Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаною позовною заявою та зазначив, що він є власником квартири [ADDRESS] . Відповідач по справі є колишньою дружиною позивача, яка з серпня 2017 року в квартирі не проживає, не сплачує комунальні послуги, в утриманні житла участі не бере. На теперішній час місце проживання відповідача позивачу не відоме. Тим, що відповідач зареєстрований у квартирі позивача, порушується право останнього на власність, зокрема, для отримання субсидії, позивач змушений ходити по сусідам та складати акти про непроживання відповідача у квартирі. Тому позивач просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . 25 січня 2021 року представник відповідача - адвокат Яценко Д.В. надіслав відзив, в якому, зокрема зазначив, що позивачем в якості доказів надано акти від 15 вересня 2017 року, 10 лютого 2018 року, 10 червня 2018 року, 15 вересня 2018 року, 10 лютого 2019 року, 10 червня 2019 року, 10 лютого 2020 року, 10 червня 2020 року, 09 жовтня 2020 року, в яких мешканці сусідніх квартир надали свідчення щодо того, що [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS] , не проживає, проте, зазначено, що вона відвідує сина. Відповідно до цього, можливо дійти висновку, що [PERSON] все ж з`являється за місцем реєстрації. Актом від 10 лютого 2018 року сусідами було зазначено, що 29 грудня 2018 року малолітній син [PERSON] звертався в квартиру №60 до [PERSON] та запросив бути присутнім для уникнення подальшої сварки, що прямо свідчить про перебування відповідача у вказаній квартирі. Останній акт було складено 09 жовтня 2020 року, в якому також зазначено, що відповідач відвідує сина, тобто, відвідування сина за адресою: [ADDRESS] , відповідачем були й на протязі 2020 року. Таким чином, якщо судом буде вирішено позбавити відповідача права користування житловим приміщенням, відповідач втратить право відвідувати сина у вказаній квартирі та існує ризик щодо подальшого перешкоджання батьком у спілкуванні матері з дитиною, що позбавить її права на спілкування з сином та виконання батьківських зобов`язань, передбачених діючим законодавством. Тому у задоволенні позову він просив відмовити. 03 лютого 2021 року позивач надіслав відповідь на відзив, в якій, зокрема, зазначив, що він є абсолютним власником квартири [ADDRESS] . Вказане житло було придбано до укладення шлюбу між позивачем та відповідачем. Після розлучення відповідач перестала бути членом сім?ї позивача, разом вони більше не проживали, спільним побутом не поєднані. Щодо правових відносин між відповідачкою та їх спільним сином, то треба зазначити, що такі відносини обмежуються правом на побачення та спілкування. Підтвердженням цієї обставини є те, що за рішенням органу опіки і піклування Пологівської районної державної адміністрації від 28 грудня 2017 року №498, сина позивача та відповідача залишено проживати з позивачем, тобто, під опікою позивача, та встановлені часи відвідування дитини матір`ю. Таким чином, за твердженням позивача, до складу його сім`ї входить сам позивач та його син. Саме на позивача, як законного представника неповнолітнього сина, за рішенням органу опіки та піклування покладається обов`язок утримання та виховання дитини, її розвиток, безпека. Тому передбачене ст.177 СК України право матері обмежується правом особистого спілкування, а не проживання з дитиною, а обов`язок - аліментними зобов`язаннями. Представник відповідача підтверджує, що за адресою: [ADDRESS] , відповідач відвідує сина. Саме про відвідування сина йдеться мова у відзиві, а не про проживання відповідача у квартирі позивача. Поняття «відвідування» є відмінним від поняття «проживати». Відповідач з власної волі покинула житло, в якому була зареєстрована, не проживає з власної волі у квартирі позивача (спочатку проживала у батьків, потім виїхала в м.Запоріжжя), з власної волі вивезла всі свої речі, не використовує квартиру за цільовим призначенням. Таким чином, фактичні обставини справи свідчать про законність вимог позивача, які він просить суд задовольнити у повному обсязі. Позивач у судове засідання не з`явився, але подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та без технічної фіксації, позов підтримує повністю. Представник відповідача - адвокат Яценко Д.В. у судове засідання також не з`явився, але звернувся до суду із заявою, в якій зазначив, що відповідь на відзив ними отримано, нових доводів та клопотань подавати не планують, просив розглянути справу без його участі та без участі відповідача. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, беручи до уваги підтримання позовних вимог позивачем, враховуючи позицію відповідача та її представника, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом враховано, що за змістом ст.ст.12, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Судом встановлено, що згідно копії договору купівлі-продажу від 05 серпня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Пологівського районного нотаріального округу Запорізької області, зареєстрованого в реєстрі за №1906, копії Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів від 05 серпня 2008 року та копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05 серпня 2008 року позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , і вказана квартира є його особистою власністю. [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 23 серпня 2008 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 23 серпня 2008 року, і вони є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 21 липня 2009 року. Згідно копії рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 25 вересня 2017 року, яке набрало законної сили 06 жовтня 2017 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Згідно копії Розпорядження голови районної державної адміністрації №498 від 28 грудня 2017 року визнано доцільним проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , визнано можливим спілкування [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , а також встановлено наступний порядок побачень [PERSON] з її сином за місцем проживання матері: щотижня з 18.00 год. п`ятниці до 10.00 год. неділі, з можливістю відвідування розважальних дитячих закладів, кінотеатрів, кафе, дитячих атракціонів, в тому числі поза межами Пологівського району. Відповідно до копії довідки про склад сім`ї №6598 від 09 жовтня 2020 року, виданої виконавчим комітетом Пологівської міської ради, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але не проживає з 08 червня 2017 року. Той факт, що відповідач [PERSON] не проживає у квартирі позивача з 08 червня 2017 року по теперішній час, підтверджується також актами від 15 вересня 2017 року, 10 лютого 2018 року, 10 червня 2018 року, 15 вересня 2018 року, 10 лютого 2019 року, 10 червня 2019 року, 15 вересня 2019 року, 10 лютого 2020 року, 10 червня 2020 року, 09 жовтня 2020, які підписано сусідами позивача та долучено до матеріалів справи. Також у цих Актах засвідчено, що [PERSON] лише відвідує сина [PERSON] . Судом враховано, що у ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені у ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Згідно зі ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» поняття реєстрації визначено як внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення, 2) позбавлення права користування житловим приміщенням, 3) виселення, 4) визнання особи безвісно відсутньою, 5) оголошення особи померлою. Аналогічна правова позиція висловлена і Верховним судом України у постановах від 01.03.2016 року у справі №825/1335/13-а, від 30.06.2015 року у справі №21-1438а15, від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Згідно зі ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Відповідно до ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Судом встановлено, що відповідач не є власником квартири, на час розгляду справи вже не є членом сім`ї власника квартири, не є наймачем квартири, не проживає у ній з 08 червня 2017 року, витрати по її утриманню не несе. Тобто, на даний час відсутні правові підстави для збереження за [PERSON] житлового приміщення. Факт реєстрації відповідача у квартирі позивача може створити перешкоди для здійснення власником квартири свого права на її відчуження та на отримання субсидії по оплаті житлово-комунальних послуг, а можливість заявлення відповідачем про своє право на проживання у вказаній квартирі може створити перешкоди позивачу у користуванні своїм майном. Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст. 13 ЦПК України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами і не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. При цьому, суд не враховує посилання відповідача на відвідування нею сина у спірній квартирі, оскільки вони не є беззаперечними свідченнями того, що відповідач дійсно не втрачала інтересу до вказаної квартири, а її непроживання у цій квартирі викликане дійсно незалежними від неї причинами і вона зі свого боку вживала певних заходів для вселення у неї, для сплати комунальних послуг, для ремонту тощо, і спростовуються наведеними вище нормами чинного законодавства та зробленими на підставі їх аналізу висновками суду. Крім того, посилання відповідача на можливі перешкоди з боку позивача у побаченнях із дитиною також не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки органом опіки та піклування, про що зазначалося вище, встановлено порядок побачень відповідача із сином саме за місцем її проживання, а не у спірній квартирі. При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідачем зі свого боку не надано жодних доказів на обґрунтування даних тверджень. На підставі викладеного,

Outcome: approved