Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із даним позовом і просить стягнути із відповідача на свою користь борг за договором позики від 16 травня 2017 року в розмірі 113832 грн. 52 коп., в тому числі: сума основного боргу - 93244 грн. 30 коп., збитки від інфляції - 20 588 грн. 32 коп., відсотки за користування грошовими коштами за відсотковою ставкою три відсотки річних- - 8595 грн. 51 коп. Крім того, просить стягнути із відповідача судові витрати по справі. Посилається на те, що 16 травня 2017 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримав у борг кошти в розмірі 3500 доларів США на строк до 16 жовтня 2017 року. Відповідач зобов`язання за договором позики не виконав, кошти не повернув, що змусило його звернутися до суду із позовом. 14 липня 2020 року відкрито провадження в даній справі та призначено справу в судове засідання до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами. Відповідачу було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та роз`яснено, що розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін проводиться за його клопотанням, яке він може подати в строк для подання відзиву на позов. У встановлений судом строк відповідачем, який належним чином повідомлений про розгляд справи, що підтверджується поштовим повідомленням, не надано відзиву на позов, а тому суд вирішує спір за наявними матеріалами справи, відповідно до ч.2 ст.191 ЦПК України При підготовці справи до ухвалення рішення суд не мав можливості за наявними матеріалами однозначно визначитися із вимогами позивача в контексті здійснених ним розрахунків розміру заборгованості, зокрема щодо 3% річних. Тому ухвалою від 05 жовтня 2020 року сторони було викликано в судове засідання на 09 год. 00 хв. 27 жовтня 2020 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, просив задовольнити в повному обсязі. Заначив, що бажає стягнути основну суму боргу саме в гривнях, як і зазначено в позовній заяві. Також вважає, що має право на стягнення суми збитків від інфляції та 3% річних також в гривнях. Не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] не з`явився, повідомлений належним чином, відзиву на позов не надіслав. Суд ухвалив проводити заочний розгляд справи та вирішити її на підставі наявних доказів. Судом встановлено наступне. Із оригіналу розписки вбачається, що 16 травня 2017 року [PERSON] взяв у позику у [PERSON] 3500 доларів США. Кошти зобов`язувався повернути до 16 жовтня 2017 року (а.с.10). Крім того, відповідач зобов`язувався щомісяця сплачувати відсотки по 350 доларів США. Відповідач [PERSON] зобов`язання за договором позики не виконав, кошти у вищезазначений строк не повернув. Суд приймає до уваги подані позивачем докази, на підставі яких встановлені дані обставини справи, та вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи. Зважаючи на те, що правовідносини, що виникли між сторонами по справі, регулюються нормами глав 48, 51, 71 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку про необхідність їх застосування. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей. Згідно з вимогами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. В силу ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Із матеріалів справи вбачається, що оригінал розписки про отримання [PERSON] позики в розмірі 3500 доларів США знаходиться в матеріалах справи. Розписка є дійсною, в судовому порядку не оспорювалася (іншого суду не зазначено). Позивач просить стягнути суму основного боргу саме в гривнях, що підтвердив і в судовому засіданні, в розмірі 93244 грн. 20 коп., що станом на день ухвалення рішення становить не більше 3500 доларів США. Оцінивши всі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення із відповідача боргу за договором позики від 16 травня 2017 року в розмірі 93244 грн. 20 коп. підлягають задоволенню, оскільки розмір боргу підтверджується виданою позивачем розпискою, встановлений законом строк для повернення боргу закінчився, а наявність в позивача оригіналу боргової розписки свідчить про невиконання відповідачем своїх зобов`язань, що в свою чергу свідчить про порушення прав та законних інтересів позивача. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат, слід зазначити наступне. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний курс інфляції, що розраховуються Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Із правових позиції Верховного Суду України, викладених у постанові від 01 березня 2017 року по справі № 761/1716/15-ц, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Аналогічна позиція висловлена і в постановах Верховного Суду від 11 жовтня 2018 року у справі №905/192/18, від 05 липня 2018 року у справі № 761/1617/15. І хоча в даній справі позивач просить, користуючись своїм правом визначати предмет позову, стягнути борг в гривнях, а суд у відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, предметом договору позики є кошти саме в іноземній валюті (долари США), тому позовні вимоги в частині стягнення із відповідача інфляційних втрат задоволенню не підлягають. Що стосується стягнення із відповідача трьох відсотків річних за невиконання грошового зобов`язання у відповідності до ст.625 ЦПК України, суд дійшов наступних висновків. Позивач просить стягнути 3% річних за період з 16 травня 2017 року (дати надання коштів в борг) по 10 червня 2020 року (дати подачі позову до суду). Разом з тим, згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Дана правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц. Таким чином, в даному випадку дні прострочення, та як наслідок можливість нарахування 3% річних на підставі ст. 625 ЦПК України, слід рахувати з 17 жовтня 2017 року (день, наступний за днем, передбаченим у договорі для його виконання) по день ухвалення судового рішення (27 жовтня 2020 року), 3% річних вираховується із відповідної валюти, зазначеної в розписці, в саме доларів США. Отже, кількість днів прострочення боргового зобов`язання становить 1106, які треба помножити на суму боргу саме в доларах США (3500), потім помножити на 3 і поділити на 100 та 365 днів, що становить 318,16 доларів США. А, з урахуванням вимог позовної заяви, які підтримано позивачем в судовому засіданні, норм ст. 13 ЦПК України, офіційного курсу долару США по відношенню до гривні станом на день постановлення даного рішення, стягненню підлягає сума в гривнях в розмірі 9015 грн. 25 коп. Таким чином, оцінивши всі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню: в межах заявлених позовних вимог стягненню із відповідача підлягає борг за договором позики від 16 травня 2017 року в розмірі 93244 грн. 20 коп. та три відсотки річних за прострочення виконання зобов`язання за період із 17 жовтня 2017 року по день постановлення рішення 27 жовтня 2020 року в розмірі 9015 (дев`ять тисяч п`ятнадцять) гривень 25 копійок. В силу ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню із відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 526, 545, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України,

Outcome: partial