Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначає наступне. 25.05.2017 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, оформлений у вигляді розписки (далі - Договір позики), відповідно до якої відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 1800 грн. та зобов'язався їх повернути до 02.06.2017 року. Відповідно до умов Договору, відповідач зобов'язався у випадку прострочення повернення коштів більше як на 30 календарних днів, додатково сплатити штраф в десятикратному розмірі від суми боргу. Штраф у зазначеному розмірі відповідач зобов'язався сплачувати за кожні прострочені 30 календарних днів. Зважаючи на те, що відповідач у строк, встановлений розпискою, і по даний час борг не повернув, позивач заявляє свої вимоги щодо стягнення суми основного боргу в розмірі 1800 грн. та штрафні санкції, які станом на 04.08.2017 року становлять 36000 грн., а також стягнення з відповідача на його користь судових витрат. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги за викладених в позовній заяві обставин та просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся судом своєчасно та належним чином, про що свідчать матеріали справи, однак, конверти із судовими повістками про виклик повернулись до суду з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання». За даних обставин суд вважав за можливе провести заочний розгляд справи за правилами Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали позовної заяви та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. Між позивачем [PERSON] (позикодавцем) та відповідачем [PERSON] (позичальником) був укладений договір позики грошових коштів від 25.05.2017 року, оформлений у вигляді розписки (далі - Договір позики). Відповідно до Договору,, позикодавець передав позичальнику у борг грошові кошти в розмірі 1800 грн., а позичальник зобов'язався повернути позикову суму грошей до 02.06.2017 року. У випадку прострочення повернення боргу більш ніж на 30 календарних днів відповідач зобов'язався додатково сплатити позивачу штраф в десятикратному розмірі суми боргу та сплачувати його за кожні прострочені 30 календарних днів (а.с. 11). Оскільки відповідачем у встановлений Договором позики строк, сума боргу в повному обсязі повернута позивачу не була, та відповідач не вчиняє жодних дій, спрямованих на його повернення, позивач вимушений був звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав. Станом на 04.08.2017 року заборгованість відповідача [PERSON] за Договором позики від 25.05.2017 року складає суму основного боргу в розмірі 1800 грн. та штрафні санкції в розмірі 36000 грн. Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу. Як вбачається з положень ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Частинами 1, 2 ст. 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За змістом ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплаті кредиторові. Аналогічні правові позиції висвітлені в постановах Верховного Суду України від 06.06.2012 року в справі №6-49цс12, а також від 24.10.2011 року в справі №6-38цс11. Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Даний договір є одностороннім, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Згідно приписів ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Аналогічна правова позиція висвітлена в постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі №6-1967цс15. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов?язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, враховуючи те, що відповідач [PERSON] свої зобов'язання по поверненню суми боргу не виконав, а також не скористався своїми процесуальними правами та обов'язками, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за Договором позики від 25.05.2017 року в розмірі 1800 грн. та штрафних санкцій в розмірі 36000 грн. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України, тобто, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 640 грн. На підставі ст.ст.11, 526, 527, 533,610, 611, 625, 1046, 1047 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved