Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, який в послідуючому уточнив, до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу про стягнення з ПАТ «Євраз Суха Балка» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати за час відпусток, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що пропрацював на підприємстві - Відповідача по професії - підземний гірничий нормувальник в період з 24.04.1991 року по 29.09.2008 року. За час роботи з 24.04.1991 року по 29.09.2008 року наказами відповідача неодноразово підвищувались тарифні ставки і посадові оклади всім працівникам підприємства. 28.03.2012 року він звернувся до відповідача із заявою про проведення перевірки правильності нарахування та виплати середньої заробітної плати за період його роботи, включаючи час основних та додаткових щорічних відпусток. За результатами проведеної перевірки йому було донараховано 6569,31 грн., зурахуванням утримань з цієї суми податку з доходів фізичних осіб, та фактично виплачено 5583,91 грн., які він отримав на карту ПриватБанку. 18.04.2014 року він знову звернувся до відповідача із заявою, у якій просив у повному обсязі здійснити виплату середнього заробітку за частину часу затримки виплати недоплаченої заробітної плати з дня звільнення - 30.09.2008 по день подання заяви. У відповіді від 16.05.2014 року відповідач зазначив, що вже провів нарахування та виплатив йому частину належної заробітної плати у розмірі 6569,31 грн. застосувавши при цьому коефіцієнт 0,71, а вимоги щодо компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені задоволенню не підлягають. У зв'язку з чим просить стягнути на його користь компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги за період з серпня 2003 року по вересень 2008 року у розмірі 3154,65 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.04.1991 року по 29.09.2008 року у розмірі 430099,00 грн.; 10000,00 гривень в порядку відшкодування моральної шкоди спричиненої несвоєчасною виплатою заробітної плати; в якості відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 4726,40 грн. В судове засідання представник позивача не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі . Представник відповідача публічного акціонерного товариства «Євраз Суха Балка» до суду не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги не визнала в повному обсязі. Фіксація судового засідання за допомогою технічних засобів, згідно ст.197 ЦПК України не здійснюється. Суд встановив, що позивач [PERSON] в період з 24.04.1991 року по 29.09.2008 року працював підземним гірничим нормувальником на ПАТ «Євраз Суха Балка». Звільнений 29 вересня 2008 року у зв'язку з виходом на пенсію за віком. Протягом роботи на підприємстві позивач неодноразово знаходився у відпустці. У заявлений [PERSON] спірний період з 24.04.1991 року по 29.09.2008 року наказами по підприємству неодноразово підвищувались тарифні ставки і посадові оклади працівникам підприємства. Позивачу у спірному періоді відповідачем неправильно розраховувалась і виплачувалась заробітна плата за час його відпусток, а саме без корегування заробітної плати, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчислені середньої заробітної плати, у випадках підвищення тарифних ставок та посадових окладів у відповідних розрахункових періодах за проміжок часу до підвищення на коефіцієнт підвищення, що призвело до недоплати [PERSON] за весь період роботи на ПАТ «Євраз Суха Балка» заробітної плати за час відпусток. Спільною постановою Генерального директора ПАТ «Євраз Суха Балка» та профспілкових комітетів № 3 від 06.02.2012 року та наказом № 295 від 16.02.2012 року, відповідачем визнано порушення порядку нарахування заробітної плати за час відпусток та визначено корегуючий коефіцієнт, який підлягає застосуванню для проведення розрахунку заборгованості, у вигляді: 1 + розмір підвищення тарифних ставок та окладів (в частках одиниці) х 0,71. В березні 2012 року [PERSON] звернувся відповідача ПАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» з заявою про проведення перевірки правильності нарахування та виплати середньої заробітної плати за період його роботи у відповідача. 09 квітня 2012 року [PERSON] було проведено виплату коштів у розмірі 6569,31 грн. у якості недоплаченої заробітної плати за час відпусток за період з 1997р. по 2008р., що підтверджується витягом з виписки банківської установи від 09.04.2012р., наказом №744 від 06.04.2012р., свідченнями самого позивача в позовній заяві. Відповідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України, позивачем пропущений тримісячний строк для звернення до суду, який обчислюється з дня, коли він дізнався про порушення свого права, що є днем проведення з ним остаточного розрахунку. Також, оскільки відповідачем не порушено право позивача на отримання належних грошових коштів при звільненні, то відсутні й підстави для задоволення вимог про стягнення моральної шкоди. Згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці» передбачена компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, яка провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (далі - Положення), встановлював зазначений вище порядок на період з 01 січня 1998 року до 31 грудня 2000 року. Виходячи з аналізу зазначених норм та змісту п. 43 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (далі - Правила), в разі несвоєчасної виплати або несвоєчасного визначення сум відшкодування шкоди, заподіяної працівнику ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, стягненню підлягає компенсація за втрату частини доходу у зв'язку із затримкою її виплати в порядку, передбаченому ст. 34 Закону України «Про оплату праці» і Положенням. З 01 січня 2001 року набрав чинності Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати». З метою реалізації цього Закону постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 затверджено Порядок проведено компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок). Згідно з указаним Порядком, у разі затримки виплати компенсації підлягають щомісячні суми відшкодування шкоди, нараховані за період, починаючи з 01 січня 2001 року. При цьому п. 2 Порядку встановлено, що компенсація працівника втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, нарахованої працівникові за період роботи з 1 січня 1998 року до 31 грудня 2000 року, проводиться відповідно до Положення від 20 грудня 1997 року № 1427, до ліквідації заборгованості із заробітної плати за зазначений період. Отже, своєчасно невиплачені суми відшкодування шкоди з 01 січня 1998 року до 31 грудня 2000 року, підлягають компенсації на підставі наведеного Положення від 20 грудня 1997 року № 1427, а з 01 січня 2001 року на підставі вказаного Порядку від 21 лютого 2001 року № 159. При цьому п. 2 Положення встановлено, що компенсація працівникам проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи з січня 1998 року, якщо індекс інфляції цін на споживчі товари і тарифів послуг за цей період зріс більше як на один відсоток. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема заробітна плата (грошове забезпечення). Отже, законодавством передбачена компенсація лише у випадку невиплати саме нарахованої заробітної плати. Згідно ст.ст. 47, 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому необхідно враховувати, що вимоги про виплату середнього заробітку за час затримки основної заробітної плати, повинні бути заявлені в межах тримісячного строку, визначеного ст. 233 КЗпП України для вирішення таких спорів. Дані положення норм матеріального права узгоджуються із роз'ясненням, що викладено в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необґрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав. Конституційний Суд України у рішенні № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним поданням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положенням ст.ст. 117, 237-1 цього Кодексу, надав тлумачення, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування завданої у зв'язку з цим моральної шкоди визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати, а також відшкодування моральної шкоди, завданої затримкою розрахунку при звільненні, є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Згідно з частиною 1 статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. З огляду на наведене, Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Вказаної позиції дотримується й Верховний Суд України в постанові від 24.06.2015 року по справі № 6-116цс15, яка, відповідно ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. ПАТ «Євраз Суха Балка» 09 квітня 2012 року виплатило [PERSON] заборгованість по заробітній платі за час відпусток в сумі 6569,31 грн., тому спір щодо розміру суми заробітної плати, належної до виплати, між сторонами відсутній. Даний позов [PERSON] подав до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу 27 травня 2014 року, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції суду, тобто більше ніж через два роки з дня отримання заробітної плати, яку належало виплати відповідачем після звільнення позивача, що свідчить про пропущення позивачем тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України. Про застосування строку позовної давності, представником відповідача до суду першої інстанції була подана відповідна заява. Вимоги позивача про стягнення моральної шкоди є похідними від вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати за час відпусток у зв'язку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і не підлягають задоволенню через відмову у задоволенні основних вимог. На підставі вищевикладеного суд відмовляє в задоволені позовних вимог [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Євраз Суха Балка» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати за час відпусток, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved