Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , приватного нотаріуса Паршенко М.В. про визнання не дійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, а саме: договору дарування житлового будинку від 27.12.2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений Приватним нотаріусом Красилівського районного нотаріального округу Паршенко М.В. та зареєстрований в реєстрі за № 656, та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 44864279 від 27.12.2018 року, прийняте державним реєстратором приватним нотаріусом Красилівського районного нотаріального округу Паршенко М.В та запис № 29682820 про проведену державну реєстрацію [PERSON] на житловий будинок, загальною площею 79,7 кв. м (житлова площа 55,4 кв.м), за адресою: [ADDRESS] ; договору дарування земельної ділянки від 27.12.2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений Приватним нотаріусом Красилівського районного нотаріального округу Паршенко М.В. та зареєстрований в реєстрі за № 657, та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 44864278 від 27.12.2018 року, прийняте державним реєстратором приватним нотаріусом Красилівського районного нотаріального округу Паршенко М.В. та запис № 29683025 про проведену державну реєстрацію [PERSON] на земельну ділянку, площею 0,1012 га, кадастровий номер 6822710100:02:002:0198, за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Вказує, що вищевказані будинок та земельна ділянка належали їй на підставі свідоцтв прав власності, які були видані виконавчим комітетом Красилівської міської ради від 23.06.1986 року на підставі рішення виконавчого комітету Красилівської міської ради народних депутатів № 134/5 від 26.08.1986 року, зареєстроване в бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу № 9 за № 1637 та державним актом серії ЯЕ № 019053, виданий Красилівською міською радою 23.03.2009 року на підставі рішення 14 сесії Красилівської міської ради V скликання від 19.06.2007 року № 7 та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 0100975600105. 27.12.2018 року відповідачем по справі [PERSON] укладено договори дарування відповідачу [PERSON] , які посвідченні приватним нотаріусом Красилівського районного нотаріального округу Паршенко М.В. житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки на якому він розташований. Позивач [PERSON] вказує в своїй позовній заяві, що про укладення даних договорів дарування вона не була обізнана, вищевказані правочини вчинялись без її відома та без її згоди, а тому вважає їх незаконними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки укладені з порушеннями норм чинного законодавства, так як вона є власницею вищевказаного будинку за земельної ділянки. Будучи присутнім в судовому засіданні 08 червня 2021 року представник позивача [PERSON] вимоги позову підтримав, в подальшому подав письмову заяву про розгляд справи у його відсутності та відсутності позивача, наполягав на задоволенні позову В судовому засіданні відповідач [PERSON] присутня не була, подала до суду заяву в якій позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, розгляд справи проводити у її відсутність. В судовому засіданні відповідач [PERSON] присутня не була, подала до суду відзив на позовну заяву в якій позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позовних вимог, розгляд справи проводити у її відсутність, її представник [PERSON] підтримав позицію відповідачки, просив в позові відмовити, в подальшому подав письмову заяву про розгляд справи у його відсутності та відсутності відповідачки. В судовому засіданні приватний нотаріус Красилівського районного нотаріального округу Паршенко М.В. присутня не була, подала заперечення проти позову, в яких позовні вимоги не визнала, в подальшому просила проводити розгляд справи у її відсутності. Суд, дослідивши письмові матеріали справи приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, з огляду на наступне. Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи 27.12.2018 [PERSON] укладено договори дарування, які посвідчено приватним нотаріусом Паршенко В.М., земельної ділянки та житлового будинку з надвірними будівлями на користь [PERSON] , а саме: договір дарування від 27.12.2018 про передачу безоплатно у власність [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На земельній ділянці площею 0,1012 га, якій присвоєно кадастровий номер 6822710100:02:002:0198, за вказаною адресою розташований глинобитний житловий будинок, позначений в плані літерою «А», з цегляною прибудовою - літера «а», загальною площею 79.7 кв.м., житловою площею 55,4 кв.м.; договір дарування від 27.12.2018 про передачу безоплатно у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,1012 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка має такі характеристики: цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); склад угідь - багаторічні насадження 0,0669 га, землі під житловою забудовою 0.0342 га; кадастровий номер 6822710100:02:002:0198. Позивач [PERSON] стверджує, що будь-яких повноважень [PERSON] на укладення вказаних договорів дарування від 27.12.2018 на ім`я [PERSON] на надавались. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи подини і громадянина захищаються судом. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його і трав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, І встановлених цим Кодексом. [PERSON] укладено договори дарування, які посвідчено приватним нотаріусом Паршенко М.В., земельної ділянки та житлового будинку з будівлями на користь [PERSON] , а саме: договір дарування від 27.12.2018 року про передачу безоплатно у власність [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На земельній ділянці площею 0,1012 га, якій присвоєно кадастровий номер 6822710100:02:002:0198, за вказаною адресою розташований глинобитний житловий будинок, позначений в плані літерою «А», з цегляною прибудовою - літера «а», загальною площею 79.7 кв.м., житловою площею 55,4 кв.м.; договір дарування від 27.12.2018 про передачу безоплатно у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,1012 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка має такі характеристики: цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); склад угідь - багаторічні насадження 0,0669 га, землі під житловою забудовою 0.0342 га; кадастровий номер 6822710100:02:002:0198. Договором передбачено, що ДАРУВЛЬНИК та ОБДАРОВАНИЙ у присутності нотаріуса стверджують, що: однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки для кожної із сторін; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, їх волевиявлення як сторін за договором є вільним і відповідає внутрішній волі; договір, що укладається, не має характеру фіктивного та удаваного правочину; вони не обмежені в праві укладати правочини; вони не визнані в установленому порядку недієздатними (повністю або частково); вони не страждають в момент укладення цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті; вони вільно володіють українською мовою, що дозволяє правильно розуміти зміст цього договору; проект цього договору, складений нотаріусом з урахуванням умов, визначених ними, та умов, які є обов`язковими, кожним з них прочитаний, зрозумілий і кожним схвалений. В пункті 2.3. Договору ДАРУВАЛЬНИКУ роз`яснено, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому ДАРУВЛЬНИК не має права вимагати від ОБДАРОВУВАНОГО вчинення на свою користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Державна реєстрація права власності [PERSON] на вищевказане майно 27.12.2018 року за реєстраційним номером 1733449868227, 1733433868227. На момент надання довіреності та укладення договорів дарування позивач була працездатною особою, не мала хронічних чи інших тяжких захворювань, які б давали підстави для її утримання, постійного стороннього догляду та матеріального допомоги з боку відповідача не потребувала. Протилежного позивачем не доведено. Позивач на момент надання довіреності та укладення договорів дарування керувала своїми діями, фактично не помилялася що укладає Договір дарування. Волевиявлення позивача при наданні довіреності та укладенні договорів дарування були вільними і відповідали її внутрішній волі. Представник дарувальника з відповідачем 2 досягли згоди про всі їх істотні умови. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом та ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Стаття 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), ратифікованої Україною, яка є частиною національного законодавства України, згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основна мета статті 1 Першого Протоколу - це захист особи від свавільного втручання з боку держави в її право на мирне володіння своїм майном. Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції, кожна Договірна держава 2гарантує кожному, хто перебуває під [її] юрисдикцією, права та свободи, визначені в (...) [Конвенції]. Дотримання цього загального обов`язку може заключати виконання позитивних зобов`язань, що впливають з необхідності забезпечення ефективного здійснення прав, гарантованих Конвенцією. У контексті статті 1 Першого Протоколу ці позитивні зобов`язання можуть вимагати від держави вжити заходів, необхідних для захисту права власності (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Broniowski проти Польщі», §143; у справі «Совтрансавто-Холдинг проти України» ( Sovtransavto Holding v. Ukraine), № 48553/99, § 96, ECHR 2002). Дана стаття визначає такі критерії втручання у право на мирне володіння майном: держава гарантує кожному право на мирне володіння своїм майном, а будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним; позбавлення власності особи може відбуватися лише «на мовах, передбачених законом»; втручання у право власності на мирне володіння майном повинно обґрунтовуватися суспільним інтересом; держава має право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів», при втручанні у право на мирне володіння майном держава має забезпечувати справедливий баланс між необхідністю забезпечення безпеки та необхідністю захисту основоположних прав заявника. При оцінки дотримання положень статті 1 Першого Протоколу до Конвенції суд має провести всебічний аналіз різних інтересів, про які йдеться, враховуючи те, що Конвенція покликана забезпечувати захист прав, які є «практичними та ефективними». Суд має за зовнішніми ознаками роздивитися й дослідити реалії ситуації, з приводу якої подано скаргу. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення(укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 по справі 697/654/16-ц). Суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання договорів дарування не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано жодних доказів про те, що позивачем не надавалось повноважень на укладення оспорюваних договорів [PERSON] , також не доведено обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Серед підстав позову позивачем всупереч вимогам процесуального закону не зазначено підстав позову - відсутність волевиявлення при укладенні правочинів, наявність обставини щодо яких помилилася сторона правочину тощо. У позові лише зазначено, що на думку позивача [PERSON] будь-яких повноважень [PERSON] на укладення вказаних договорів дарування від 27.12.2018 на ім`я [PERSON] на надавались. Відповідно до ст.ст.12, 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В супереч наведених норм, на підтвердження того, що при укладенні договорів дарування мало місце порушення вимог закону позивач та її представник не надали суду жодних доказів. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed