Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 30.11.2018 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, визначено відповідачу п'ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Відповідачем у встановлений законом строк до суду не подано заяви із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та не подано відзиву на позовну заяву. Позивач [PERSON] позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 31.05.2013 позивач [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] у [PERSON] та [PERSON], даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 1437. У вказаній квартирі зареєстрований [PERSON]. Проте дана особа у вказаній квартирі з серпня 2017 року не проживає, що підтверджується актом. У зв'язку з викладеним вище позивач просить суд визнати [PERSON] особою, що втратила право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS]. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 31.05.2013 позивач [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] у [PERSON], [PERSON], даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Н.В., зареєстрований в реєстрі за №1437. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за позивачем [PERSON] від 31.05.2013, номер запису про право власності 4246102, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб, [PERSON] зареєстрований у квартирі [ADDRESS]. Відповідно до акту від 11.05.2018, складеним комісією Житлово експлуатаційної дільниці № 303 та сусідами, [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає з серпня 2017 року. Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов'язані з позбавленням його володінням майном. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідач порушує право власності позивача, позбавляє можливості розпорядитись своїм майном на власний розсуд, тобто позивач обмежений у здійсненні свого права власності. Факт реєстрації в квартирі відповідача завдає додаткових матеріальних витрат на оплату комунальних послуг, що завдає позивачу матеріальної шкоди. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання [PERSON] особою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Водночас, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, рішення суду про визнання [PERSON] особою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття його з реєстраційного обліку квартири [ADDRESS] На підставі ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати в розмір 704,80грн.

Outcome: approved