Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON]»ївської сільської ради Підволочиського району Тернопільської області про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним свідоцтва про право власності, посилаючись на те, що згідно свідоцтва про право власності серії ЯЯЯ №470712, виданого [PERSON]»ївською сільською радою Підволочиського району Тернопільської області 14 грудня 2005 року на підставі рішення [PERSON]»ївської сільської ради «Про встановлення права власності на 29/100 комплексу» від 28 лютого 2005 року № 3, відповідач [PERSON] являється власником саме цієї частки комплексу по вул. Зацерква, 1-а у с. Остап»є Підволочиського району Тернопільської області. Ухвалою Підволочиського району Тернопільської області від 24 грудня 2014 року [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 366 КК України у звязку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження відносно нього закрито. Під час розгляду даного кримінального провадження встановлено, що [PERSON], працюючи з 22 червня 2001 року по 2006 рік сільським головою с. Остап»є Підволочиського району Тернопільської області, вчинив службове підроблення, а саме підробив рішення [PERSON]»івської сільської ради «Про встановлення права власності на 29/100 комплексу» від 28 лютого 2005 року № 3, на підставі якого відповідачу [PERSON] видано спірне свідоцтво про право власності. Рішення та свідоцтво про право власності порушує цивільні права позивача [PERSON], оскільки на підставі чинного на цей час права власності на 29/100 часток вищевказаного комплексу, відповідач [PERSON] предявила до Господарського суду Тернопільської області позов до позивача [PERSON] про відшкодування збитків (упущеної вигоди) за користування вказаною частиною нежитлового приміщення. Вважає, що відповідач [PERSON] набула у власність 29/100 часток комплексу по вул. Зацерква, 1 а у с. Остап»є Підволочиського району Тернопільської області у спосіб не передбачений законом, а саме шляхом вчинення Дем»янчуком З.М. злочину, зокрема підроблення ним рішення [PERSON]»ївської сільської ради від 28 лютого 2005 року, та свідоцтва про право власності, тому просить визнати незаконним та скасувати рішення [PERSON]»ївської сільської ради «Про встановлення права власності на 29/100 комплексу» від 28 лютого 2005 року № 3, а також визнати недійсним свідоцтво про право власності на 29/100 часток комплексу по вул. Зацерква 1-а у с. Остап»є Підволочиського району Тернопільської області серії ЯЯЯ №470712, видане [PERSON]»ївською сільською радою 14 грудня 2005 року на імя [PERSON]. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, зіславшись на обставини, що викладені у позовних вимогах. Крім того представник позивача [PERSON] доповнив, що у той час, коли він працював сільським головою с. Остап»є Підволочиського району Тернопільської області до нього звернулась [PERSON], котра спонукала його до підроблення оспорюваного рішення сільської ради та видачі свідоцтва про право власності на спірний обєкт нерухомого майна, а тому просить визнати їх недійсними. Представники відповідача проти задоволення позовних вимог заперечили та пояснили, що [PERSON] у вересні та жовтні 2004 року на прилюдних торгах придбала 29/100 часток комплексу цегельного заводу, що у с. Остап»є Підволочиського району Тернопільської області. У подальшому з відповідними протоколами після оплати вартості лотів вони звернулись до [PERSON]»ївської сільської ради з проханням визнати за ними право власності на частку спірного цегельного заводу. [PERSON]»ївської сільської ради за нею визнано право власності на 29/100 часток комплексу цегельного заводу по вул.. Зацерква, 1-а, що у с. Остап»є Підволочиського району Тернопільської області. 15 червня 2007 року вони з однієї сторони та [PERSON], котрий діяв в інтересах [PERSON] з іншої, уклали договір купівлі-продажу комплексу цегельного заводу, що по вул.. Зацерква,1»а» у с. Остап»є Підволочиського району Тернопільської області, загальною площею 307, 1 кв. м., проте у звязку із неналежним виконанням зі сторони покупця його умов, рішенням Підволочиського районного суду від 19 жовтня 2012 року, залишеного без змін ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Тернопільської області, даний договір був розірваний. При цьому вказали, що позивач протягом певного періоду часу користувався виробничими потужностями заводу, а тому і на даний час між ними існує спір про стягнення із позивача в їх користь упущеної вигоди. Крім того вказали, що позивач, посилаючись на ст.. 16 ЦК України, не назвав конкретного субєктивного особистого немайнового або майнового права, свободи чи інтересу, які було би визначено конкретною нормою матеріального права, та які би було порушено незаконними діями чи бездіяльністю [PERSON] як відповідача, чи оскаржуваним рішенням, а тому вважають, що [PERSON] не є субєктом, якому належить право вимоги щодо визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним свідоцтва про право власності, оскільки в даному випадку відсутній спірний характер правовідносин між сторонами, предмет спору, а, як наслідок, і відсутність потреби у захисті конкретного права чи інтересу позивача. Крім того посилаються на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України», відповідно до якого органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обовязків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатись на саму державу, а помилки не можуть виправлятись за рахунок осіб, яких вони стосуються, у звязку із цим просять у задоволенні позовних вимог відмовити. Представник відповідача [PERSON]»ївської сільської ради Підволочиського району Тернопільської області в судове засідання повторно не зявився, хоча про день час та дату судового засідання був повідомлений належним чином, однак від них поступила заява у якій вони просять справу розглядати у їх відсутності, а прийняте рішення надіслати на їх адресу. Суд, заслухавши пояснення представників позивача, міркування представників відповідача, вивчивши та проаналізувавши подані сторонами докази у їх сукупності, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи із наступних міркувань : З пояснень представників позивачів та представлених ними для огляду в судовому засіданні оригіналів протоколів проведення прилюдних торгів від 20 вересня 2004 року та 21 жовтня 2004 року, квитанції про оплату вартості лоту в розмірі 5300 грн., встановлено, що [PERSON] придбала через прилюдні торги піднавіс № 1 та піднавіс № 6 [PERSON]»ївського цегельного заводу, що становить 20/100 частин комплексу цегельного заводу. Вказані прилюдні торги затверджені Тернопільською філією СДП «Укрспецюст». З пояснень учасників судового провадження встановлено, що після проведених прилюдних торгів [PERSON] звернулась із заявою до [PERSON]»ївської сільської ради з проханням узаконити придбані нею піднавіси [PERSON]»ївського цегельного заводу. [PERSON]»ївської сільської ради «Про встановлення права власності» № 3 від 28 лютого 2005 року [PERSON] визнано власником 29/100 частин комплексу цегельного заводу по вул.. Зацерква 1-а у с. Остап»є Підволочиського району Тернопільської області. В подальшому працівниками Підволочиського БТІ було підготовлено та видане свідоцтво серії ЯЯЯ № 470712 про право власності на нерухоме майно, а саме на 29/100 частин комплексу цегельного заводу за [PERSON], на якому представник позивача [PERSON] у той час,перебуваючи на посаді голови [PERSON]»ївської сільської ради підписав його та поставив відтиск гербової печатки. Вказане вбачається з ухвали Підволочиського райсуду від 24 грудня 2014 року. Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 24 грудня 2014 року представника позивача [PERSON], який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України, звільнено від кримінальної відповідальності в звязку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження відносно нього закрито. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що позивач [PERSON] не являється субєктом, якому належить право вимоги щодо визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним свідоцтва про право власності, оскільки представники позивача належним чином не обґрунтували ті обставини, на які вони посилались як на підставу своїх вимог, не зазначили, яке ж саме право позивача порушено при прийнятті оспорюваних рішень та не долучили належних та допустимих доказів, зокрема рішення чи свідоцтва про право власності та інших, які б свідчили про порушення його права чи законних інтересів при обставинах, що викладені у позовних вимогах. Також суд звертає увагу на те, що відповідач [PERSON]»ївська сільська рада, як безпосередній можливий субєкт звернення до суду з такими вимогами,будучи належним чином повідомленим про день час та дату судового розгляду справи не зявився, причин своєї неявки не повідомив, а також не висловив у заяві своєї позиції щодо заявлених позивачем позовних вимог. Згідно ст.. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Разом із тим судом не здобуто, а представниками відповідача по справі не наведено доказів порушення [PERSON] прав чи інтересів, особистого немайнового або майнового права, свободи, які було би визначено конкретною нормою матеріального права та які би було порушено незаконними діями чи бездіяльністю [PERSON] як відповідача у даній конкретній справі, яке підлягає захисту, адже в силу ст..15 ЦК України, захисту підлягає порушене право. Разом із тим суд не бере до уваги посилання представників позивача [PERSON] та [PERSON] про порушення прав позивача [PERSON], оскільки звернення відповідача [PERSON], як власника спірного майна, до Господарського суду із позовом до позивача про стягнення грошових коштів не може свідчити про порушення його прав при прийняті [PERSON]»ївською сільською радою рішення про визнання права власності та видачі свідоцтва про право власності на спірний обєкт нерухомого майна, позаяк у судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] набула право на спірне майно через прилюдні торги, які до часу розгляду справи ніким не оспорювались. Крім того про факт придбання відповідачем майна через прилюдні торги як позивачу так і його представнику було відомо, поскільки останні у червні 2007 року між собою укладали договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна. Також суд відноситься критично та не бере до уваги посилання представника позивача [PERSON] про те, що ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 24 грудня 2014 року доводиться факт порушення видачі відповідачу по справі оспорюваних правовстановлюючих документів головою [PERSON]»ївської сільської ради [PERSON]., оскільки згідно ст. 61 ЦПК України підставами звільнення від доказування є вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, а в даному випадку наявна ухвала суду про закриття кримінального провадження у звязку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, при розгляді якої не досліджувалися докази вини обвинуваченого, не перевірялись подія та склад кримінального правопорушення. Також суд звертає увагу на те, що обвинуваченим по кримінальному провадженні, на яке посилається представник позивача [PERSON] являвся [PERSON], котрий і в інтересах безпосереднього позивача по даній справі [PERSON], укладав усі договори в тому числі і договір купівлі продажу, що був визнаний судом недійсним і на підставі якого у подальшому відповідач звернувся до господарського суду із позовом про відшкодування штрафних санкцій за користування 29/100 цегельного заводу. Крім того суд бере до уваги посилання представників відповідачів на те, що згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України», органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обовязків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатись на саму державу, а помилки не можуть виправлятись за рахунок осіб, яких вони стосуються. За вказаних обставин суд вважає, що при прийнятті спірних рішень будь-яких прав чи законних інтересів позивача по справі не порушено, відтак і відсутні законні та правові підстави для їх захисту, а тому у задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити за безпідставністю. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed