Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом, в якому він зазначив, що він з 20.02.1981 року по 05.09.1995 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи в якості водія автонавантажувача та звільнений з роботи на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України, за станом здоровя, в звязку із отриманням інвалідності. Вказав на те, що 21.04.1995 року на робочому місці він отримав травму перелом лівої великої гомілкової кістки. Внаслідок трави йому було встановлено діагноз: остеомієліт лівої великої гомілкової кістки. За наслідками розслідування нещасного випадку роботодавцем (відповідачем) було складено відповідний акт форми Н-1 від 22.04.1995 року, відповідно до якого було встановлено факт нещасного випадку на виробництві, який трапився з ним. За висновком МСЕК від 05.09.1995 р. йому було встановлено другу групу інвалідності внаслідок трудового каліцтва. В подальшому, за висновком МСЕК від 26.09.1996 року, йому було встановлено 50% стійкої втрати професійної працездатності та третя група інвалідності, причиною інвалідності зазначене трудове каліцтво. Вказав на те, що травма, яку він отримав внаслідок нещасного випадку на виробництві, призвела до інвалідності, п до порушення нормальної життєдіяльності; через поганий стан здоровя він змушений був звільнитися з роботи, крім того він постійно відчуває біль, тому змушений постійно проходити курси лікування, на що витрачає немалі кошти. Він морально страждає, так як не має можливості вести повноцінне сімейне життя, порушені відносини з оточуючими людьми, близькими та друзями, порушені його плани на подальше життя, через що у нього зявилось почуття тривоги перед майбутнім. Крім того, внаслідок травми, він не може вільно пересуватись, тільки за допомогою палиці, не може довго ходити, стояти, постійно відчуває біль. Він морально страждає, так як не має можливості вести повноцінне сімейне життя, порушені його відносини з оточуючими людьми, близькими та друзями, порушені його плани на подальше життя, через що у нього зявилось почуття тривоги перед майбутнім Тому вважає, що факт спричинення відповідачем йому моральної шкоди є наявний. Просить суд стягнути з ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» на свою користь у відшкодування моральної шкоди заподіяної ушкодженням здоровя, повязаним з трудовим каліцтвом, 50 000 грн. Просив справу розглянути у його відсутність у звязку із поганим самопочуттям. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі і просив їх задовольнити, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Стверджує, що позивач повинен докладати немалих зусиль для забезпечення належного рівня здоровя для гідного проживання, витрачає значні для нього кошти на постійне та тривале лікування, зважаючи, зокрема, на теперішнє ціноутворення. Просить суд позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» у судовому засіданні визнала позовні вимоги позивача частково, у розмірі 3000 грн.. Підтвердила те, що позивач дійсно тривалий час перебував у трудових відносинах з відповідачем, і 21.04.1995 року з позивачем стався нещасний випадок. Під час виконання роботи виникла необхідність прибрати металеві піддони, які заважали проїзду автонавантажувача. Водій [PERSON] зупинив автонавантажувач, не вимкнув двигун та не ввімкнув ручні гальма, почав вкладати металеві піддони на вила автонавантажувача, внаслідок чого автонавантажувач самовільно прийшов в рух по схилу. [PERSON] вирішив зупинити автонавантажувач, який рухався, натиснувши рукою на гальма, але в цей час автонавантажувач почав падати з бровки та затянув за собою водія [PERSON], який через падіння травмував ліву ногу. Вказала на те, що нещасний випадок з позивачем стався з причин необережності позивача та нехтування правилами безпеки. На підприємстві було складено акт про нещасний випадок на виробництві, відповідно до якого було встановлено наявність 30% вини водія автонавантажувача [PERSON] в нещасному випадку, який з ним стався, так як ним було порушено п.3.27 «Інструкції по охороні праці для машиніста автонавантажувача». Просить суд врахувати зазначене, та задовольнити позовні вимоги у сумі 3000 грн. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази, суд встановив наступне. Судом встановлено те, що [PERSON] з 20.02.1981 року до 05.09.1955 року включно перебував у трудових відносинах з відповідачем, спочатку в якості пресувальника, потім водієм автонавантажувача, про що свідчать відповідні записи у трудовій книжці позивача. 09.05.1995 року позивача було звільнено з роботи на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України, за станом здоровя, в звязку із отриманням інвалідності. Підприємством було складено акт форми Н-1 №9 від 22.04.1995 року, нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, в якому визначено те, що причинами даного нещасного випадку є технічні, організаційні та порушення [PERSON] вимог Інструкції з охорони праці водія автонавантажувача. Згідно акту, 21.04.1995 року о 14 годині 00 хвилин з водієм автонавантажувача [PERSON] стався нещасний випадок при наступних обставинах. Під час виконання роботи виникла необхідність прибрати металеві піддони, які заважали проїзду автонавантажувача. Водій [PERSON] зупинив автонавантажувач, не вимкнув двигун та не ввімкнув ручні гальма, почав вкладати металеві піддони на вила автонавантажувача. Автонавантажувач самовільно прийшов в рух по схилу. [PERSON] вирішив зупинити автонавантажувач, який рухався, натиснувши рукою на гальма, але в цей час автонавантажувач почав падати з бровки та затянув за собою [PERSON], який через падіння травмував ліву ногу. Висновком МСЕК від 15.01.2007р. [PERSON] вперше було встановлено 2 групу інвалідності; в звязку з трудовим каліцтвом. В подальшому, 26.09.1966 року, [PERSON] висновком МСЕК було встановлено безстроково 3 групу інвалідності та 50 % втрати працездатності; причиною інвалідності зазначено трудове каліцтво. . Слід зазначити те, що дійсно, на час встановлення позивачеві стійкої втрати професійної працездатності обовязок по сплаті страхової виплати, у відповідності до вимог ст.ст.21,28,34 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності » у редакції, чинній на час встановлення позивачеві стійкої втрати професійної працездатності, обовязок по сплаті страхової виплати за моральну шкоду, спричинену внаслідок професійного захворювання покладався на Фонд, однак з 01.01.2015 року набрав чинності Закону України «Про внесенні змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообовязкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», яким було внесено зміни до вказаного закону Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»., а саме вказаний закон викладено в новій редакції з назвою «Закон України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування». Згідно із ч.8 ст.36 вказаного Закону, відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу Законів про працю України. З огляду на зазначену вище норму Закону, законодавець визначився у питанні щодо виду страхових виплат та зазначив, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою незалежно від часу настання страхового випадку проте це не позбавляє вказаних осіб права на отримання такого відшкодування відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Відповідно до \~ст. 13 Закону України «Про охорону праці»\~ роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Також роботодавець здійснює контроль за додержанням працівником технологічних процесів, правил поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва,використання засобів колективного та індивідуального захисту, виконання робіт відповідно до вимог з охорони праці, та несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Згідно до вимог ч.2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 237-1 Кодексу законів про працю України\~передбачено відшкодування власником або уповноваженими ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань, або втрати нормальних життєвих звязків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, моральну шкоду, спричинену позивачу, повинен відшкодувати роботодавець, відповідач по справі, оскільки шкода здоровю завдана при виконанні позивачем трудових обовязків, про що свідчить акт розслідування нещасного випадку на виробництві, висновок МСЕК та інші документи, які є в справі. На підставі п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями(бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить,, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. п.9- розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних,психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат( їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] внаслідок отриманої виробничої травми став інвалідом в звязку із чим підприємство, відповідач по справі, розірвав з ним трудовий договір на підставі ст. 40 ч.2 КЗпП України в звязку із станом здоровя, яке перешкоджає продовженню даної роботи. Стан здоровя його не поліпшився і на теперішній час він є інвалідом внаслідок трудового каліцтва, яке отримав на підприємстві відповідача, наявне у нього захворювання: остеомієліт лівої великої гомілкової кістки. Він постійно відчуває біль, змушений витрачати немалі кошти на лікування. Данні обставини призвели до порушення нормальних життєвих звязків , що призвело до моральних страждань. Доводи відповідача про те, що нещасний випадок з позивачу стався виключно внаслідок його дій, а також щодо відсутності правових підстав для відшкодування позивачеві моральної шкоди, судом не приймаються, оскільки нещасний випадок з позивачем стався під час виконання ним трудових обов'язків, а\~ст. 13 Закону України «Про охорону праці»\~(у тому числі на час встановлення виробничої травми позивачу) передбачає, що роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. При вирішенні даного спору суд керується ст. 10 ЦПК України у відповідності з вимогами якої цивільне судочинство здійснюється на засадах загальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на як вона посилається як на підставу своїх вимога бо заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданий відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Визначаючи розмір відшкодування, суд керує принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості та враховує також, що на даний час [PERSON] має 3 групу інвалідності, інвалідність встановлено безстроково. Суд враховує тяжкість наявного у позивача трудового каліцтва та відповідні ускладнення здоровя позивача, які наступили внаслідок отримання каліцтва; ступінь втрати професійної працездатності, отримання третьої групи інвалідності безстроково, глибину і тривалість моральних і фізичних страждань позивача, який в періоді середньої дорослості змушений постійно слідкувати і реагувати на найменші зміни в стані свого здоровя, саму характеристику хвороби, що значно впливає на якість соціальних звязків, необхідність проводити медикаментозне лікування і підтримувати стан здоровя на оптимально можливому рівні, докладати додаткові зусилля для організації свого життя. Також суд зазначає на те, що відповідачем-роботодавцем не було здійснено контроль за додержанням працівником вимог з охорони праці, що потягло настання нещасного випадку, в той час як роботодавець, у відповідності до чинного законодавства, здійснює контроль за додержанням працівником виконання робіт відповідно до вимог з охорони праці та несе безпосередню відповідальність за порушення робітником зазначених вимог. Тому, на підставі наявних доказів, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд оцінює завдану моральну шкоду позивачеві у розмірі 20000 грн. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача грошовий еквівалент завданої моральної шкоди у сумі 20000 грн., що є достатньою сатисфакцією за ушкодження здоровя внаслідок трудового каліцтва, в іншій частині позовних вимог слід відмовити. Оскільки при подачі позову до суду позивач звільнявся від сплати судових витрат, то відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

Outcome: partial