Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] та відповідно до позовних вимог просить суд встановити факт родинних стосунків, а саме те, що [PERSON] який помер [INFO] є дідом [PERSON] [INFO] та визнати недійсним заповіт складений [PERSON] на користь [PERSON] , посвідчений Пиватним нотаріусом КМНО Відутою О.В. 29 серпня 2016 року зареєстрований в реєстрі за №915. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що його батьками є [PERSON] та [PERSON] . Спадкодавець [PERSON] є батьком [PERSON] відповідно дідом позивача. Дані обставини підтверджуюються свідоцтвом про народження позивача серії [NUMBER] зареєстроване за актовим записом №532, що видане виконкомом Київської міської ради народних депутатів від 3 березня 1992 року та свідоцтвом про народження батька позивача [PERSON] серії [NUMBER] зареєстроване за актовим записом №294, від 21 жовтня 1965 року. За життя [PERSON] та його батькам спадкодавцю [PERSON] та його дружині [PERSON] в рівних долях належала квартира [ADDRESS] . [INFO] померла бабуся позивача [PERSON] , а [INFO] помер батько позивача [PERSON] . На момент смерті батька позивач був неповнолітнім та в його інтересах діяла мати [PERSON] , яка звернулася в інтересах позивача до нотаріальної контори щодо прийняття спадщини після смерті [PERSON] . В послідуючому позивачу стало відомо, що спадщину після смерті батька [PERSON] прийняв відповідач по справі [PERSON] , який є також сином [PERSON] від першого шлюбу. 9.01.2017 р. помер (спадкодавець) дід позивача [PERSON] 22.03.2017 р. позивач звернувся до приватного нотаріуса КМНО Ніщенко А.П. про прийняття спадщини за заповітом після смерті спадкодавця [PERSON] , заповіт було складено 30.03.2015 р. Але з врахуванням того, що в прізвищах спадкодавця та спадкоємця є розбіжності « [PERSON] » та « [PERSON] » нотаріус не може встановити ступінь рідства. Крім того, приватним нотаріусом КМНО Ніщенко А.П. в рамках даної спадкової справи в спадковому реєстрі було виявлено наявність заповіту від 29.08.2016 р. складеного спадкодавцем [PERSON] на користь відповідача [PERSON] , що був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Відутою О.В. за реєстровим номером №915. Позивач вважає, що вказаний заповіт від 29.08.2016 р. складеного спадкодавцем [PERSON] на користь відповідача [PERSON] , що був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Відутою О.В. за реєстровим номером №915 було посвідчено з порушенням вимог чинного законодавства, а саме в зв`язку з тим, що останній рік життя спадкодавець [PERSON] хворів на різні захворювання, не міг самостійно пересуватися, позивач постійно здійснював догляд за [PERSON] та супроводжував останнього до медичних закладів, крім того [PERSON] сприймав різні медичні препарати які впливали на його свідомість та на підставі викладеного позивач вважає, що спадкодавець [PERSON] в момент посвідчення оспорюваного правочину не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати. В судовому засіданні позивач та його представник наполягали на задоволені позову з обставин викладених в позовній заяві при цьому категорично наполягали на тому, що в момент посвідчення оспорюваного заповіту від 29.08.2016 р. спадкодавець [PERSON] в силу свого психічного стану не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними та свою позицію обґрунтовували шляхом призначення в рамках розгляду справи посмертної судово - психіатричної експертизи. В судовому засіданні представники позивача позов визнали частково, не заперечували того факту, що позивач [PERSON] та спадкодавець [PERSON] є відповідно рідним внуком та дідом така ж ступінь рідства і між відповідачем та спадкодавцем [PERSON] , щодо визнання заповіту складеного [PERSON] на користь [PERSON] посвідченого Приватним нотаріусом КМНО Відутою О.В. 29 серпня 2016 року зареєстрованого в реєстрі за №915 недійсним, то в цій частині представники позивача заперечували щодо задоволенні позову, мотивуючи це тим, що оспорюваний заповіт було складено у відповідності до вимог чинного законодавства та спадкодавець в момент посвідчення заповіту усвідомлював значення своїх дій та міг ними керувати та підстав для проведення в рамках даної справи посмертної судово - психіатричної експертизи не має. Третя особа Приватний нотаріус КМНО Відута Оксана Валеріївнав зал судового засідання не з`явилася, сповіщалася належним чином про день, місце та час розгляду справи в суді. Суд заслухавши думку учасників судового засідання, дослідивши матеріали справив становив наступне, що спадкодавець [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 10.01.2017 р. актовий запис №36. Відповідно до наданих до справи документів спадкодавець [PERSON] є дідом позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] . Як убачається з матеріалів справи позивач [PERSON] 22.03.2017 р. звернувся з заявою до приватого нотаріуса КМНО Ніщенко А.П. про прийняття спадщини після смерті спадкодавця [PERSON] та надав заповіт від 30.03.2015 р. посвідчений нотаріусом Першої київської державної нотаріальної конотори Майхеркевич О.І., який зареєстровано в реєстрі №4-128. На підставі даної заяви приватим нотаріусом КМНО Ніщенко А.П. була заведена спадкова справа №19/2017. Та в рамках даної спадкової справи було встановлено, що спадкодавцем [PERSON] 29 серпня 2016 року було складено заповіт на користь [PERSON] , посвідченого Пиватним нотаріусом КМНО Відутою О.В. зареєстрований в реєстрі за №915. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За вимог ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За вимог ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Також статтею 1233 даного Кодексу визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Крім того статтею 1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Статтею 1235 даного Кодексу передбачено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Також статтею 1268 ЦК України визначено, що Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. В рамках розгляду даної справи судом за клопотанням представника позивача була призначена посмертна судово - психіатрична експертиза, відповідно до висновку якої №635 від 18.11.2019 р. слідує, що [PERSON] за життя та на час посвідчення заповіту від 29.08.2016 р. страждав стійким хронічним психічним розладом у вигляді деменції при хворобі Альцгеймера. [PERSON] на час посвідчення заповіту від 29.08.2016 р. за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Пунктом 8 Постанови визначено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину. За нормою ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних виог та задоволення позову. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України . Враховуючи наведене та

Outcome: approved