Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди. Свій позов мотивує тим, що 18.02.2016 року відповідач була прийнята на посаду продавця магазину с. Романів Луцького району згідно укладеного договору. Того ж дня між підприємцем та [PERSON] укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, відповідно до якого остання взяла на себе зобов'язання щодо повної матеріальної відповідальності за збереження довірених підприємцем матеріальних цінностей та документів. 27 червня 2016 року під час інвентаризації товарно-матеріальних цінностей магазину було виявлено недостачу на суму 10522,52 грн. В письмовому поясненні відповідач визнала допущену недостачу та зобов'язалась її погасити до 20.07.2016 року, однак вказані кошти повернула частково. По касових ордерах №№614, 615 від 30.06.2016 року було внесено 341 грн. та 2650 грн., по касових ордерах №№658, 702 від 12.07.2016 року та від 26.07.2016 року було внесено відповідно 500 грн. та 300 грн. Всього було сплачено 3791 грн. Отже, відповідач не виконала належним чином покладені на неї обов'язки, внаслідок чого позивач зазнала матеріальних збитків, які становлять 6731,52 грн.. Тому позивач просила стягнути з [PERSON] на її користь суму завданих збитків у розмірі 6731,52 грн. та судовий збір. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві, позов просив задовольнити. Відповідач та її представник проти позову заперечили. Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку що позовні вимоги не підлягають до задоволення виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, відповідно до трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 17.02.2016 року [PERSON] була прийнята на роботу в магазин в с. Романів Луцького району Волинської області продавцем продовольчих товарів (а.с. 3). 18 лютого 2016 рроку між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с. 4). 27 червня 2016 року з участю [PERSON] та [PERSON] в присутності відповідача проведена інвентаризація товарно-матеріальних цінностей під час якої було виявлено нестачу на суму 10522,52 грн.. (а.с 5-12). Стаття 130 КЗпП України визначає, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 11 та ст. 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Стаття 179 ЦПК України визначає що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Згідно п. 6 Постанови пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», визначено що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Якщо докази у справі зібрані в порядку, передбаченому статтями 132, 133, 140 та частиною четвертою статті 191 ЦПК, суд може обґрунтувати ними рішення лише за умови, якщо вони були ним оголошені в судовому засіданні, пред'явлені для ознайомлення особам, які беруть участь у справі, та досліджені в сукупності з іншими доказами. При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В обґрунтування своїх вимог позивачем наданий лише інвентаризаційний опис фактичних залишків товару, що без дослідження інших належних та допустимих доказів не є підставою для задоволення позову та стягнення з відповідача заявленої позивачем суми матеріальної шкоди. Зокрема, суду не надані результати проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей при прийнятті на роботу [PERSON], доказів про прийом відповідачем товарно-матеріальних цінностей саме на таку суму, товарно-грошові звіти [PERSON] за період її роботи, не доведено відсутність доступу до ТМЦ інших осіб, не надано доказів ким визначено склад комісії для проведення інвентаризації та правомірність її проведення саме зазначеними в акті особами. Крім того, [PERSON] заперечила повернення нею особисто в рахунок погашення недостачі коштів: 30.06.2016 року - 341 грн., 12.07.2016 року - 500 грн. та 26.07.2016 року - 100 грн.. Пояснила, що це може бути її заробітна плата, яка не виплачена при розрахунку. Вказала разом з тим, що оформлення прийняття її на роботу та договору про повну матеріальну відповідальність відбувалося у місцевому споживчому товаристві, в якому отримувала заробітну плату, кошти в сумі 2650 грн. 30.06.2016 року повертала також споживчому товариству. Особи, які проводили інвентаризацію, є посадовими особами споживчого товариства. Разом з тим, ні позивач ні її представник в судовому засіданні не довели суду, яке відношення має споживче товариство до підприємця [PERSON] та чому всі дії відносно роботи [PERSON] у фізичної особи - підприємця пов'язані із споживчим товариством. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши наявні у справі докази, суд оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимогах. На підставі ст.ст. 130, 135-3 КЗпП України, Постанови пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»,

Outcome: approved