Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернула до суду з позовною заявою про визнання права на спадкове майно. Свою заяву обґрунтовує тим, що [INFO] помер її чоловік [PERSON]. Спадкове майно померлого складалося зокрема із права на земельну ділянку площею 5,0 га., яке належало [PERSON] на підставі державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадкування володіння землею за №277 та рішенням Баршівської районної ради народних депутатів Баришівського району Київської області від 11.05.1993 року. У шестимісячний термін після смерті чоловіка, вона звернулася до Баришівської державної нотаріальної контори із заявою про відкриття спадщини. У зв'язку з тим, що померлий чоловік за життя не встиг присвоїти кадастровий номер земельній ділянці, а вона внаслідок цього не може в законному прядку її прийняти, що змусило звернутися з названим позовом до суду. Просить суд визнати за [PERSON] право на земельну ділянку площею 5,0 га, яка належала померлому [PERSON]. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася. Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явився, надавши суду до початку розгляду справи заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги свого довірителя підтримує в повному обсязі. Представник Яблунівської сільської ради на розгляд справи не з'явився. Про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Від сільського голови Холявко М.П. надійшла заява про розгляд справи за відсутності їхнього представника. Позовні вимоги позивача визнають в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що заявлений позов є обґрунтованим та підлягає до задоволення виходячи з наступних міркувань. Судом встановлено, що [INFO] у віці 59 років помер чоловік позивача [PERSON], про що 22 жовтня 1996 року зроблено відповідний запис за № 31 ( а.с.6 ) На час смерті [PERSON] правовідносини зі спадкування були врегульовані нормами Цивільного кодексу Української РСР ( 1963 р.). Відповідно до свідоцтва про одруження від 13 липня 1962 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, відповідно до якого дружині присвоєно прізвище «[PERSON]». При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є діти, дружина і батьки померлого ( ст. 529 ЦК УРСР 1963 р.). 29.10.1996 року [PERSON] було подано до Баришівської державної нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину. Водночас, в жовтні 1996 року до Баришівської державної нотаріальної контори звернулися [PERSON] та [PERSON] із заявою про відмову в прийнятті спадщини після померлого [PERSON] на користь їхньої матері [PERSON]. Згідно з положеннями ст. 548 ЦК УРСР 1963 р., для прийняття спадщини необхідно щоб спадкоємець її прийняв. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, зокрема, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею за № 277, [PERSON] на підставі рішення Баришівської районної Ради народних депутатів Баришівського району Київської області від 11.05.1993 року надано у довічне успадковуване володіння 5,0 га. землі для ведення селянського (фермерського) господарства в межах згідно з планом землеволодіння. Постановою Верховної Ради Української РСР від 05.12.1990 року № 511 «Про вирішення питань, пов'язаних із правом власності на землю», громадянам надавалися земельні ділянки для ведення селянського й особистого підсобного господарства, садівництва, будівництва та обслуговування жилих будинків, задоволення інших потреб, передбачених законом, у довічне успадковуване володіння. Земельним кодексом Української РСР від 18.12.1990 року також передбачалось право громадян на довічне успадковуване володіння землею ( ст. 6 зазначеного Кодексу), а Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.03.1991 року № 889 «Про форми державних актів на право володіння або користування землею і Положення про порядок надання і вилучення земельних ділянок», які втратили чинність, затверджено форму державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею та умови надання такого права. Однак, в подальшому, редакція Земельного Кодексу зазнала змін і поняття «довічного успадковуваного володіння» було виключене, натомість було закріплено поняття «право власності» та «право користування», хоча Кодекс не містив будь-яких положень, що обмежували б право користування земельною ділянкою без переоформлення її правового титулу. Разом з тим, підпунктом другим п. 5 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18.12.1990 № 562 «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» передбачалося, що громадяни, підприємства, установи і організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Відповідно до п. 8 Постанови Верховної Ради України від 13.03.1992 № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України. Згідно з пунктом 6 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18.12.1990 №563 «Про земельну реформу» визначено, що громадяни, підприємства, установи й організації, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до введення у дію Земельного кодексу Української РСР, повинні до 15.03.1994 року оформити право власності або право користування землею. Після закінчення вказаного строку раніше надане їм право користування земельною ділянкою втрачається. Згідно з Постановою Верховної Ради України від 17.02.2004 № 1492 дію вказаного пункту продовжено до 01.01.2008. Однак, рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп положення пункту 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України та пункту 6 Постанови Верховної Ради України «Про земельну реформу» від 18.12.1990 № 563-ХІІ визнано неконституційними та такими, що втрачають чинність з дня ухвалення зазначеного рішення. Таким чином, користувачі земельних ділянок, право яких посвідчено Державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею, не можуть бути позбавлені права користування і не зобов'язані переоформити його на право власності чи укласти договір оренди земельної ділянки. В мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005, суд зазначав, що визнавши право приватної власності громадян на земельні ділянки, які були надані в постійне користування, встановивши порядок набуття цього права у зазначених нормативно-правових актах шляхом безоплатної передачі, держава має вжити всіх необхідних заходів щодо забезпечення безперешкодного набуття громадянами права приватної власності на земельні ділянки. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 « Про практику у справах про спадкування » у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно ч. 3 ст. 41 Конституції України громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ця конституційна гарантія не може тлумачитися як така, що заперечує державний захист інших визнаних майнових прав громадян (крім права власності) або обмежує можливості такого захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства. Таким чином, стосовно права дoвічного успaдковуваного володіння земельними ділянками діє механізм захисту, гарантований статтями 13, 14, 41, 55 Конституції України. Згідно ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За таких обставин, з метою захисту прав позивача, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved