Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до [PERSON], з позовом про розірвання шлюбу та поділ майна, що спільною сумісною власністю подружжя. В обґрунтування позову позивач зазначила, що 19 червня 1993 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. Від цього шлюбу народилося двоє дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Сімейне життя з відповідачем не склалося, подружніх стосунків з відповідачем не підтримують та не ведуть спільного господарства. Відповідач на протязі останніх п'ятнадцяти років зловживає спиртними напоями та наркотичними засобами. Будь-які спроби допомогти відповідачу вилікуватися від алкогольної та наркотичної залежності не надали результатів, що стало підставою для того, щоб піти від нього з дітьми навіть без місця для окремого проживання. Проживати з відповідачем стало взагалі неможливим, зокрема спільне його проживання з дітьми. Відповідач став вести себе неадекватно, від проходження лікування категорично відмовлявся та відмовляється. Сім'я розпалась та існує формально. Шлюбно-сімейні відносини між ними припинені з лютого 2013 року, тому позивач просить суд шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 19 червня 1993 року Палацем новонароджених та одружень «Орджонікідзевський» м. Харків, актовий запис № 506 - розірвати Після розірвання шлюбу прізвище позивачки залишити без змін - «[PERSON]». Також позивач зазначає, що за час шлюбу сторонами набуто спільне майно, а саме : нежитлові приміщення, що розташовані за адресою: [ADDRESS], літ. «А-1» загальною площею 386,2 кв.м. та у порядку розподілу спільного майна подружжя, позивач просить суд визнати за нею право власності на ? частини вищевказаних , а за відповідачем право власності на 1/4 частку спірного майна відповідно відступивши від рівності часток подружжя, оскільки відповідач усунувся від прийняття участі у матеріальному забезпеченні дітей, які знаходяться на її утриманні. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 червня 2017 року відповідна цивільна справа прийнята до провадження суддею Курганниковою О.А. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали заявлені позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився, не зважаючи на те, що Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 квітня 2018 року, явку відповідача [PERSON] в судове засідання, визнано обов'язковою. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог щодо розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 19 червня 1993 року Палацем новонароджених та одружень «Орджонікідзевський» м. Харків, актовий запис № 506, не заперечував. Щодо позовних вимог про визнання за позивачем право власності на ? частки , а за відповідачем право власності на 1/4 частки відповідно нежитлових приміщень, що розташовані за адресою: [ADDRESS], літ. «А-1» загальною площею 386,2 кв.м у порядку розподілу спільного майна подружжя заперечував у повному обсязі. Як на підставу своїх заперечень , як в судовому засіданні так і в письмових поясненнях наданих до канцелярії суду 17.05.2018 р. а також в запереченнях на позовну заяву, представник відповідача посилається на те, що, правовстановлюючий документ, підтверджуючий право особистої приватної власності відповідача на спірний об'єкт нерухомості є договір дарування від 09.03.2006 року. на ім'я відповідача [PERSON] від імені його матері [PERSON] [PERSON] купуючи під час шлюбу нерухоме майно як фізична особа-підприємець для здійснення підприємницької діяльності не за спільні кошти подружжя та вирішуючи питання про його передачу до статутного фонду іншого суб'єкта господарювання - приватного підприємства, засновником якого він є, відповідач діяв виключно як власник цього майна й суб'єкт господарювання в процесі здійснення ним господарської діяльності. Отже, майно фізичної особи - підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності, а саме спірні нежитлові приміщення з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність. Суд вислухавши учасників справи , свідків, дослідивши надані докази окремо та у їх сукупності, встановив, що правовідносини між сторонами є цивільно- правовими та врегульовані положеннями Сімейного Кодексу України, а також встановлені наступні обставини. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований 19 червня 1993 року Палацем новонароджених та одружень «Орджонікідзевський» м. Харків, актовий запис № 506 (т. 1, а . с. 11). Від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Сім'я розпалась та існує формально. Шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинені з лютого 2013 року. Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому,що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ст. 1 Сімейного Кодексу України побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки. Відповідно до ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу жінки та чоловіка не допускається. Відповідно до ч. 3, 4ст. 56 Сімейного Кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 110 Сімейного Кодекс України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що сторони мають різні інтереси та погляди на життя,шлюбно-сімейні стосунки між сторонами припинені, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 19 червня 1993 року Палацем новонароджених та одружень «Орджонікідзевський» м. Харків, актовий запис № 506 підлягають задоволенню. Згідно ч. 2ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Щодо позовних вимог про визнання за позивачем право власності на ? частки , а за відповідачем право власності на 1/4 частки відповідно нежитлових приміщень, що розташовані за адресою: [ADDRESS], літ. «А-1» загальною площею 386,2 кв.м у порядку розподілу спільного майна подружжя, слід зазначити наступне. Первісним правовстановлюючим документом на нежитлову будівлю за адресою: [ADDRESS], літ. «А-1», площею 368,3 кв.м. є договір дарування посвідчений нотаріусом Харківськог7о міського нотаріального округу Сіверіною О.В. від 09.03.2006 року. на ім'я відповідача [PERSON] від імені його матері [PERSON] (т. 1 а. с. 40-41) та зареєстрований у встановленому Законом порядку (Витяг про реєстрацію права власності № 10172367 від 22.03.2006 р. (т. 1 а. с. 42). В подальшому, в зазначених приміщеннях з 2006 по 2008 роки було проведено реконструкцію. Після проведеної реконструкції та добудови нежитлових приміщень, рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 березня 2008 року по справі № 2-1430/2008 було визнано за [PERSON], який знаходився у шлюбі з позивачкою, право власності на реконструйоване нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS], літ. «А-1» загальною площею 429,1 кв.м. (а. с. 43-44). Таким чином, невірним є посилання представника відповідача на договір дарування, як на правовстановлюючий документ, підтверджуючий право особистої приватної власності відповідача на спірний об'єкт нерухомості. Щодо обставин про істотне збільшення вартості спірного майна подружжя на які посилається позивач , як на підставу позовних вимог, слід зазначити наступне. Відповідачем [PERSON] були отримані кошти, у АКБ «Райффайзенбанк Україна», як фізичною особою на споживчі цілі у сумі 33 000 доларів США та 75 000 доларів США, на підставі договорів кредиту № СМ 700/154/2006 від 09.06.2006 року та № СМ- SME700/09/2008 від 28 січня 2008 року (т. 1 а. с. 92-107). В судовому засіданні мати відповідача [PERSON] в якості свідка пояснила, що подарувала синові нежитлові приміщення, які були в непридатному для використання стану та потребували реконструкції, для чого її син перебуваючи у шлюбі отримав кредитні кошти у банку. В судовому засіданні батько позивача - [PERSON] в якості свідка надав пояснення, що він перебуває у трудових відносинах з відповідачем, на час розгляду справи здійснює утримання спірного приміщення в належному для використання стані, виконує поточний ремонт, приймав безпосередньо участь у реконструкції спірного приміщення, виконуючи будівельні роботи, оскільки вважав своїм боргом допомогти родині доньки. Крім того в судовому засіданні обставину про отримання кредитних коштів відповідачем [PERSON] для реконструкції спірного майна не заперечував його представник. Згідно рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11.05.2012 р. по справі № 2-437/2011 з [PERSON] на корить ТОВ «ОТП Факторинг України» було стягнуто суми боргу за кредитними договорами, укладеними з АКБ «Райффайзенбанк Україна», а саме договорами кредиту № СМ 700/154/2006 від 09.06.2006 року та № СМ- SME700/09/2008 від 28 січня 2008 року в розмірі 473 891,59 грн. та 528 771,59 грн. відповідно (т. 1 а.с. 108-111) У Комінтернівському ВДВС з кінця 2012 року знаходилися на виконанні виконавчі провадження про стягнення зазначених сум боргу з [PERSON] У період шлюбу, подружжя також набуло у власність житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS], по ? частині кожному з подружжя, згідно договору купівлі-продажу від 24.09.2012 року, реєстровий № 3408, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Лавінда Н.О. та договору купівлі-продажу від 09.10.2012 року, реєстровий № 3638,. Зазначений житловий будинок з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] було відчужено за договором купівлі-продажу від 23.12.2013 р., посвідченому приватним нотаріусом ХМНО Гавриловим Е.В. в реєстрі за № 4699 за 799300,00 гривень, що становило еквівалент 100 000 доларів. Грошові кошти, отримані від продажу будинку, саме позивачкою [PERSON] у сумі 399650,00 гривень, що становило еквівалент 50 000 доларів, було направлено на погашення кредитного ресурсу, який було отримано під реконструкцію спірних нежитлових приміщень за адресою: [ADDRESS], літ. «А-1» (т. 1 а. с. 134-136). Обставини погашення кредиту за рахунок 50 000 доларів США належних позивачці підтверджується як матеріалами кредитної справи, долученої до матеріалів справи, з яких вбачається, що погашення кредиту відбулось саме 23.12.2013 р. у день продажу житлового будинку з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] (т. 1 а. с. 183- 273), так і поясненнями [PERSON], яка пояснила, що була вимушена продати єдине належне житло та після продажу 23.12.2013 р., протягом однієї години, передала отримані від продажу житла 50 000 доларів США в рахунок погашення кредиту, так і інших свідків: матір'ї відповідача - [PERSON], батьком позивачки - [PERSON], свідком [PERSON] Також матеріалами справи встановлено, що частина спірної нежитлової будівлі, площею 42,9 кв.м. була продана 25.12.2013 р. [PERSON] за згодою дружини [PERSON] (т. 1 а. с. 173). В ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] 21.05.2014 р. надав [PERSON] довіреність з метою виконання повноважень від його імені, як фізичної особи - підприємця, і що позивачка використовувала цю довіреність, оскільки вела справи з використання спільної будівлі. Вказана довіреність скасована лише 15.02.2018 р. під час розгляду справи після того, як про дану обставину судом представнику відповідача, який не був про це обізнаний, поставилось запитання, саме з якою метою, відповідачем видана вищезазначена довіреність позивачу. Саме для з'ясування даної обставини Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 квітня 2018 року явку відповідача [PERSON] в судове засідання, визнано обов'язковою. Але відповідач вимоги вищевказаної ухвали не виконав, до судового засідання не з'явився. Статтею 249 ЦК України встановлено наступне: Особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність. Права та обов'язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників». Представником відповідача в судовому засіданні надано витяг про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей про припинення вищезазначеної довіреності, але доказів на підтвердження щодо належного повідомлення про скасування довіреності від 21.05.2014 року, реєстровий №552 представника представником відповідача до суду не надано. Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Отже, вказана норма права передбачає презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію). Вказана позиція підтверджується висновком Верховного Суду від 07.02.2018 р., вміщеним у Постанові по справі № 654/5243/14-ц провадження № 61-524 св 18. Однак відповідач зворотне не довів, позову про визнання спірного майна його особистою приватною власністю не подавав. Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу. Судом встановлено, що реконструкцію нежитлових приміщень було проведено за рахунок спільних коштів подружжя, зокрема 399650,00 гривень, що становило еквівалент 50 000 доларів, які витратила особисто [PERSON], а отже майно є спільно набутим. Ствердження представника відповідача про те, що майно фізичної особи - підприємця, яке придбане та використовується [PERSON] в його підприємницькій діяльності, а саме спірні нежитлові приміщення з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, суд до уваги не приймає виходячи з наступного. Згідно із постановою ВСУ від 11 березня 2015 року у справі №6-21цс15, правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 13 червня 2016 року у справі № 6-1752цс15: Системний аналіз статей 57, 60 та 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя. Майно ФОП, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. ВССУ, з урахуванням позиції ВСУ у своєї практиці презюмував, що майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 361/8273/16-ц). Правовий висновок Верховного Суду України викладений в постанові від 13 червня 2016 року у справі № 6-1752цс15. У даній постанові суд встановив, що майно (земельна ділянка, обладнання шиномонтажної майстерні), яке один з подружжя набув в період шлюбу, за кредитні кошти, та використовував його для здійснення підприємницької діяльності є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, з огляду на наступне: Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України). Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України. Так, згідно зі статтею 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. ФОП, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. Отже, майно ФОП, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна. Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно ФОП може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя. Оскільки, спірна нежитлова будівля, у тому вигляді, розмірі, стані, як об'єкт права власності, існує завдяки її реконструкції, що підтверджується правовстановлюючим документом - Рішенням суду від 18.03.2008 р, а реконструкція проведена за рахунок належних подружжю коштів, отже є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, і в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Крім того, ствердження позивачки про те, що вона вела всі справи стосовно діяльності її чоловіка як Фізичної особи підприємця, на користь сім'ї, відповідно повноважень вказаних в довіреності, а ні позивачем , ані його представником в судовому засіданні не спростовано. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Позивачка просить суд відступити від рівності часток та в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя визнати за нею право власності на ? частини нежитлової будівлі літ. «А-1» загальною площею 386,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS]. Однак слід зазначити наступне, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу). Враховуючи, що після фактичного припинення шлюбних відносин, неповнолітній син сторін та [PERSON], [INFO] продовжує проживати спільно з позивачкою та утримуватись за її рахунок, про що не заперечує представник відповідача, а відповідач, не приймає участі у матеріальному забезпеченні дитини, суд вважає за можливе відступити від рівності часток подружжя та в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частини нежитлових приміщень, що розташовані за адресою: [ADDRESS], літ. «А-1» загальною площею 386,2 кв.м. У позовних вимогах [PERSON] щодо визнання за [PERSON] право власності на 1/4 частини нежитлових приміщень, що розташовані за адресою: [ADDRESS], літ. «А-1» загальною площею 386,2 кв.м. слід відмовити у повному обсязі, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України , кожна особа має в порядку , встановленому Законом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорю вальних прав, свобод чи суспільних інтересів. Однак [PERSON] з відповідними позовними вимогами до суду не звертався. У разі часткового задоволення позову - розподіл судових витрат між сторонами покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог, а тому з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2640,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial