Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-11 00:00:00

Позивач [PERSON], звернулась в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], такими що втратили право користування житловим будинком по вул. Слобідка, 80 в смт. Журавно Жидачівського району Львівської області. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що житловий будинок по вул. Слобідка, 80 в смт. Журавно Жидачівського району Львівської області належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 30 вересня 1997 року. 18 травня 2009 року, в належному її будинку, вона зареєструвала [PERSON] та [PERSON] дочку та онуку [PERSON] відповідно, з яким спільно проживала та вела спільне господарство. Проте, починаючи із 2015 року відповідачі у спірному будинку не проживають. В даному будинку відсутнє їхнє майно та особисті речі. Реєстрація відповідачів у належному їй будинку перешкоджає вільно володіти, користуватись та розпоряджатись власним майном, а також призводить до додаткових витрат по оплаті комунальних послуг. Вона не може отримати пільги зі сплати комунальних послуг передбачені чинним законодавством, а тому вимушена звертатись до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просить позов задовольнити, покликаючись на викладені в ньому мотиви. Проти ухвалення заочного рішення не заперечила. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча були завчасно, належним чином повідомлені про слухання справи, у відповідності до вимог ст.128 ЦПК України. Заяви про розгляд справи без їх участі на адресу суду не подали. При таких обставинах суд постановив провести, на підставі вимог ст.281 ЦПК України, заочний розгляд справи. Небажання відповідачів надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст. 280 ЦПК України. Оскільки учасники справи в судове засідання не зявились, тому відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Завданням цивільного\~судочинства є\~справедливий,\~неупереджений та\~своєчасний розгляд\~і вирішення\~цивільних справ\~з метою\~ефективного захисту\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~інтересів фізичних\~осіб,\~прав та\~інтересів юридичних\~осіб,\~інтересів держави (ч.1ст.2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд,\~за правилом\~ч.1\~ст.13\~ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями\~15,\~16 Цивільного кодексу України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу. Скориставшись своїм правом, позивач просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням на підставі ст. 405 ЦК України. В п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Відповідно до\~ст.9 ЖК України\~ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до\~ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України, ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, і припинення сімейних відносин не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, внаслідок її відсутності понад встановлений строк, провадиться в судовому порядку. З долученої до матеріалів справи копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 30 вересня 1997 року, встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок по вул. Слобідка, 80 в смт. Журавно Жидачівського району Львівської області. Вказане право зареєстроване Стрийським МБТІ за реєстровим №226 від 01 жовтня 1997 року /а.с. 3/. Також судом встановлено та підтверджується копіями долученої будинкової книги, що 18 травня 2009 року у спірному житловому будинку [PERSON] та [PERSON] зареєстрували своє місце проживання. Факт реєстрації відповідачів за вказаною адресою, також підтверджується відповідями на запит суду в порядку\~ст.187\~ЦПК України з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ Державної міграційної служби України\~у Львівській області від /а.с. 4-5/. Разом з тим, судом встановлено, що відповідачі не проживають у спірному житлі протягом останніх двох років. Це підтверджується обставинами та відомостями, які містяться в Актах обстеження житлово-побутових умов, виданих виконавчим комітетом Журавнівскої селищної ради Жидачівського району Львівської області від 17 лютого 2016 року, 29 квітня 2017 року та 20 вересня 2016 року, які складено комісійно та згідно яких встановлено, що [PERSON] та [PERSON] по вул. Слобідка, 80 в смт. Журавно Жидачівського району Львівської області, зареєстровані, але не проживають понад два роки. Так [PERSON] не проживає з лютого 2011 року, оскільки перебуває за межами України, а [PERSON] не проживає з листопада 2015 року. /а.с. 6-8/. Судом не встановлено, що між позивачем і відповідачами існували будь-які домовленості щодо порядку користування спірним житлом, останні, як члени сім`ї власника житла -\~її пасербниці, проживали разом з нею та користувались цим житлом відповідно до закону. Відповідачі не проживає у житловому будинку №80 по вул. Слобідка в смт. Журавно Жидачівського району Львівської області без поважних причин понад один рік. \~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Згідно із\~ст.29 ЦК України\~місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Враховуючи наведені вище обставини, суд прийшов до висновку, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] обрали собі інше місце проживання, спірне житло залишили і в ньому не проживають понад встановлені законом терміни без поважних причин, не сплачують витрати на утримання будинку; позивач, як власник житла, має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися даним майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житлом. Крім того, відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує\~як розподілити між сторонами судові витрати. Так, згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, \~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідачів в користь позивачки слід стягнути сплачений останньою судовий збір в сумі 551,20 гривень.

Outcome: approved