Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати незаконним та скасувати наказ відділу освіти Хорошівської селищної ради № 11 від 24.03.2020 «Про звільнення [PERSON] »; поновити її на посаді головного бухгалтера відділу освіти Хорошівської селищної ради з дня звільнення - 24.03.2020; стягнути з відділу освіти Хорошівської селищної ради на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення та до моменту винесення рішення суду. В обґрунтування позову зазначає, що з 28.01.2017 працювала на посаді головного бухгалтера відділу освіти Хорошівської селищної ради. 13.11.2019 нею було подано заяву про звільнення із займаної посади за згодою сторін 15.11.2019, однак, 15.11.2019 вона потрапила до лікарні з підозрою на інсульт та перебувала на лікарняному до 24.03.2020. 24 березня 2020 року її було звільнено із займаної посади згідно з наказом № 11 від 24.03.2020 р. на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін). Вважає, що звільнення відбулось незаконно, оскільки іншої дати звільнення, зокрема 24.03.2020, сторони не погоджували, а 16.11.2019 її заява про звільнення вичерпала свою дію та більше не могла бути підставою для звільнення за згодою сторін. Ухвалою судді Корольовського районного суду міста Житомира від 13.05.2020 відкрито спрощене позовне провадження у даній справі. Ухвалою Корольовського районного суду міста Житомира від 24.06.2020 справу передано за підсудністю до Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області. Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 25.08.2020 справу прийнято до провадження судді, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін. 22.03.2021 до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому відділ освіти Хорошівської селищної ради заперечив проти задоволення позову. Зазначено, що 13.11.2019 від [PERSON] надійшла пропозиція про припинення з нею трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України з 15.11.2019, про що позивач власноручно написала заяву про звільнення її з посади за угодою сторін, яка містить дату її складання - 13.11.2019 року, підпис позивача, підставу для звільнення - угода сторін та дату звільнення - 15.11.2019 року. Вказана заява була прийнята відповідачем, про що свідчить резолюція на ній, тобто сторони досягли домовленості про дату та підстави припинення трудового договору. Як станом на 15.11.2019 року, так і на час прийняття наказу про звільнення позивач не виявила наміру анулювати таку домовленість. У зв`язку з тим, що відповідачу стало відомо, що з погодженого дня звільнення (15.11.2019) [PERSON] перебуває на лікарняному, наказ про її звільнення не видавався, для дотримання гарантій, передбачених ст. 40 КЗпП України, відповідачем було прийнято рішення видати наказ про звільнення позивача в перший день виходу її з лікарняного. 24.03.2020 року (в перший день виходу позивача з лікарняного) було видано наказ №11 про звільнення [PERSON] у зв`язку з домовленістю про звільнення за згодою сторін. 31.03.2021 позивачем подано відповідь на відзив, відповідно до якого своє волевиявлення на звільнення 24.03.2020 позивач не виражала та відповідних дій не вчиняла. За таких умов згода сторін на звільнення позивача з 24.03.2020 була відсутня, а відтак звільнення 24.03.2020 відбулось проти волі [PERSON] . Відповідач, маючи законну можливість звільнити позивача 15.11.2020 (не дивлячись на тимчасову непрацездатність), зазначеним правом не скористався, а тому, не мав такого бажання (волевиявлення) на звільнення позивача. Щодо неможливості звільнити позивача за згодою сторін 15.11.2020, з огляду на перебування позивача на лікарняному, позивач зазначила, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України стосується звільнення працівника з ініціативи власника, а жодне з наведених у відзиві рішення судів не вказує на поширення вказаної норми на звільнення за згодою сторін (п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України). У відповідача не було обставин, які б перешкоджали йому провести звільнення позивача 15.11.2019 - в дату, яка була погоджена сторонами, але таким правом відповідач не скористався. 01.06.2021 від відділу освіти Хорошівської селищної ради надійшли заперечення на відповідь на відзив та додаткові пояснення, згідно з якими перенісши звільнення позивача на перший день виходу з лікарняного, відповідач дотримався гарантій, встановлених законодавством, а тому звільнення законне, підстави для поновлення [PERSON] та стягнення на її користь середньою заробітку відсутні. Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними в Рішенні Конституційного Сулу України від 04 вересня 2019 року № 6-р(ІІ)2019 у справі № 3-425/2018(6960/18) та постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18 (провадження № 14-670 цс 19). Представник позивача в судовому засіданні просив задовольнити позов в повному обсязі з підстав, наведених в позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідача в судовому засіданні у задоволенні позовних вимог просила відмовити, надавши обгрунтування, які аналогічні, зазначеним у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, дослідивши докази у справі,

Outcome: dismissed