Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся з позовом про стягнення боргу з відповідача - [PERSON] в розмірі 60 000,00 грн., посилаючись на наступні обставини. 17.06.2015 року між ним та відповідачем було укладено усний договір, за яким позивач передав у власність [PERSON] грошові кошти в розмірі 60 000,00 грн., а відповідач зобов'язався повернути вказані грошові кошти у строк, передбачений договором. На підтвердження укладення вказаного вище договору та його умов, відповідачем було передано позивачеві письмову розписку про одержання ним грошових коштів в розмірі 60 000,00 грн., яка містить зобов»язання повернути отримані кошти в строк до 01.09.2015 року. Так, згідно з ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідач в порушення умов договору, у встановлені цим договором строки не повернув грошові кошти, чим порушив умови зобов'язання, щ і стало підставою для звернення з даним позовом до суду. Відповідач позов не визнав, пояснивши, що 17.06.2015 року він дійсно зустрівся в ресторані готелю «Славутич» з позивачем, на зустріч приніс раніше написану ним власноруч боргову розписку, яка наявна в матеріалах справи, а також гроші в сумі 1 тис. дол. США, які передав позивачеві, як компенсацію завданої останньому моральної шкоди злочином, вчиненого його сином. Ніяких грошей в сумі 60000 грн. від позивача він не отримував, причин, з яких він не зазначив у наперед підготовленій розписці про те, що він віддає частину грошей в рахунок погашення моральної шкоди, зазначає у розписці дату повернення грошей, причини зазначення ним суми боргу в розмірі 60 000 грн. у той час, як еквівалентом 1 тис. дол. США було близько 24 000 грн. відповідач пояснити не зміг, зазначивши, що довіряв позивачеві і його адвокату. З наведених вище підстав відповідач просив відмовити позивачу у задоволенні позову. В судовому засіданні позивач за його клопотанням, заявленим до початку розгляду справи по суті, був допитаний в якості свідка. Як свідок, [PERSON] в судовому засіданні показав, що з відповідачем він познайомився взимку 2014 року, оскільки товаришував з його сином [PERSON] і разом з останнім орендували приміщення у ВАТ «Хімволокно». Відповідач був представлений йому, як керівник будівельної компанії. Сталося так, що приміщення, орендоване разом з сином відповідача було пограбоване і виникла необхідність у пошуку нового приміщення та його облаштування. З цією метою позивач 17.06.2015 року передав грошові кошти в розмірі 60 000,00 грн., про що останнім у присутності двох свідків була складена письмова розписка. Грошові кошти передавалися купюрами по 500 грн. в строк до 01 вересня 2015р. Необхідність у приміщенні відпала, однак, на вимогу позивача відповідач гроші не повернув, не повернувши їх і після закінчення зазначеного в розписці строку. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, судом встановлено наступне. Відповідно до ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Згідно з ст. 1047 ЦК України визначено те, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. З наданих сторонами доказів, а саме - письмової розписки відвідача, яка написана ним власноручно, що визнається і не підлягає доказуванню в силу положень ст. 61 ЦПК України, - 17.06.2015 року позивач передав відповідачу грошові кошти 60 000,00 грн. у позику, а відповідач зобов»язується повернути в повному обсязі отриману суму в строк до 01.09.2015 року. Факт укладення договору дозики підтверджується як зазначеною вище письмовою розпискою, так і показаннями допитаного у судовому засіданні позивача в якості свідка. Обставини того, що грошові кошти в сумі 60 000 грн. позивачеві не повернуті, сторонами також визнається. Згідно з вимог ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. При ухваленні постанов Верховного Суду України у справах № 6-1967цс15 від 11.11.2015р., в якій, зокрема, зазначається, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Надана суду письмова розписка містить дату отримання відповідачем грошових коштів, розмір отриманих у борг грошей, зобов'язання їх повернути, строк виконання такого зобов'язання. Доводи відповідача про те, що договір позики не можна вважати дійсним, суд оцінює критично, оскільки згідно зі ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ст. 1049 ЦК України передбачає прямий обов'язок позичальника повернути позику. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або од\-ностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. У зв'язку з вище викладеними обставинами, суд дійшов до виснову про обґрунтованість вимог позивача та наявності підстав для задоволення позову. На підставі ст. ст. 79, 88 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. З урахуванням викладеного,

Outcome: approved