Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що з 01.08.2007р. працював в управлінні Пенсійного фонду України у Ворошиловському районі м. Донецька на посаді головного спеціаліста - юрисконсульта юридичного відділу та начальника юридичного відділу, починаючи з 08.09.2010. Наказом № 79-о від 21.10.2014 був звільнений за угодою сторін згідно п. 1 частини 36 КЗпП України. При звільненні була видана трудова книжка, але не були проведені розрахунки по заборгованості по заробітної платі, а саме: не сплачено заробітну плату у розмірі 3800,06 грн. На його неодноразові звернення до посадових осіб відповідача, отримував лише обіцянки про погашення заборгованості по виплаті заробітної плати в найкоротші строки, але жодних кроків до розрахунку зроблено не було. Відповідач порушив ст.116 КЗпП Украйни і тому відповідно до ст.117 КЗпП України повинен виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме: за 137 днів робочих днів, що буде складати 16594,81 грн. Діями відповідача йому була завдана моральна шкода, так як він тривалий час не може користуватися своїми грошима, йому приходиться прикладати додаткових зусиль для організації свого життя, займати гроші і тому відповідно до ст. 237 - 1 КЗпП України просить стягнути моральну шкоду у розмірі 4000 грн. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі і дав пояснення про обставини викладені вище, а також вказав, що підстав для несплати остаточного розрахунку при звільненні 21.10.2014р. у відповідача не було, організація працювала на той час, роботодавець не довів відсутності своєї вини по несплаті заборгованості на день звільнення. Відповідач УПФУ у Ворошиловському районі м. Донецька сповіщався про день і час слухання справи за наданою адресою, але в судове засіданні представник не з'явися. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Головне управління пенсійного фонду України в Донецької області надала письмові заперечення, де посилається на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, вказує на те, що у грудні 2014року були звільнені в УПФУ у Ворошиловському районі м. Донецька посадові особі, а саме : начальник та зам. начальника і до головного управління не надходила будь яка документація і тому підтвердити факт роботи позивача в територіальному управлінні головне управління немає можливості. Позивачем не надано розрахунок заборгованості по заробітній платі та не доведена моральна шкода. Представник позивача не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі, що відповідає положенням ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] з 01.08.2007р. працював в управлінні Пенсійного фонду України у Ворошиловському районі м. Донецька на посаді головного спеціаліста - юрисконсульта юридичного відділу та начальника юридичного відділу, починаючи з 08.09.2010. Наказом № 79-о від 21.10.2014 був звільнений за угодою сторін згідно п. 1 ч. ст. 36 КЗпП України і цей факт підтверджується наданою копією трудової книжки. Згідно ст. 115 КЗпП України підприємство зобов'язане регулярно виплачувати працівникам заробітну плату в строк, установлений колективним договором, але не рідше двох разів на місяць. Як було встановлено, відповідач порушував вимоги зазначеної статті закону у результаті з'явилася заборгованість по заробітній платі, яка на момент звільнення складала 3800,06 грн., що підтверджено розрахунковим листом, наданим позивачем. Незважаючи на те, що законом на роботодавця покладені обов'язки щодо надання доказів, відповідачем не надані свої розрахунки заборгованості по заробітній платі [PERSON] і тому суд приймає до уваги наданий доказ. Згідно ст.116 КЗОТ України - при звільненні працівника виплата всіх сум ,що належить йому від підприємства ,установи ,організації, проводиться в день звільнення. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. В суді знайшло підтвердження факт порушення трудового законодавства при звільненні позивача і відповідач не надав доказів стосовно того, що не з його вини не був проведений остаточний розрахунок з працівником і тому, суд вважає необхідним стягнути на користь [PERSON] суму заробітної плати по день фактичного розрахунку -у сумі 16594,81 грн. ( 121,13 грн. х на 137 днів). Простроченная зоборгованость по заробітній платі триває з 21.10.2014 року по даний час. Згідно наданої довідки УПФУ у Ворошиловському районі м. Донецька від 27.10.14р., середня денна заробітна плата складає у розмірі 121,13 грн., кількість робочих днів 137 (жовтень 14р. -9 днів; листопад -20 днів; грудень 14р. - 23 дня; січень 15р. - 20 днів; лютий 15р. - 20 днів; березень 15 р. - 21 днів; квітень -22 дня та травень 15р. - два дня). Суд погоджується з наданим розрахунком, тому що він не суперечить вимогам ст.117 КЗпП України. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 під моральною шкоду слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України підлягає відшкодуванню шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Пунктом 5 зазначеної Постанови Пленуму роз'яснено, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому необхідно з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. В пункті 9 цієї Постанови Пленуму передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди необхідно визначати залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому, виходити необхідно із засад розумності, виваженості та справедливості. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено порушення з боку відповідача трудових прав позивача, які виразились несвоєчасною виплатою заробітної плати, що порушує право позивача на отримання винагороди за свою працю, що завдало йому моральної шкоди, він зазнав фінансових труднощів і був змушений докладати додаткові зусилля до організації умов свого життя і життя своєї сім'ї. Однак розмір моральної шкоди визначений позивачем 4000 грн., за відсутності доказів про значну ступінь душевних страждань, суд вважає завищеною. Виходячи із загальних засад цивільного законодавства про справедливість, добросовісність та розумність та встановлених судом обставин справи, суд вважає за необхідне обмежити розмір відшкодування моральної шкоди сумою 800 грн. Відповідно Закону України « Про судовий збір» від 2011 р. з змінами та доп. позивач при зверненні до суду про стягнення заробітної плати від сплати судового збору звільненій. Пунктом 3 ст.88 ЦПК України передбачено, якщо позивач, на користь якого ухвалене рішення, звільненій від сплати судового збору, він стягується з відповідача на користь держави.

Outcome: partial