Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , треті особи [PERSON] , Територіальний сервісний центр МВС України у Київській області № 3243, Регіональний сервісний центр МВС України у Вінницькій області про витребовування майна від добросовісного набувача. Позовні вимоги мотивував тим, що 17.08.1964 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований Михайлівською сільською радою, Ленінського району, Московської області, актовий запис № 49. 06.01.2010 року перебуваючи у зареєстрованому шлюбі [PERSON] та [PERSON] за спільні кошти придбали автомобіль марки SUBARU, моделі Forester, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . Позивач зазначає, що з 2014 року стосунки між ним та [PERSON] не складалися, вони перестали займатися спільним господарством, припинили сімейні стосунки та стали мешкати окремо один від одного, однак шлюб між ними до даного часу не розірваний та між ними виник спір про поділ майна набутого під час шлюбу. В добровільному порядку вони спір не врегулювали. Також, позивач зазначає, що йому та [PERSON] належить право власності по Ѕ частки автомобіля марки SUBARU, моделі Forester, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . Керувати зазначеним автомобілем позивач не має змоги, оскільки у нього «хвороба Паркінсона ». У січні 2015 року [PERSON] дізналася, що позивач надав автомобіль та довіреність на право керування та розпорядження автомобілем марки SUBARU, модель Forester реєстраційний номер [NUMBER] , який належить їм на праві спільної сумісної власності, так як придбали даний автомобіль перебуваючи у шлюбі, раніше знайомому мешканцю м. Бровари - [PERSON] , з метою надання послуг ремонту автомобіля та пошуку покупця на автомобіль, але без письмової згоди дружини - [PERSON] . Позивач пояснив [PERSON] , що довіреність він надав [PERSON] , з метою надання послуг ремонту автомобіля та пошуку покупця на автомобіль, у зв`язку з тим, що у нього хвороба «Паркінсона», і він не може та не міг керувати автомобілем. Автомобіль не проданий і ніяких коштів [PERSON] йому не передавав і ніяких розписок про отримання коштів від [PERSON] він не писав. Крім того, [PERSON] відомо, що довіреність надана без письмової згоди дружини - [PERSON] , а коли автомобіль відремонтують та буде покупець, їй буде запропоновано надати письмову згоду на відчуження автомобіля. У лютому 2015 року позивач, їздив до [PERSON] з`ясувати чи відремонтований автомобіль та чи є покупці на автомобіль, на що [PERSON] йому повідомив що покупця на автомобіль немає та взагалі автомобілі зараз не продаються, на ринку немає попиту на них, на що позивач повідомив його, що немає бажання продавати автомобіль, тому займатись його продажем немає необхідності. У березні 2015 року позивач, приїхав до [PERSON] та попросив повернути належний йому автомобіль, однак отримав відмову в поверненні автомобіля. 30.04.2015 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Броварського міського нотаріального округу Іванченко О.В., реєстровий № 1718, із заявою про припинення представництва за довіреністю, наданою [PERSON] на право розпорядження автомобілем SUBARU, модель Forester, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . На початку травня 2015 року, позивач вдруге приїхав до [PERSON] , та повідомив його, що скасував у нотаріуса довіреність і попросив повернути належний йому автомобіль, але [PERSON] відмовився повертати автомобіль. 20 травня 2015 року позивач зі своїм сином [PERSON] звернувся до Броварського MBГУМВС України в Київській області із заявою про незаконне заволодіння та привласнення автомобіля SUBARU Forester, 2008 року виготовлення, реєстраційний номер [NUMBER] - громадянином [PERSON] . Згідно висновку Броварського MB ГУМВС України в Київській області від 29 травня 2015 року № 6228 по матеріалах перевірки ЄО № 8315 від 20 травня 2015 року, у 2008 році [PERSON] придбав автомобіль марки SUBARU Forester, 2008 року, реєстраційний номер [NUMBER] . З метою його продажі 12 грудня 2014 року оформив доручення на [PERSON] . В зв`язку з тим, що [PERSON] не виконав умови домовленості 30 квітня 2015 року дане доручення було анульоване, але [PERSON] в свою чергу до цього часу не повернув автомобіль. [PERSON] дійсно 12 грудня 2014 року отримав доручення на автомобіль марки SUBARU Forester, 2008 року, реєстраційний номер [NUMBER] , з метою продажу даного автомобіля від [PERSON] , після продажу автомобіля певну суму [PERSON] віддав власнику, решту суми обіцяє виплатити пізніше. Як зазначає позивач, згідно власноручних пояснень [PERSON] , які містяться в матеріалах перевірки по заяві [PERSON] , його батько [PERSON] придбав автомобіль SUBARU Forester у 2008 році. З метою його продажу надав доручення на [PERSON] 12 грудня 2014 року, [PERSON] умови договору не виконав, у зв`язку з чим довіреність була анульована 30 квітня 2015 року. На сьогоднішній день [PERSON] заволодів автомобілем та повертати його не збирається. Згідно власноручних пояснень [PERSON] , які містяться в матеріалах перевірки по заяві [PERSON] , [PERSON] отримав від [PERSON] на підставі генеральної довіреності івтомобіль SUBARU Forester, з правом розпоряджатися на свій розсуд. Дав завдаток 11000 тисяч доларів США. Домовилися, що він до кінця року віддасть остальні гроші. [PERSON] повідомив [PERSON] що переоформив автомобіль на дружину - [PERSON] . Пообіцяв, що виплатить основну суму до кінця року 12 грудня 2015 року в розмірі 6500 доларів США. Позивач зазначає, що 10 липня 2015 року він подав заяву до Центру надання послуг пов`язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Бровари та Броварського району при УДАІ ГУМВС України в Київській області, про надання довідки про належність [PERSON] на праві власності автомобіля марки SUBARU, модель Forester, реєстраційний номер [NUMBER] , на яку 10 липня 2015 року отримав відповідь, що 19 грудня 2014 року зазначений автомобіль SUBARU, модель Forester, 2008 року випуску, номер кузова (VIN) [NUMBER] перереєстровано на нового власника за довідкою-рахунком серії ВІА № 632382, виданою суб`єктом господарювання, діяльність якого пов`язано з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери ТОВ «Авто-Ком» (м. Бровари). Згідно реєстраційної картки новий номер та серія знака - [NUMBER] , дата реєстрації 19 грудня 2014 року, попередній знак [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], марка і модель SUBARU Forester, рік випуску 2008, номер кузова (VIN) [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] , попереднє свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], технічна операція - 309, перереєстровано на нового власника за довідкою-рахунком, місце реєстрації - Київська область, підстава реєстрації довідка-рахунок ВІА № 632382 від 19 грудня 2014 року, власник - [PERSON] . В подальшому, а саме 05.08.2015 року, дружина позивача - [PERSON] звернулась із позовом до Броварського міськрайонного суду Київської області до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи Центр надання послуг пов`язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Бровари та Броварського району при УДАІ ГУМВС України в Київській області, [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля. На запит Броварського міськрайонного суду Київської області. Центр надання послуг пов`язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Бровари та Броварського району при УДАІ ГУМВС України в Київській області надав документи на підставі яких проведена перереєстрація автомобіля SUBARU Forester, номерний знак [NUMBER] , 2008 року випуску, номер кузова [NUMBER] на нового власника [PERSON] та повідомив, що згідно бази даних НАІС, станом на 09.12.2015 року, транспортний засіб марки SUBAR Forester, номерний знак [NUMBER] , 2008 року випуску, зеленого кольору, номер кузова - [NUMBER] , в числі зареєстрованих значиться за [PERSON] . На підставі отриманої інформації, 28.12.2015 року Броварським міськрайонним судом Київської області залучено [PERSON] до участі у справі в якості третьої особи та викликано до суду для надання пояснень. В письмових поясненнях суду третя особа [PERSON] поясняє, що 25.04.2015 року поставив на облік придбаний у [PERSON] автомобіль SUBARU Forester, 2008 року випуску на підставі довідки-рахунку. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 23.05.2016 року по справі №361/5528/15-ц у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , треті особи Центр надання послуг пов`язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Бровари та Броварського району при УДАІ ГУМВС України в Київській області, [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля - відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 17.11.2016 року, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23.05.2016 року - скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено та визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки SUBARU, моделі Forester, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , 2008 року випуску, номер кузова [NUMBER] , зеленого кольору, який укладений 19.12.2014 року між [PERSON] і [PERSON] , в інтересах якого, згідно із довіреністю, діяв [PERSON] . Постановою Верховного Суду від 26.06.2019 року касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Апеляційного суду Київської області від 17.11.2016 року залишено без змін. Крім того, позивач зазначає, що Довіреність була надана ним у зв`язку з хворобою « Паркінсона », та неможливістю керувати автомобілем, а [PERSON] діючи від його імені за довіреністю від 12 грудня 2014 року, як його представник, 19 грудня 2014 року перереєстрував безпідставно зазначений автомобіль SUBARU, модель Forester, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , на підставі довідки-рахунку, на свою дружину [PERSON] , в результаті їх злочинної домовленості. Тому порядок та умови, за яких автомобіль був перереєстрований, не відповідає волі позивача та виходить за межі наданих ним повноважень на його відчуження, тобто вибуло з його володіння не з його волі, іншим шляхом. [PERSON] безвідплатно набула автомобіль SUBARU, модель Forester 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , від позивача, як від особи, яка не мала права його відчужувати, та [PERSON] в свою чергу 25 квітня 2015 року на підставі довідки-рахунку перереєструвала зазначений автомобіль на [PERSON] , як добросовісного набувача. [PERSON] вийшов за межі наданих йому довіреністю повноважень, що призвело до вибуття спірного автомобіля із власності позивача та поза його волею. Відповідач [PERSON] у добровільному порядку не повертає позивачу спірний автомобіль і як добросовісний набувач незаконно утримує автомобіль марки, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду із даним позовом про витребовування майна від добросовісного набувача. Крім того, позивач зазначає, що ним не було пропущено строк позовної давності, оскільки 05.08.2015 року [PERSON] звернулась із позовом до Броварського міськрайонного суду Київської області про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля. Кінцевим рішенням по даній справ була Постанова Верховного Суду України від 26.06.2019 року, у зв`язку із чим позивач вважає, що він не пропустив строки позовної давності. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, заявлені вимоги підтримав повністю, за обставин викладених в позовній заяві та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала повністю, не заперечила щодо їх задоволення. Представник третьої особи - Територіального сервісного центру МВС України у Київській області надав до суду заяву, в якій просив справу розглядати у його відсутність. Представник третьої особи Регіональний сервісний центр МВС України у Вінницькій області в судове засідання не з`явився, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 17.08.1964 року, що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER] від 17.08.1964 року. Згідно консультативного висновку від 10.04.2013 року наданого Центром «Паркінсонізма», у [PERSON] , встановлено діагноз - «Паркінсонізм», в зв`язку з чим, позивач стоїть на обліку у лікаря-невропатолога, що підтверджується медичною карткою. Дію довіреності від 12.12.2014 року на ім`я [PERSON] , щодо розпорядження від імені [PERSON] , автомобілем марки SUBARU, моделі Forester, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] скасовано, на підставі заяви [PERSON] від 30.04.2015 року. Як вбачається із висновку Броварського MB ГУМВС України в Київській області від 29 травня 2015 року № 6228 за матеріалами перевірки ЄО № 8315 від 20 травня 2015 року, встановлено, що у 2008 році [PERSON] придбав автомобіль марки SUBARU Forester, 2008 року, реєстраційний номер [NUMBER] . З метою його продажу 12 грудня 2014 року, він оформив доручення на [PERSON] . В зв`язку з тим, що [PERSON] не виконав умови домовленості, 30 квітня 2015 року дане доручення було анульоване, але [PERSON] в свою чергу до цього часу не повернув автомобіль. [PERSON] дійсно 12 грудня 2014 року отримав доручення на автомобіль марки SUBARU Forester, 2008 року, реєстраційний номер [NUMBER] , з метою продажу даного автомобіля від [PERSON] після продажу автомобіля певну суму [PERSON] віддав власнику, решту суми обіцяє виплатити пізніше. Із поясненнь [PERSON] , які містяться в матеріалах перевірки по заяві [PERSON] , вбачається, що його батько - [PERSON] придбав автомобіль SUBARU Foresterу, 2008 році. З метою його продажу надав доручення на [PERSON] 12 грудня 2014 року. [PERSON] умови договору не виконав, у зв`язку з чим довіреність була анульована 30 квітня 2015 року. На сьогоднішній день [PERSON] заволодів автомобілем та повертати його - відмовляється. Як вбачається із пояснень [PERSON] , він отримав від [PERSON] , на підставі генеральної довіреності, автомобіль - SUBARU Forester, з правом розпоряджатися ним на свій розсуд. Він дав [PERSON] завдаток в розмірі 11000 тисяч доларів США. Домовилися, що до кінця року, він віддасть решту коштів. [PERSON] повідомив [PERSON] що переоформив автомобільна на дружину - [PERSON] , та пообіцяв, що виплатить основну суму до кінця року 12 грудня 2015 року, в розмірі 6500 доларів США. Згідно відповіді від 10 липня 2015 року, на запит [PERSON] , Центру надання послуг пов`язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Бровари та Броварського району при УДАІ ГУМВС України в Київській області, 19 грудня 2014 року автомобіль SUBARU, модель Forester, 2008 року випуску, номер кузова (VIN) [NUMBER] перереєстровано на нового власника за довідкою-рахунком серії ВІА № 632382, виданої суб`єктом господарювання, діяльність якого пов`язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери ТОВ «Авто-Ком» (м. Бровари). Згідно реєстраційної картки новий номер та серія знака - [NUMBER] , дата реєстрації 19 грудня 2014 року, попередній знак [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], марка і модель SUBARU Forester, рік випуску 2008, номер кузова (VIN) [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] , попереднє свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , технічна операція - 309 перереєстрація на нового власника за довідкою-рахунком, місце реєстрації - Київська область, підстава реєстрації довідка-рахунок ВІА №632382 від 19 грудня 2014 року, власник - [PERSON] . Із інформаційного листа Регіонального сервісного центру МВС України у Київській області від 07.12.2015 року вбачається, що станом на 09.12.2015 року, автомобіль марки SUBARU, моделі Forester, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , зеленого кольору, номер кузова [NUMBER] , зареєстрований за [PERSON] , [INFO] . Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 23.05.2016 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи Центр надання послуг, пов`язаних з використуванням автотранспортних засобів з обслуговування м. Бровари та Броварського району при УДАІ ГУ МВС України в Київській області, [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля - залишено без задоволення. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 17.11.2016 року, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23.05.2016 року - скасовано та постановлено нове рішення, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки SUBARU, моделі Forester, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , зеленого кольору, номер кузова [NUMBER] , який укладений 19.12.2014 року між [PERSON] і [PERSON] , в інтересах якого згідно із довіреністю діяв [PERSON] на підставі довідки-рахунку серії ВІА № 632382, виданої ТОВ «Авто-Ком» м. Бровари, Київської області. Постановою Верховного Суду від 26.06.2019 року касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Апеляційного суду Київської області від 17.11.2016 року залишено без змін. Частиною першою статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ч.1ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як визначено ч.1ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч.1ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1ст.638ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. У даному випадку, придбання відповідачем [PERSON] спірного автомобіля на момент вчинення, не суперечило нормам чинного законодавства. Відповідно до ст.41Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно до ст.. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Суд приймає до уваги Постанову Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» в п. 10 якої зазначено, норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Згідно ст.12 ЦК України та п. 10 Постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни від 6.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» добросовісність набувача презюмується, а отже, факт добросовісності набувача не потребує додаткового встановлення його судом або підтвердження будь-яким іншим способом. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, на що посилається позивач, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ч.1 ст.388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За таких обставин, аналізуючи вище наведене, можна зробити висновок, що [PERSON] на час придбання вказаного транспортного засобу не знав і не міг знати про можливе зловживання довірою, можливе шахрайство чи недобросовісність набуття попередніх власників чи повірених. Крім того, згідно п. 25 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Щодо строку позовної давності, на які звертає увагу суду представник відповідача у писмовому відзиві на позовну заяву, то суд зазначає наступне. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про окремі питання застосування строків позовної давності» № 1070/0/4-13 від 16.01.2013 року звернуто увагу на те, що відповідно до ч. 3 і 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У разі, якщо відповідач подав заперечення проти позову, посилаючись на сплив позовної давності, то зазначена заява є підтвердженням того, що відповідач зробив заяву про застосування позовної давності. В постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 372/1036/15-ц від 07.11.2018 року зроблено правовий висновок про те, що перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача. Так, з рішення апеляційного суду Київської області у справі № 361/5528/15-ц від 17.11.2016 року та з матеріалів цивільної справи дослідженої в судовому засіданні, можна встановити, що позивач знав про те, що 25.04.2015 року спірний автомобіль був набутий у власність відповідача. З цього часу та навіть протягом трьох років з моменту набуття чинності 17.11.2016 року рішенням апеляційного суду Київської області у справі № 361/5528/15-ц від 17.11.2016 року позивач не звертався до суду із позовом про витребування спірного автомобіля, а натомість подав його 25.11.2019 року. Позивач вважає, що не пропустив строку звернення до суду із позовною заявою про витребування спірного автомобіля, адже лише 26.06.2019 року була прийнята постанова Верховного Суду у справі № 361/5528/15-ц, якою залишено без задоволення касаційну скаргу [PERSON] на рішення апеляційного суду Київської області у справі № 361/5528/15-ц від 17.11.2016 року, тому позивач вважає, що строк позовної давності пред`явлення даного позову про витребування майна з чужого незаконного володіння, слід обраховувати з часу винесення вищевказаної постанови, а не з моменту, коли майно вибуло з власності власника. Відповідно до правового висновку, зробленого в постанові Великої палати Верховного Суду у справі № 914/3224/16 від 27.11.2019 року, з огляду на принцип непорушності права володіння майном, початок перебігу позовної давності обчислюється з моменту, коли майно вибуло з власності власника. Строк позовної давності не підлягає поновленню у разі укладання надалі договору купівлі-продажу відповідного майна. Як вбачається із правового висновку, зробленого в постанові Верховного Суду у справі № 372/5906/14-ц від 28.02.2018 року, позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. В постанові Верховного Суду України у справі № 6-2469цс16 від 16.11.2016 року зроблено наступний правовий висновок. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. На підставі ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. В порядку ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Застосування строку позовної давності можливе лише за наявності порушення відповідачем прав позивача. Якщо ж судом встановлено, що відповідачем не порушено право позивача, то застосування строку позовної давності не можливе, а необхідно відмовляти у задоволенні позовних вимог саме з підстав їх необґрунтованості. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Суд не приймає до уваги доводи позивача про вчинення щодо нього шахрайських дій, оскільки в силу ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а суд згідно із вимогами ч.1ст.13 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі поданих учасниками справи доказів. Зважаючи на зазначене, доводи [PERSON] про заволодіння його автомобілем будь-якими належними доказами не підтверджені. З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, у зв`язку з недоведеністю. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, то судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed