Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Мотивуючи свою заяву тим, що з 17.07.2014 року працював на підприємстві відповідача ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат». 28 серпня 2019 року отримав від адміністрації підприємства ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» попередження про звільнення з 29.10.2019 року за п.1 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до наказу № 4533 від 23.08.2019 року «Про оптимізацію чисельності управління забезпечення режиму та охорони» його повідомили, що займану посаду з 28.10.2019 року виключено з організаційної структури ПАТ «Кривбасзалізрудком» та запропоновано перелік наявних посад на підприємстві. Потім 30.09.2019 року йому запропоновано інший перелік вакантних посад, від яких був вимушений відмовитися у зв`язку з тим, що жодна з них не відповідала фаху та освіті. Після чого, 29.10.2019 року його було звільнено з посади охоронника мобільної групи 4 розряду дільниці № 2 управління забезпечення режиму та охорони за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вказує, що в наказі № 4533 від 23.08.2019 року «Про оптимізацію чисельності управління забезпечення режиму та охорони» зазначено про створення нового штатного розпису управління забезпечення режиму та охорони в строк до 17.09.2019 року, однак в період з 17.09.219 року по 28.10.2019 року йому не пропонувалось підприємством зайняти вільні посади в управлінні забезпечення режиму та охорони згідно нового штатного розпису. Вважає такі діє підприємства дискримінаційними, не обґрунтованими та не законними та просить поновити його на роботі і стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі. Уточнивши свої позовні вимоги 13 лютого 2020 року в частині стягнення середньої заробітної плати в сумі 68560 гривень 48 копійок за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі та покласти судові витрати по справі на відповідача. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.12.2019 року позовну заяву прийнято до свого провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву. Представники відповідача скористалися правом надання відзиву, в якому просили у задоволенні позовних вимог відмовити у зв`язку з тим, що вони не обґрунтовані та не законні. В обґрунтування зазначили, що позивач з 17.07.2014 року по 29.10.2019 року перебував у трудових відносинах з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на посаді охоронника. Відповідно до наказу № 4533 від 23.08.2019 року «Про оптимізацію чисельності управління забезпечення режиму та охорони» охоронник мобільної групи 4 розряду дільниці №2 Управління забезпечення режиму та охорони, [PERSON] 28.08.2019 року був ознайомлений під підпис з вищевказаним наказом. На виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України 28.08.2019 року позивач персонально під підпис попереджений про наступне вивільнення, допускаючи можливість працевлаштування упродовж строку попередження. Одночасно [PERSON] запропоновані вакантні місця роботи підприємства станом на 28.08.2019 року, проте він відмовився. 03.10.2019 року [PERSON] був ознайомлений під підпис з вільними вакансіями на підприємстві станом на 30.09.2019 року, проте, він відмовився від переведення на одну з вакантних посад. З протоколу засідання атестаційної комісії від 28.10.2019 року на дільниці № 2 управління забезпечення режиму та охорони ПАТ «Кривбасзалізрудком» вбачається, що було розглянуто та затверджено списки працівників, які мають переважне право на заміщення посад інспектора внутрішнього контролю відділу контролю за забезпечення режиму охорони, однак відповідно до порівняльної таблиці переважного права у позивача відсутнє переважне право на заміщення вакантних посад інспекторів відділу контролю за забезпеченням режиму та охорони. Акцентували увагу суду, що станом на день звернення позивача з позовною заявою до суду про поновлення на роботі, на підприємстві відсутній новий штатний розпис, оскільки через оптимізацію управління на підприємстві відсутнє Управління забезпечення режиму та охорони. Також, зазначають, що адміністрація ПАТ «Кривбасзалізрудком» зверталася з поданням № 53-18/1315 від 11.10.2019 року про надання згоди на розірвання трудового договору до Первинної організації Профспілки трудящих металургійної та гірничодобуваної промисловості України ПАТ «Кривбасзалізрудком», членом якої є позивач [PERSON] , на що було надано згоду на звільнення працівника за п.1 ст. 40 КУпП України у зі скороченням штату працівників. У зв`язку з чим в останню робочу зміну 29.10.2019 року по її закінченню, [PERSON] було вручено копію наказу № 1845-к від 21.10.2019 року « Про перенесення дати звільнення та звільнення», видана належно оформлена трудова книжка та ознайомлено з його виплатами, які належать йому при звільненні. Отже, звільнення позивача відбулося згідно процедури чинного трудового законодавства України, у зв`язку з чим відсутні правові підстави поновлення [PERSON] на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Щодо заявлених вимог позивача про стягнення середнього заробітку в сумі 68 560 гривень 48 копійок заперечували у зв`язку з тим, що позивачем не сплачено судовий збір з вищевказану майнову вимогу. 03 січня 2020 року на адресу суду надійшла від позивача [PERSON] відповідь на відзив, в якому останній зазначає, що відповідно до норм трудового законодавства України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в реорганізації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці, однак адміністрацією підприємства не було враховано, що він має дві вищі освіти за якими здобув кваліфікацію інженера з комп`ютерних систем та юриста, але цим документам не було надано жодної оцінки. Вказує, що ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» у разі звільнення всіх охоронників на підставі Наказу № 4533 від 23.08.2019 року, то трудові договори повинні розірвати з усіма співробітниками охорони, а по факту деяких робітників не звільнили з роботи, а наказом перевели на новостворені посади, які йому навіть не пропонувались. Представники ПАТ «Кривбасзалізорудком» 15 січня 2020 року подали через канцелярію суду заперечення на відповідь на відзив позивача, в яких вказають, що позивач персонально під підпис 28.08.2019 року був попереджений про вивільнення, одночасно йому були запропоновані вакантні місця роботи на підприємстві станом на 28.08.2019 від яких він відмовився. 03.10.2019 року [PERSON] знову ознайомили під підпис з вільними вакансіями на підприємстві станом на 30.09.2019 року, проте, він вдруге відмовився від переведення на одну з вакантних посад на підприємстві. До структури підприємства входить учбово-курсовий центр, у якому позивач мав можливість здобути іншу професію та перевестись на одну з запропонованих підприємством вакансій, однак не виявив бажання. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Представники відповідачів в судовому засіданні заперечували, щодо позовних вимог вважали їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Просили при вирішенні рішення врахувати відзив на позовну заяву. Свідок [PERSON] в свої показах зазначив, що на момент звільнення новий штатний розпис не було складено,а лише розроблявся. Зі старого штатного розпису було виключено осіб яких звільнили. Зі списком вільних посад, який позивач додав до своєї позовної заяви, [PERSON] ознайомлений не був, тому жодних пояснень надати не може. До його посадових обов`язків входить складання штатного розпису та списку наявних посад, які потім передається до відділу кадрів. На питання представника позивача [PERSON] надав наступні пояснення, що участі в атестаційній комісії, яка збиралась 29 жовтня 2019 року, не брав. Наскільки йому відомо це не була атестаційна комісія. Атестаційна комісія буває двох типів: 1-й - це стосовно умов праці та вона збирається один раз в п`ять років, відповідно до закону, 2-й вид - це перевірка знань та вмінь особи на відповідність посаді яку вона обіймає. Стосовно того що його прізвище зазначено в протоколі комісії пояснив, що цей документ він не підписував та участі у зборах не брав. Посади інспектора не існувало на момент складення штатного розпису. Відмінність посад охоронця і інспектора полягає в тому, що охоронець - це робоча професія, а інспектор - це фахівець. Свідок [PERSON] пояснив, що позивач [PERSON] працював в мобільній групи охорони та його звільнили у зв`язку зі змінами в організації виробництва, точну дату не пам`ятає. Посади в відділку контролю та охорони не пропонувались, було запропоновано лише посади які не відповідали фаху та досвіду позивача. [PERSON], який був начальником охорони, було звільнено 28-го числа, а [PERSON] 29-го, оскільки керівництво не має права звільняти особу в її вихідний ден, тому звільняють в останню робочу зміну. Посаду [PERSON] нікому не пропонували, з новим штатним розписом та з проколом засідання атестаційної комісії його не знайомили. Свідок [PERSON] надав наступні пояснення: що звільнили всіх працівників відділу, через деякий його прийняли до новоствореного відділу. Після звільнення керівництво на власний розсуд відбирало осіб яким було запропоновано посади відповідно до їх освіти. На питання представника відповідача зазначив, що позивач не працював в шкідливих умовах. Вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказує, що приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру». Стаття 8 Конвенції «захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом». Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя». (OLEKSANDR VOLKOV v. UKRAINE, № 21722/11, § 165, ЄСПЛ, від 09 січня 2013 року). Розглядаючи справи про поновлення на роботі, суд повинен з`ясувати, чи відбулася ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи дотримано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці; про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або ж власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Зазначена позиція відображена, зокрема, в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ по справі №331/8965/15-ц від 14 червня 2017 року, по справі № 332/757/15ц від 27 квітня 2016 року, по справі № 454/308/15-ц від 13 квітня 2016 року, по справи № 756/17911/14ц від 01 червня 2016 року, по справі № 6-36752ск15 від 6 квітня 2016 року, по справі № 501/2476/15-ц від 01 лютого 2017 року. Аналогічна позиція викладена і в постановах Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі № 487/6407/16-ц, у справі № 569/10189/16-ц від 31 жовтня 2018 року, у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 523/18850/14-ц. Згідно із статтею 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За правилами статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також у збереженні роботи. Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбачених трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України). Аналіз указаних норм трудового права дає підстави для висновку, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Судом встановлено, що [PERSON] з 17.07.2014 року по 29.10.2019 року працював на підприємстві ПАТ « КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» звільнено з підприємства у зв`язку з скороченням штату на підставі п.1 ст. 40 КЗПП України, що підтверджується копією трудової книги позивача (а.с. 7). 28 серпня 2019 року позивача [PERSON] було попереджено під особистий підпис, що на підставі Наказу № 4533 від 23.08.2019 року «Про оптимізацію чисельності управління забезпечення режиму та охорони» робоче місце охоронника мобільної групи управління забезпечення режиму та охорони з 28.10.2019 року виключено з організаційної структури ПАТ «Кривбасзалізрудком» та запропоновано переведення на вакантні місця згідно штатного розпису станом на 28.08.2019 року та попереджено, що в разі відмові його буде звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України ( а. с. 51). З Наказом № 4533 від 23.08.2019 року «Про оптимізацію чисельності управління забезпечення режиму та охорони» позивач [PERSON] ознайомлений під підпис, що підтверджується листом ознайомлення (а.с. 52). Позивачу вдруге було запропоновано перелік вакантних посад на підприємстві ПАТ «Кривбасзалізрудком» станом на 30.09.2019 року (а.с.54-58). Відповідно до листа ознайомлення з вакантними посадами ПАТ «Кривбасзалізрудком» станом на 30.09.2019 року [PERSON] 03.10.2019 року ознайомлений під підпис з вакантними посадами, однак відмовився від переведення на іншу посаду зазначивши, що запропоновані вакансії не відповідають його освіті (а. с. 53). Відповідно до Протоколу засідання атестаційної комісії від 28.10.2019 року було узгоджено список працівників, які мають переважне право займати посади інспекторів внутрішнього контролю відділу контролю по забезпеченню режиму охорони, та за порівняльною таблицею визначення переважного права на заміщення вакантних посад інспекторів відділу контролю за забезпеченням режиму та охорони позивач [PERSON] не зайняв переважне право на заміщення вакантних посад (а.с. 59-60). Підприємство ПАТ «Кривбасзалізрудком» 11 жовтня 2019 року звернулося з поданням до ПЕРВИННОЇ ПРОФСПІЛКИ ТРУДЯЩИХ МЕТАЛУРГІЙНОЇ ТА ГІРНИЧОДОБУВНОЇ ПРОМИСЛОВОСТІ УКРАЇНИ ПАТ «КРИВБАСЗАЛІЗРУДКОМ» про надання згоди на розірвання трудового договору [PERSON] , охоронника мобільної групи забезпечення режиму та охорони згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, в зв`язку зі скороченням штату працівників (а.с. 61). За змістом витягу із протоколу ПЕРВИННОЇ ПРОФСПІЛКИ ТРУДЯЩИХ МЕТАЛУРГІЙНОЇ ТА ГІРНИЧОДОБУВНОЇ ПРОМИСЛОВОСТІ УКРАЇНИ ПАТ «КРИВБАСЗАЛІЗРУДКОМ» № 17 від 21.10.2019 року вбачається, що підприємству ПАТ «Кривбасзалізрудком» надано згоду згоди на звільнення [PERSON] (табельний № 2986), з посади охоронника мобільної групи забезпечення режиму та охорони згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, в зв`язку зі скороченням штату працівників (а.с.62). Наказом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» № 1854-к від 21.10.2019 року «Про перенесення дати звільнення та звільнення» [PERSON] звільнено з підприємства з 29.10.2019 року згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з скороченням штату працівників (а.с.63-64). У відповідності до Наказу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» № 5646 від 21.10.2019 року « Про внесення змін до штатного розпису апарата управління ПАТ «Кривбасзалізрудком» створено у структурі апарату управління комбінату ВІДДІЛ КОНТРОЛЮ ПО ЗАБЕЗПЕЧЕННЮ РЕЖИМУ ТА ОХОРОНИ та внесені до штатного розпису до цього відділу 55 штатних одиниць ( а.с. 147-149) . Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. У частині першій статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Аналіз даної норми дає підстави дійти висновку про те, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, а саме: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених в цьому пункті цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України). Частиною третьою статті 49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Отже, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом. Матеріалами справи підтверджується, що в той час коли підприємством ПАТ «Кривбасзалізрудком» було винесено Наказ № 1854-к «Про перенесення дати звільнення та звільнення» [PERSON] звільнено з підприємства 29.10.2019 року згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з скороченням штату працівників. Натомість, за заявами працівників [PERSON] та [PERSON] було переведено на вакантні посади охоронника 4 розряду групи з охорони будівель комбінату відділу контролю по забезпеченню режиму та охорони комбінату ( а. с. 83-84). Крім того відповідно до Наказу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» № 5646 від 21.10.2019 року «Про внесення змін до штатного розпису апарата управління ПАТ «Кривбасзалізрудком» створено у структурі апарату управління комбінату ВІДДІЛ КОНТРОЛЮ ПО ЗАБЕЗПЕЧЕННЮ РЕЖИМУ ТА ОХОРОНИ та внесені з 28.10.2019 року до штатного розпису до цього відділу 55 штатних одиниць, які на день звільнення [PERSON] 29.10.2019 року останньому не пропонувалися. Таким чином, суд приходить до переконання, що звільнення позивача за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України було здійснено в порушення вимог ст. 49-2 КЗпП України, оскільки позивачу не були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві з дня попередження про вивільнення і які існували на день його звільнення. Такий самий висновок зробив Верховний Суд України у справі за № 6-40цс15, Постанова ВСУ від 01.04.2015 року, вказавши, що згідно з частинами першою та третьою статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України не є обов`язком роботодавця. Тому, порушене право позивача підлягає відновленню, шляхом скасування наказу № 1854-к від 21 жовтня 2019 року про звільнення [PERSON] та поновленням його на роботі в займаній посаді з дня його звільнення, тобто з 29 жовтня 2019 року. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх повних двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Таким чином, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, що передували звільненню з урахуванням вимог, викладених у Порядку. На виконання ухвали Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 липня 2020 року представниками ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» було надано розрахунок середнього заробітку за період з 01.11.2019 року по день винесення рішення 13.08.2020 року у розмірі 104 967 грн. 01 коп. (а.с.172,173) Як вбачається з розрахунку [PERSON] нарахована заробітна плата у серпні 2019 року за 144 відпрацьованих часів - 10190,34 грн., у вересні 2019 року за 204 відпрацьованих часи - 13180,42 грн. Середньогодинна зарплата становить 67,1574 грн. Середньомісячна заробітна плата становить 11 282,44 грн. (а.с. 173). В силу положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В судовому засіданні сторонами не заперечувалися обставини щодо періоду вимушеного прогулу з 01.11.219 року по 13.08.2020 року та суми середнього заробітку (пояснення представників сторін в судовому засіданні 13 серпня 2020 року), а отже суд приходить до висновку про стягнення на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 104 967 грн. 01 коп., без віднімання сум податків та зборів, які підлягають нарахуванню відповідно до чинного законодавства та утриманню роботодавцем при виконанні судового рішення. Згідно п. п. 2, 4 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про, зокрема присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць та поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Відповідно до довідки № 788 від 10.08.2020 року, наданою ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» середньомісячна заробітна плата, яка підлягає стягненню на користь [PERSON] становить 11 282 грн. 44 коп. Стосовно питання про судові витрати суд зазначає наступне. Частина 1статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Згідно позовної заяви [PERSON] , поданої ним у листопаді 2019 року, в ній заявлено дві самостійні вимоги: немайнового характеру (скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі) та майнового характеру (стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу). Пунктом 12 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» передбачено, що у випадках об`єднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір згідно з частиною третьою статті 6 Закону № 3674-VI підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для позовних заяв зі спорів немайнового характеру. При цьому судовий збір може бути сплачений окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами. На час подання позову, відповідно до п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» зі змінами від 06.12.2016 року № 1774-VІІІ, ставка судового збору із позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою встановлена в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору із позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою встановлена в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. При подачі позову підлягав сплаті судовий збір у розмірі 768,40 грн. за вимогу немайнового характеру та 1049,67 грн. - за вимогу майнового характеру, всього 1818,07 грн. З огляду на те, що позовні вимоги задоволені, враховуючи приписи статті 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави за вимогу немайнового характеру в сумі 1049 гривень 67 копійок та судовий збір на користь позивача, який сплачений ним за вимогу майнового характеру в сумі 768 гривень 40 копійок, що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією (а.с. 17).

Outcome: approved