Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся із вказаними позовними вимогами до відповідачів, просив витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартиру під [ADDRESS], виселити [PERSON] із вказаної квартири; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на свою користь квартиру під [ADDRESS], виселити [PERSON] із вказаної квартири; повернути у власність позивача зазначені об'єкти нерухомого майна; також позивач просив встановити порядок виконання рішення суду, вказавши, що рішення суду є підставою для здійснення державної реєстрації права власності [PERSON] на зазначені квартири. В обґрунтування позовних вимог посилався на таке. Позивач набув право власності на нежилі приміщення під [ADDRESS], на підставі договорів купівлі-продажу від 07 липня 2006 року між ним та ВАТ «Антарктика». У листопаді 2012 року [PERSON], діючи разом з невстановленими особами, увійшовши в довіру до [PERSON], шляхом омани, переконали його передати їм правовстановлюючі документи на спірні нежилі приміщення. На підставі підробленої розписки і підроблених документів про об'єднання двох нежитлових приміщень в одне та про присвоєння їм одного нового номера - 210, замість номерів 204 і 304, на користь [PERSON] ухвалено рішення Приморським районним судом м. Одеси від 30 листопада 2012 року про визнання за ним права власності на нежиле приміщення під [ADDRESS]. Втім, зазначене рішення в подальшому було скасоване, а у задоволенні позову - відмовлено. Проте, відповідач [PERSON] зареєстрував за собою право власності на нежиле приміщення під [ADDRESS], після чого передав право власності на спірне приміщення своєму сину [PERSON] на підставі договору дарування від 27.12.2012 року. В подальшому [PERSON] розділив спірне майно на дві самостійні квартири, яким присвоєно нові номери - [ADDRESS] та [ADDRESS], та вжито дії з переведення їх у до складу жилого фонду. Відповідач [PERSON] продав квартиру під [ADDRESS] [PERSON], право власності за якою на спірне приміщення зареєстровано 31 березня 2013 року. Таким чином, враховуючи, що рішення суду, на підставі якого спірне майно формально вибуло з власності позивача, на сьогоднішній день є скасованим, позивач [PERSON] змушений звернутись до суду із вказаними позовними вимогами. Відповідачі у судове засідання не з'явились неодноразово, про дату, час та місце судового засідання повідомлялись в установленому законом порядку, поважних причин неявки в судове засідання суду не представили. Суд у зв'язку з неодноразовою та повторною неявкою відповідачів та неповідомленням ними про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача, ухвалив розглянути справу та вирішити спір за відсутності відповідачів, які не з'явилися, у порядку заочного розгляду справи. Представник позивача надав суду заяву, якою позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд задовольнити їх у повному обсязі, не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позову. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених письмових доказів. На підставі договорів купівлі-продажу, укладених 07 липня 2006 року між [PERSON] та Акціонерною рибопромисловою компанією «Антарктика» у формі відкритого акціонерного товариства, позивач набув право власності на нежилі приміщення під [ADDRESS]. Зазначені договори посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №299 та №300, відповідно. Оскільки протилежне стороною позивача не доведене, а твердження позивача не спростовані, суд має констатувати наступне: у листопаді 2012 року [PERSON], діючи разом з невстановленими особами, увійшовши в довіру до [PERSON], шляхом обману, переконали його передати їм правовстановлюючі документи на спірні нежилі приміщення під [ADDRESS], які перебували у власності [PERSON] За цими фактом відкрито кримінальне провадження в СВ Приморського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області, що підтверджується витягом з ЄРДР, наявне в матеріалах справах. Згідно з рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2012 року у цивільній справі № 1522/26678/12 за [PERSON] визнано право власності на нежиле приміщення під [ADDRESS], загальною площею 107,8 кв.м., за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності. Зазначене нове нежитлове приміщення № 210 утворене в результаті реконструкції належних позивачу у цій справі нежитлових приміщень під [ADDRESS] та їх об'єднання в одне приміщення (а.с. 8-9). На підставі вказаного рішення суду [PERSON] зареєстрував за собою право власності на нежиле приміщення під [ADDRESS], загальною площею 107,8 кв.м., після чого передав право власності на спірне приміщення своєму сину [PERSON] на підставі договору дарування від 27.12.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №996 та зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» 28.12.2012 року. Після реєстрації права власності на новоутворене спірне нежитлове приміщення № 210, загальною площею 107,8 кв.м., відповідач [PERSON] розділив його на дві самостійні квартири, яким присвоєно нові номери - [ADDRESS] та [ADDRESS] - та які переведено до складу жилого фонду на підставі декларацій про готовність об'єкта до експлуатації від 14.03.2013 року №ОД142130730122 та №ОД142130730730225, загальною площею 49,1 кв. м. (житлова - 32,2 кв.м.) та 58,7 кв.м. (житлова - 28,2 кв.м.) відповідно. Зазначене підтверджується наявною у матеріалах справи відповіддю КП «БТІ» Одеської міської ради від 21.05.2013 року за №3448-05/535 (а.с.14). В подальшому [PERSON] продав квартиру під [ADDRESS] [PERSON], на ім'я якої право власності на спірне приміщення було зареєстровано 31 березня 2013 року. Апеляційним судом Одеської області 25 листопада 2013 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2012 року скасовано, у позовних вимогах [PERSON] відмовлено у повному обсязі (а.с. 10-11). Зазначене рішення апеляційного суду Одеської області залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20 березня 2014 року (а.с. 12-13). Таким чином, рішення, на підставі якого [PERSON] зареєстрував право власності на спірне нерухоме майно, яке в подальшому неодноразово відчужувалось на користь третіх осіб, на сьогоднішній день є скасованим, правові підстави, в силу яких [PERSON] набув право, відпали, втратили свою юридичну силу; інші правові підстави, що б надавали право відповідачам володіти спірним майном та вважатися правомірними його власниками - судом за результатами розгляду цієї справи - не встановлені. Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до правової позиції, сформульованої Пленумом Верховного Суду України у постанові від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Вказаного висновку Верховний Суд України дійшов також і в узагальненні практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними за 2007 рік, згідно із яким якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред'являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. В цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача). Зазначене повною мірою узгоджується із правовою позицією, викладеною у п.21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», згідно із якою у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Згідно з правилом ч. 1 ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 388 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати майно добросовісного набувача у випадку, якщо воно вибуло з володіння власника не з його волі, іншим шляхом. Згідно із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у рішенні від 16 квітня 2014 року по справі № 6-146цс13, за змістом ст. 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Таким чином, судом не може розцінюватись в якості належної правової підстави для набуття права власності відповідне рішення суду, яке в подальшому було скасоване. Наведені обставини свідчать про наявність правових вад під час набуття у власність спірного нерухомого майна, що з огляду на положення ст.ст. 387,388 ЦК України дає підстави для витребування від відповідачів квартир під [ADDRESS], [ADDRESS], на користь позивача. При цьому, судом враховано, що факт зміни відповідачем цільового призначення зазначеного нерухомого майна не може бути об'єктивною перешкодою для витребування вказаного майна на користь позивача та захисту таким чином його законних прав та інтересів, як власника майна, оскільки, як вже було встановлено судом, зазначені об'єкти є тотожними з предметами договорів купівлі-продажу від 07 липня 2006 року, на підставі яких [PERSON] правомірно набув їх у власність. Оцінюючи характер набуття у володіння спірного майна відповідачами [PERSON] та [PERSON], суд констатує, що зі всіх встановлених обставин ці особи мала усі достатні обставини сумніватися у правомірності дій відчужувача, який не вправі був здійснювати відчуження спірної квартири, оскільки не мав правових підстав для набуття права власності на неї. Згідно з ч. 2 ст. 399 Цивільного кодексу України право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником або іншою особою. За наведених обставин підлягає також задоволенню вимога позивача про виселення відповідачів із спірних квартир, оскільки з їх витребуванням припиняється право володіння ними [PERSON] та [PERSON] При цьому, враховуючи, що на сьогоднішній день статус належного позивачу майна формально юридично змінено, з метою захисту прав та інтересів позивача, суд не вбачає перешкод для задоволення вимоги про встановлення порядку виконання цього рішення, вказавши, що рішення суду є підставою для здійснення державної реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Згідно ст.217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Outcome: approved