Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 14.12.1995 року його батько подарував йому зазначену квартиру. Договір дарування був посвідчений державним нотаріусом Першої маріупольської державної нотаріальної контори Кулініч В.М. 14.12.1995 року за реєстровим номером 8-9811. Зазначений договір на час його укладення не був зареєстрований у БТІ міста Маріуполя, як того вимагало законодавство, однак 28.11.2016 року вказаний договір було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Пахниць Н.В. Згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно він є власником зазначеної квартири. У теперішній час у нього виникла необхідність відчуження квартири, однак оригінал договору дарування ним втрачено, в наявності лише копія зазначеного договору. Він звернувся до Першої маріупольської державної нотаріальної контори для отримання дублікату договору дарування, проте в нотаріальної конторі роз`яснили, що усі документи до 2001 року включно знаходяться на зберіганні у місті Донецьку, який є тимчасово окупованою територією, тому відсутня можливість видати дублікат зазначеного договору. Він зазначає, що позов пред`явлено до [PERSON] , оскільки у разі відмови у задоволенні позову виникне питання про визнання права власності на квартиру за його батьком [PERSON] , як попереднім власником квартири. Проти [PERSON] помер [INFO] , та спадкоємцями після його смерті є він та відповідач, яка є його матір`ю та відповідно дружиною померлого [PERSON] . Відповідач [PERSON] на момент смерті батька проживала разом з ним, тому відповідно до ст. 1270 ЦК України вважається такою, що фактично прийняла спадщину після смерті батька. У зв`язку із викладеним, просив визнати за ним право власності на квартиру на підставі ст. 392 ЦК України, у зв`язку із втратою правовстановлюючого документу. Відповідач своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористалась. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26.01.2021 року позовну заяву позивача залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03.02.2021 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. Роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив. Представник позивача [PERSON] - адвокат Алексєєнко В.О. надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] надала до суду заяву в якій зазначила, що не визнає, оспорює право власності [PERSON] на квартиру, у зв`язку із чим між сторонами мається спір. Додаткових пояснень по справі надавати не бажає, з`явитись до суду не має можливості, у зв`язку із чим просила розглянути справу у її відсутність. Дослідивши докази по справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правові відносини. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договору дарування від 14.12.1995 року належить квартира [ADDRESS] . Зазначений договір посвідчений державним нотаріусом Першої маріупольської державної нотаріальної контори Кулініч В.М. 14.12.1995 року за реєстровим номером 8-9811 (а.с.8). Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 74111371 від 28.11.2016 року, право власності позивача на квартиру було зареєстровано 22.11.2016 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Пахниць Н.В., номер запису про право власності 17665732 (а.с.9). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 240275743 від 13.01.2021 року, власником квартири [ADDRESS] є позивач [PERSON] , розмір частки власності 1/1 (а.с.10-11). Як вбачається з листа Першої маріупольської державної нотаріальної контори № 196/01-16 від 05.02.2021 року, на ім`я позивача [PERSON] , не є можливим видати дублікат договору дарування від 14.12.1995 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений за реєстровим номером № 8-9811, оскільки архівні справи за період з 1943 по 2001 роки були передані на зберігання до Донецького обласного державного нотаріального архіву згідно акту приймання-передавання документів від 31.10.2013 року, та на теперішній час знаходяться на території, яка не підконтрольна українській владі, тому доступ до них відсутній (а.с.37). Згідно із положеннями, зокрема, ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів. З урахуванням цих норм, суд повинен установити чи було порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи інтереси заявника, i залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні, в залежності від наявності для цього відповідних підстав, встановлених законом або договором. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Предметом позову у даній справі є вимога позивача до відповідача про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна з підстав втрати останнім правовстановлюючих документів на такий об`єкт. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За приписами процесуального законодавства позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу. Тобто, учасники справи - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів, і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. В разі втрати правовстановлюючого документа позивач звертається до суду, як правило, у зв`язку з неможливістю реалізації ним свого права власності. У таких випадках суб`єктивне право власності іншими особами не порушується, однак, відповідачами в таких справах є особи, які не визнають належності на праві власності майна позивачу у зв`язку з відсутністю у нього відповідного документа. Позивач у позовній заяві зазначає, що відсутність у нього оригіналу правовстановлюючого документу позбавляє його права на розпорядження належним йому майном. Разом з тим, позивач не зазначає, яким чином відповідач ставить під сумнів наявність права власності позивача на спірне нерухоме майно, як і не доводить порушення, невизнання та/або оспорення його прав власника будь-якими іншими особами, оскільки право власності позивача на квартиру зареєстровано у встановленому законом порядку та відповідні відомості про це внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно зі статтею 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Тобто вказана позивачем у позовній заяві квартира належить на праві власності позивачу, що останній самостійно зазначає у позовній заяві. При цьому, обставини втрати та/або неможливості повернення позивачем правовстановлюючих документів також не можуть обґрунтовувати порушення прав позивача як власника спірного об`єкту нерухомості у даному спорі про визнання права власності, оскільки позивачем не доведено, що останній не зміг реалізувати своє право на володіння, користування та/або розпорядження спірним об`єктом через відсутність зазначених документів, зокрема, отримав відмову у вчиненні того чи іншого правочину або інші перешкоди у реалізації своїх прав. Той факт, що відповідач надала до суду заяву в якій зазначила, що не визнає, оспорює право власності [PERSON] на квартиру, у зв`язку із чим між сторонами мається спір, суд не бере до уваги, виходячи з наступного. Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. За результатами розгляду справи суд ухвалює рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача). Згідно зі статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 523/9076/16-ц зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Такий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року по справі № 304/1500/17-ц (провадження № 61-1470св20). Встановлення вказаних обставин має істотне значення для формування належного суб`єктного складу учасників розглядуваної справи. Отже, не вчинення позивачем дій із залучення до участі у справі належних відповідачів є наслідком відмови у позові. Суд в своїй ухвалі про залишення позовної заяви без руху вказував позивачу на необхідність обґрунтування своїх позовних вимог до відповідача, однак позивач, звертаючись до суду із заявою про усунення недоліків, наполягав на тому, що вибір відповідача по справі є його правом, та в разі необхідності їм буде заявлено клопотання про заміну неналежного відповідача або залучення до участі у справі співвідповідача, чого в ході розгляду справи зроблено не було. При цьому позивач у позовній заяві обґрунтовує пред`явлення позову до [PERSON] тим, що у разі відмови у задоволенні позову виникне питання про визнання права власності на квартиру за його батьком [PERSON] , як попереднім власником квартири. Проти [PERSON] помер [INFO] , та спадкоємцями після його смерті є позивач та відповідач, яка є його матір`ю та відповідно дружиною померлого [PERSON] . Відповідач [PERSON] на момент смерті батька проживала разом з ним, тому відповідно до ст. 1270 ЦК України вважається такою, що фактично прийняла спадщину після смерті батька. Таке обґрунтування позивача є недоречним, оскільки відповідно до вимог ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Разом з тим, померлий [PERSON] реалізував своє право власності на квартиру за життя, подаривши її позивачу на підставі договору 14.12.1995 року, тому на момент смерті [INFO] не мав у власності зазначеної квартири, тобто така не входить до складу спадщини. Таким чином відповідач не може претендувати на власність спірної квартири в порядку спадкування після смерті чоловіка [PERSON] , оскільки квартира на момент смерті йому не належала. Сам лише факт зазначення відповідачем у своїй заяві про не визнання, оспорювання права власності позивача, без зазначення підстав такого оспорювання, не свідчить про наявність між сторонами спору з приводу нерухомого майна. Реальним спором між сторонами щодо нерухомого майна, в цьому випадку, може бути позов відповідача про оскарження договору дарування. За таких підстав суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України, оскільки позивачем не доведено порушення, невизнання та/або оспорення його прав власника спірного нерухомого майна, як і не доведено того, що відсутність правовстановлюючих документів перешкоджає у реалізації останнім права на володіння, користування та/або розпорядження спірним об`єктом нерухомого майна. Крім цього слід зазначити, що згідно п. 17 Постанови Пленуму Верхового суду України № від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» факт володіння громадянином жилим будинком на праві власності встановлюється судом, якщо у заявника був правовстановлюючий документ на цей будинок, але його втрачено і немає можливості підтвердити наявність права власності не в судовому порядку. В таких справах заявник має подати докази про відсутність можливості одержання чи відновлення відповідного документу про право власності та про те, що на підставі цього документа жилий будинок належав йому на праві власності. Отже позивачем обрано невірний спосіб захисту, та в разі відсутності правовстановлюючого документу на нерухоме майно, неможливості відновлення такого документу та відсутності спору щодо власності на нерухоме майно, факт належності нерухомого майна на праві власності встановлюються судом в порядку окремого провадження шляхом подачі заяви про встановлення відповідного юридичного факту. На підставі ст.ст. 15, 16, 182, 334, 392 ЦК України,

Outcome: dismissed