Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 15 травня 2017 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач взяв у нього в борг грошові кошти у сумі 70 000,00 грн., та зобов'язався повернути вказану позику у строк до 01 березня 2018 року. Проте у встановлені строки та до теперішнього часу відповідач борг не повернув, тому просить стягнути з [PERSON] вказану суму. Ухвалою суду від 18 липня 2018 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 18 липня 2018 року відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову, за відсутності належних та допустимих доказів факту належності вказаної квартири відповідачу та не співмірності із заявленими вимогами. В судове засідання сторони не з'явилися. В матеріалах справи міститься заява позивача [PERSON] про розгляд справи за його відсутності, наполягає на задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав заяву про визнання позову та розгляд справи за його відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи і інші докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 15 травня 2017 року відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 70 000,00 грн. зі строком їх повернення до 01 березня 2018 року. На підтвердження отриманих коштів [PERSON] надав розписку (а.с. 6 - розписка), однак у зазначений термін борг не повернув. Згідно зі ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Відповідно до положень статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Вказане підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 08 червня 2016 р. (справа № 1103цс16), від 12 квітня 2017 року (справа №442/8157/15-ц), тощо, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, З матеріалів справи вбачається, що відповідачем надано позивачу розписку про отримання в борг грошей, а отже сторони дотримались письмової форми договору. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій саме сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Ст. 526 ЦК України визначає, що зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов позики та Цивільного Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а при відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Крім того, частинами 2, 3 ст. 545 ЦК України визначено, що якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Виходячи з наведених вище норм матеріального права, визначальним фактором при визначенні правовідносин позики є визначення розписки як боргового документа. Борговим документом або документом, що підтверджує факт укладення договору позики, має бути документ в якому визначені основні характеристики договору позики згідно з положеннями ст. 1046 ЦК України. Таким чином, наявність у розписках визначеного обов'язку позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) дає можливість визначення правовідносин, що виникли між сторонами як з договору позики. Правовий аналіз ст. 545 ЦК України дає підстави вважати, що держатель оригіналу боргового документа є належним кредитором у зобов'язанні, на підтвердження виникнення якого наданий такий документ. Тобто наявність оригіналів документів у позивача може свідчити про наявність певних зобов'язань саме перед ним. Позивачем надано суду оригінал розписки про отримання відповідачем боргу в розмірі 70 000,00 грн. (а.с. 6), текст оригіналу розписки не містить надпису позивача щодо повернення суми боргу відповідачем. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову та вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики в розмірі 70 000 грн. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки відповідно до п.13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 №3674-VI позивач звільнений від сплати судового збору як учасник бойових дій, він підлягає стягненню з відповідача в дохід держави в розмірі 704,80 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved