Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Свій позов мотивує тим, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 25 травня 1991 року. Шлюб був зареєстрований відділом загсу Луцького міськвиконкому, актовий запис № 607. Від даного шлюбу сторони мають одну неповнолітню дитину сина [PERSON], [INFO]. Вказує на те, що спільне життя з відповідачем не склалося. На даний час не ведуть спільного господарства та сумісне проживання остаточно припинено, шлюб існує лише формально, не мають наміру зберегти шлюб. Крім того, відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання неповнолітнього сина, який знаходиться на її повному утриманні. [PERSON] є здоровим та працездатним, а тому має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання сина. Просить розірвати шлюб, укладений 25 травня 1991 року між нею та [PERSON], стягувати з відповідача аліменти в її користь на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в твердій грошовій сумі, щомісячно, в розмірі 2 000 гривень, до досягнення дитиною повноліття. В ході судового розгляду позивач подала до суду заяву про зменшення позовних вимог, з врахуванням якої просить розірвати шлюб, укладений 25 травня 1991 року між нею та [PERSON], стягувати з відповідача аліменти в її користь на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Позивач подала до суду заяву в якій підтримала уточнені позовні вимоги, позов просила задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявився подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності та письмові заперечення в яких просив позов задовольнити частково, а саме шлюб між ним та позивачкою розірвати та стягувати з нього аліменти в користь позивача на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 25 травня 1991 року, зареєстрованому відділом загсу Луцького міськвиконкому, актовий запис № 607 (а.с. 6). Від даного шлюбу сторони мають одну неповнолітню дитину сина [PERSON], [INFO] (а.с. 8). Відповідно до ч.1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно зі змістом ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобовязані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сімї на почуттях взаємної любові, поваги, дружи, взаємодопомоги. Чоловік зобовязаний утверджувати в сімї повагу до матері. Дружина зобовязана утверджувати в сімї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сімї за свою поведінку в ній. Як вбачається зі змісту ч.3 та 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду від 12.06.1998 року № 16 Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю встановлено, що проголошена Конституцією охорона сімї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сімї стали неможливими. Як вбачається з матеріалів справи, позивач та відповідач тривалий час подружніх стосунків не підтримують, проживають окремо, не ведуть спільного господарства, шлюб існує лише формально. Враховуючи особливий характер сімейних відносин, які склалися в даній сімї, та їх обєктивну недоступність для оточуючих, а також беручи до уваги категоричне заперечення позивачем щодо збереження сімї, та з врахуванням вимог ст.ст. 24, 55, 56 СК України, суд приходить до висновку, що шлюб слід розірвати. Згідно ст.180 СК України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] свого обовязку утримувати неповнолітнього сина не виконує, дитина перебуває на утриманні матері [PERSON] Статтею 184 СК України передбачено, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Судом встановлено, що відповідач працює, має регулярний заробіток, а відтак, як того вимагає ст. 183 СК України повинен сплачувати аліменти у частці від його заробітку. Частина заробітку (доходу) матері, батька, як передбачає ст. 183 СК України, визначається судом. При цьому розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що слід стягувати з відповідача в користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. При визначенні розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини суд врахував стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, стягувача аліментів. Рішення суду в частині стягнення аліментів на неповнолітню дитину у межах суми платежу за один місяць слід допустити до обовязкового негайного виконання. З відповідача слід стягнути в користь позивача 243 гривень 60 копійок судового збору, а також 243 гривень 60 копійок судового збору в дохід держави.

Outcome: approved