Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

Позивач - [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Торецьквугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 31.08.2020 року по день фактичного розрахунку та стягнення заборгованості по оплаті лікарняних в сумі 31 736,27 грн. Позивачем доданий розрахунок сум, що підлягають стягненню за період з 31.08.2020 року по 09.10.2020 року (день звернення до суду з позовом) (1 751,22 грн. середньоденна заробітна плата х 30 робочий день затримки). Свої вимоги позивач мотивує тим, що знаходився у трудових відносинах з ДП «Торецьквугілля», зокрема, з відокремленим підрозділом «Шахта «Центральна» до 31.08.2020 року, коли був звільнений за станом здоров`я згідно висновку МСЕК, на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з виходом на пенсію за віком. В день звільнення повний розрахунок з позивачем по заробітній платі здійснений не був. Позивач вважає, що відповідач несе відповідальність за затримку розрахунку з позивачем при звільненні, що стало приводом для звернення до суду за захистом порушеного права. Зокрема, предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача заборгованості по оплаті лікарняних, починаючи з шостого дня та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за лікарняними листами, починаючи з шостого дня тимчасової непрацездатності, що мають сплачуватись за рахунок Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, а саме: лікарняним листом за період з 18.05.2019 року по 27.05.2019 року в сумі 3 056,95 грн., з 05.07.2019 року по 16.07.2019 року в сумі 4 553,92 грн., 15.10.2019 року по 24.10.2019 року в сумі 3 557,15 грн., за період з 04.12.2019 року по 16.12.2019 року в сумі 5 918,80 грн., за період з 11.01.2020 року по 24.01.2020 року в сумі 6 318,36 грн., за період з 11.02.2020 року по 24.02.2020 року в сумі 6 163,47 грн., за період з 24.06.2020 року по 01.07.2020 року в сумі 2 167,62 грн. Позивач в судове засідання не з`явився, просив розглянути справу без його участі, заявлені позовні вимоги підтримує повністю, наполягає на їх задоволенні. Представник відповідача в судове засідання також не з`явився, надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності з урахуванням відзиву на позов. В свою чергу, у відзиві на позов відповідач заперечує проти задоволення позову, вважає його недоведеним, невмотивованим та безпідставним. В обґрунтування відзиву зазначено, що [PERSON] дійсно працював на ВП «Шахта «Центральна» ДП «Торецьквугілля» та 31.08.2019 року був звільнений за станом здоров`я згідно висновку МСЕК, на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з виходом на пенсію за віком. При звільненні було нараховано позивачу: компенсація за невикористану відпустку - 6 713,07 грн., допомога за станом здоров`я - 46 771,75 грн., допомога при звільнені як пенсіонеру за колдоговором - 140 315,24 грн., доплата до середнього заробітку за перші п`ять днів по всім лікарняним - 27 786,20 грн. Станом на 10.09.2020 року заборгованість з виплати заробітної плати по перших п`яти днях лікарняних - відсутня. Щодо заборгованості перед позивачем за лікарняними листами, починаючи з шостого дня непрацездатності, то з представленої відповідачем суду довідки №7/1105 від 10.11.2020 року вбачається, що 15.10.2020 року, вже після звернення позивача з позовом, за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, після сплати відповідачем всіх страхових внесків до ПФ України, був здійснений остаточний розрахунок з позивачем за наступними лікарняними листами: за період з 18.05.2019 року по 27.05.2019 року в сумі 3 056,95 грн., з 05.07.2019 року по 16.07.2019 року в сумі 4 553,92 грн. Решта заборгованості, як зазначає відповідач, а саме, за лікарняними листами за періоди: з 15.10.2019 року по 24.10.2019 року в сумі 3 557,15 грн., з 04.12.2019 року по 16.12.2019 року в сумі 5 918,80 грн., з 11.01.2020 року по 24.01.2020 року в сумі 6 318,36 грн., з 11.02.2020 року по 24.02.2020 року в сумі 6 163,47 грн., з 24.06.2020 року по 01.07.2020 року в сумі 2 167,62 грн., буде сплачена позивачеві за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності після сплати відповідачем всіх страхових внесків до УПФ України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, розглянувши наявні у справі матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, надавши правову оцінку наявним у справі доказам судом встановлено наступне: між сторонами по справі виникли правовідносини, які регулюються КзпП України. Починаючи з 01.11.2004 року до 31.08.2020 року позивач знаходився в трудових відносинах з ДП «Торецьквугілля», а саме, відокремленим підрозділом «Шахта «Центральна». Згідно з наказом № 158 від 31.08.2020 року, [PERSON] був звільнений з займаної посади за станом здоров`я згідно висновку МСЕК на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України та у зв`язку з виходом на пенсію за віком. Зазначені обставини сторонами не оспорюються. (а.с.6-8). Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Так, за ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Однак, всупереч вказаних вище положень КЗпП України, відповідач повний розрахунок з позивачем в день звільнення не здійснив. Зокрема, станом на час звернення з позовом, відповідачем не здійснено остаточний розрахунок з позивачем за лікарняними листами, починаючи з шостого дня непрацездатності, за періоди з 18.05.2019 року по 27.05.2019 року в сумі 3 056,95 грн., з 05.07.2019 року по 16.07.2019 року в сумі 4 553,92 грн., 15.10.2019 року по 24.10.2019 року в сумі 3 557,15 грн., за період з 04.12.2019 року по 16.12.2019 року в сумі 5 918,80 грн., за період з 11.01.2020 року по 24.01.2020 року в сумі 6 318,36 грн., за період з 11.02.2020 року по 24.02.2020 року в сумі 6 163,47 грн., за період з 24.06.2020 року по 01.07.2020 року в сумі 2 167,62 грн. Наведене стало приводом для звернення позивача до суду за захистом порушеного права шляхом стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 52 536,60 грн. за період з 31.08.2020 року по 09.10.2020 року (1 751,22 грн. середньоденна заробітна плата х 30 робочих днів затримки) та стягнення заборгованості по лікарняним листам за 2019 - 2020 роки в сумі 31 736,27 грн. Всього 84 272,87 грн. Разом з цим, вході розгляду справи, а саме, 15.10.2020 року відповідачем було здійснено остаточний розрахунок з позивачем за лікарняними листами, починаючи з шостого дня непрацездатності, за періоди з 18.05.2019 року по 27.05.2019 року в сумі 3 056,95 грн., з 05.07.2019 року по 16.07.2019 року в сумі 4 553,92 грн. Станом на день ухвалення судом рішення відповідачем не здійснено статочний розрахунок з позивачем за лікарняними листами, починаючи з шостого дня непрацездатності, за періоди з 15.10.2019 року по 24.10.2019 року в сумі 3 557,15 грн., за період з 04.12.2019 року по 16.12.2019 року в сумі 5 918,80 грн., за період з 11.01.2020 року по 24.01.2020 року в сумі 6 318,36 грн., за період з 11.02.2020 року по 24.02.2020 року в сумі 6 163,47 грн., за період з 24.06.2020 року по 01.07.2020 року в сумі 2 167,62 грн. на загальну суму 24 125,40 грн. Даний факт підтверджений довідкою ДП «Торецьквугілля» № 7/1105 від 10.11.2020 року. Отже, вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення позову, суд виходив з наступного: відповідно до ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 21 КЗпП України передбачений обов`язок роботодавця виплачувати працівникові заробітну плату. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього кодексу. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (ст.116 КЗпП України). В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП України). Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Частиною другою ст. 2 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До структури заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (ч. 3 ст. 3 цього Закону). Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Отже, встановивши під час розгляду справи, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Як вже зазначалось вище, з боку відповідача має місце затримка розрахунку з позивачем при звільненні, а саме, за лікарняними листами, починаючи з шостого дня непрацездатності, за періоди з 15.10.2019 року по 24.10.2019 року в сумі 3 557,15 грн., за період з 04.12.2019 року по 16.12.2019 року в сумі 5 918,80 грн., за період з 11.01.2020 року по 24.01.2020 року в сумі 6 318,36 грн., за період з 11.02.2020 року по 24.02.2020 року в сумі 6 163,47 грн., за період з 24.06.2020 року по 01.07.2020 року в сумі 2 167,62 грн. Загальна сума заборгованості станом на час ухвалення судом рішення становить 24 125,40 грн. Середньоденна заробітна плата позивача з утриманням обов`язкових платежів складає 1751,22 грн., що підтверджується довідкою ДП «Торецьквугілля» за №7/1105 від 10.11.2020 року (а.с.36). Отже, при вирішенні спору судом було взято до уваги встановлений факт наявності у відповідача заборгованості перед позивачем станом на день ухвалення судом рішення за лікарняними листами, починаючи з шостого дня непрацездатності, за періоди з 15.10.2019 року по 24.10.2019 року в сумі 3 557,15 грн., за період з 04.12.2019 року по 16.12.2019 року в сумі 5 918,80 грн., за період з 11.01.2020 року по 24.01.2020 року в сумі 6 318,36 грн., за період з 11.02.2020 року по 24.02.2020 року в сумі 6 163,47 грн., за період з 24.06.2020 року по 01.07.2020 року в сумі 2 167,62 грн., а саме, на загальну суму 24 125,40 грн. Окрім того, судом взято до уваги представлений позивачем розрахунок суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 31.08.2020 року по 09.10.2020 року (день звернення до суду з позовом) (1 751,22 грн. середньоденна заробітна плата х 30 робочий день затримки), що становить 52 536,60 грн. При цьому, приймаючи рішення у справі, суд керувався правовою позицією Верховного Суду, що викладена в постанові від 21.09.2020 року у справі № 225/5288/18, яка полягає в наступному: «Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Велика Палата Верховного Суду погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, зазначивши, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково». Таким чином, з огляду на наведене вище, зважаючи на очевидну неспівмірність заявленої позивачем до стягнення суми середнього заробітку (52 536,60 грн.) зі встановленим судом розміром фактичної заборгованості (24 125,40 грн.), характером цієї заборгованості (лікарняні, починаючи з шостого дня непрацездатності, що сплачуються роботодавцем працівникові за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності), а також, враховуючи ту обставину, що станом на час прийняття даного рішення відповідачем частково погашено існуючу заборгованість, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, а також, наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат в сумі 24 125,40 грн. Зазначена сума, безумовно, не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Відповідно до ст. 129 Конституції України, однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Таким чином, з`ясувавши обставини справи, дослідивши представлені сторонами докази, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за лікарняними листами за періоди: з 15.10.2019 року по 24.10.2019 року в сумі 3 557,15 грн., з 04.12.2019 року по 16.12.2019 року в сумі 5 918,80 грн., з 11.01.2020 року по 24.01.2020 року в сумі 6 318,36 грн., з 11.02.2020 року по 24.02.2020 року в сумі 6 163,47 грн., з 24.06.2020 року по 01.07.2020 року в сумі 2 167,62 грн., а саме, на загальну суму 24 125,40 грн., а також, 24 125,40 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (сума зазначена без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів). В решті позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Враховуючи часткове задоволення позову, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 481,40 грн. судового збору (48 250,80 грн. / 84 272,87 грн. х 840,80 грн.)

Outcome: partial