Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Іванківського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] , Публічного Акціонерного Товариства Комерційного Банку «ПриватБанк» про визнання недійсним договору поруки, мотивуючи позов тим, що 02.11.2007 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір з забезпеченням №K3IWGA15006673, в якості забезпечення кредиту було укладено договір поруки № б/н від 27.11.2007 року. Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 19.05.2016 року у справі № 366/2252/15-ц, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Київської області від 14.09.2016 року, кредитний договір №K3IWGA15006673 визнано недійсним. Рішення набрало законної сили. Тобто порука є похідним зобов`язанням від основного договору, та самостійно існувати не може, тому просить визнати недійсним договору поруки, оскільки основний договір визнано недійсним. Ухвалою від 26.02.2020 р. відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 11.06.2020 р. закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду в судове засідання на 02.07.2020 р. Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, дала пояснення аналогічні викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав, не заперечував проти задоволення. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк», подав відзив, позов не визнав, у відзиві послався на те, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] 02.11.2007 року уклали кредитний договір №K3IWGA15006673. Згідно договору ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати кредит у розмірі 28000,00 доларів США на термін до 02.11.2027 року, а [PERSON] зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Для забезпечення зобов`язань по кредитному договору було укладено договір поруки від 27.11.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] . Визнаючи договір поруки недійсним сторона посилається на статтю 216 ЦП України, яка говорить про припинення зобов`язань. У постанові Верховної Палати Верховного Суду від 14.11.201 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину, тобто вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватись, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. При укладенні спірного договору сторонами було досягнуто згоди з усіх його істотних умов та визначено умови договору, тобто позивач підписавши договір засвідчив, що він погодився з його умовами. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору. Просили відмовити в задоволенні позову, оскільки позивачем не наведено доказів, якіб свідчили про порушення зі сторони Банку в момент вчинення правочину та який би був підставою визнання договору поруки недійним. З досліджених доказів як окремо так і у їх сукупності, встановлено такі обставини: 02.11.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № K3IWGA1500673 /а.с. 4-6/. Судом встановлено, що 02.11.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено Договір поруки № K3IWGA15006673/1 від 02.11.2007 року, за умовами якого [PERSON] поручилась та зобов`язалась відповідати за повне та своєчасне виконання [PERSON] його боргових зобов`язань перед ЗАТ КБ «ПриватБанк» за Кредитним договором №K3IWGA15006673 від 02.11.2007 року. Дану угоду сторони зазначеного Договору поруки скріпили відповідними підписами/печаткою. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 19.05.2016 року в позові Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено повністю. Зустрічний позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів, визнання недійсним пунктів договору, визнання недійсним кредитного договору, визнання позики повернутою боржником - задоволено частково. Визнано недійсним кредитний договір № K3IWGA1500673 від 02.11.2007 року укладений між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] . В іншій частині зустрічного позові відмовити. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь [PERSON] судові витрати щодо проведення судової експертизи в розмірі 2457,60 грн. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 14.09.2016 року рішення Іванківського районного суду Київської області від 19.05.2016 року залишено без змін. За приписами ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Частиною 1 ст. 559 ЦК України визначено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У зв`язку із тим, що рішенням суду кредитний договір, який був забезпечений порукою позивача було визнано недійсним, грошове зобов`язання боржника в межах укладеного кредитного договору перед банком припинилося. У зв`язку з припиненням забезпеченого порукою основного зобов`язання, порука припинилася, а сам договір поруки не був строковий на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За таких обставин, враховуючи те, що зобов`язання позичальника за кредитним договором припинено у зв`язку з визнання кредитного договору недійсним, суд прийшов до висновку, що позов про визнання поруки недійсним підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved