не вдалось, що і стало підставою для звернення до суду. Такий розподіл спільного майна подружжя слід роботи із урахуванням того, що при купівлі зазначеної вище квартири були залучені її особисті кошти, котрі вона виручила від продажу іншого помешкання, яке в свою чергу, було успадковане після смерті батька. Саме тому левова частка у власності вказаного спільного майна подружжя є її особистою власністю. Позивач та її представник у судове засідання не з'явились. Останній подав заяву про розгляд справи за його відсутності у якій також зазначає, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач повторно у судове засідання не з'явився, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Про причини неявки суду не повідомив, а тому відсутні підстави вважати їх поважними. Відзиву на позовну заяву не подав. За даних обставин наявні усі підстави, визначені частиною 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), для ухвалення заочного рішення у справі на підставі частини 4 статті 223 ЦПК України. Суд, всесторонньо, повно та об'єктивно дослідивши письмові докази у справі, прийшов до переконання, що позов слід задовольнити з огляду на таке. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (частина 1 статті 13 ЦПК України) Сторони перебували у шлюбі з 13 вересня 2003 року (дня укладення шлюбу) до 24 липня 2017 року - дня набрання чинності рішенням суду про його розірвання, ухваленого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 13 липня 2017 року. (частина 2 статті 114 Сімейного кодексу України (далі СК України) У шлюбі в сторін спору народились спільні діти - дочки [PERSON], [INFO] року та [PERSON], [INFO]. Вказані обставини, встановлені таким, що набрало законної сили рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 липня 2017 року, ухваленим у цивільній справі № 607/1675/17 (головуючий суддя Сливка Л.М.) за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, а тому, в силу частини 4 статті 82 ЦПК України, не доказуються у даній справі. За час перебування у шлюбі сторони набули: -частку у квартирі [ADDRESS] (далі Квартира 1), що підтверджується копією свідоцтва на нерухоме майно серії [NUMBER] від 09 вересня 2010 року; -автомобіль марки Mercedes-benz 420 SE, 1992 року випуску, об'ємом двигуна 4'196 см3, р.н. [NUMBER]. Зазначене підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів за підписом спеціаліста СОЗ РСЦ МВС в Тернопільській області [PERSON]; -автомобіль марки Daewoo Matiz, 2003 року випуску, об'ємом двигуна 800 см3, р.н. [NUMBER], жовтого кольору, номер кузова [NUMBER]. Зазначене підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів за підписом спеціаліста СОЗ РСЦ МВС в Тернопільській області [PERSON] Відповідно до частин 1, 2 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно з частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. (частина 1 статті 70 СК України) Таке ж положення міститься у частині 2 статті 372 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Відповідно до частини 2 статті 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Як встановлено у судовому засіданні, сторонам не вдалось досягти домовленості щодо розподілу вказаного майна. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне поділити спільне майно, набуте позивачем та відповідачем у шлюбі відповідно до запропонованого [PERSON] варіанту. При цьому суд взяв до уваги наступне: рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 червня 2009 року, ухваленим у справі № 2-3839/09 (головуючий суддя Грицак Р.М.) за позивачем визнано право власності на квартиру [ADDRESS] (далі Квартира 2) в порядку спадкування після смерті її батька - [PERSON]. Ця квартира є особистою приватною власністю позивача, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 57 СК України, яким визначено, що майно, набуте чоловіком, дружиною за час шлюбу, але <…> в порядку спадкування є його особистою приватною власністю. 16 червня 2009 року позивач уклала договір завдатку з [PERSON], у якому сторони погодили, що останній передає [PERSON] 7'650 грн. у якості завдатку в рахунок продажу Квартири 2. Даний об'єкт нерухомості продається за 263'925 грн. 04 квітня 2008 року позивач уклала з приватним підприємством «МЖК» договір про інвестування в будівництво (реконструкцію). Предметом цього договору сторони визначили участь [PERSON] у фінансуванні (реконструкції) житла - Квартири 1, вартістю 343'728,72 грн. Як зазначає позивач та чого не спростовано здобутими судом доказами, кошти від реалізації Квартири 2 (особистої приватної власності позивача) були використані на придбання Квартири 1. Відповідно до частини 7 статті 57 СК України якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Отже особиста частка позивача у власності Квартири 1 рівна сумі коштів, котрі вона виручила за реалізацію Квартири 2 і складає близько 76,8% (263'925 ? 100 / 343'728,72 = 76,78%). Таким чином спільною сумісною власністю подружжя у Квартирі 1 є лише її частка, тобто 79'803,72 грн. (343'728,72 - 263'925 = 79'803,72) або приблизно 23,2%. Квартира 1 є неподільною річчю, а тому відповідно до зазначеної вище частини 2 статті 71 СК України, повинна бути присуджена одному з подружжя. З урахуванням викладених обставин справи суд вважає, за доцільне Квартиру 1 присудити позивачу, а автомобілі - відповідачу. Також з відповідача в користь позивача слід стягнути судові витрати в порядку, визначеному частиною 1 статті 141 ЦПК України.

Outcome: approved