Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до виконавчого комітету Вінницької міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне об`єднання», [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно. Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 26.12.1991 р. за № 489, будинок [ADDRESS] зареєстровано за УЖБК № 3. Позивач був членом вказаного УЖБК № 3 та повністю вніс пай за кооперативну квартиру №149 у цьому будинку. Позивач звернувся до реєстраційної служби Виконавчого комітету Вінницької міської ради Вінницької області з метою реєстрації права власності, однак у зв`язку відсутністю довідки кооперативу про членство особи в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску у повному обсязі державний реєстратор відмовив у реєстрації прав. З метою ефективного захисту своїх порушених прав позивач звернувся до суду із цим позовом, в якому просить визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . У судовому засіданні представник позивача адвокат Люлик Р.І. позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, викладених у ній (а.с.38-40). Представник відповідача за довіреністю [PERSON] при вирішенні питання щодо заявлених позовних вимог поклався на розсуд суду, своїм правом на відзив не скористався. Представник третьої особи адвокат Міщенко А.Г. при вирішенні питання щодо заявлених позовних вимог поклався на розсуд суду, своїм правом на пояснення не скористалась. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] у судове засідання не з`явилися, однак надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій не заперечила щодо задоволення позовних вимог (а.с.81). Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Так, у судовому засіданні достовірно встановлено, що будинок [ADDRESS] був збудований та зареєстрований за житлово-будівельним кооперативом «Комунальник». Зокрема, з рішенням Вінницької міської ради народних депутатів трудящих від 28 листопада 1991 року №436 затверджено рішення загальних зборів членів та список членів ЖБК «Комунальник» від 01.11.1991, відповідно до якого позивачу [PERSON] була надана квартира і виданий ордер на заселення кооперативної трикімнатної квартири [ADDRESS] на склад сім`ї три особи - [PERSON] , дружина [PERSON] , дочка [PERSON] (а.с.96-97). На підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 26.12.1991 р. за № 489, будинок [ADDRESS] був переданий для експлуатації та обслуговування УЖБК № 3 (а.с.17), а на даний час перебуває на балансі департаменту житлового господарства Вінницької міської ради. Відповідно до рішення ВК ВМР №25 від 10.01.2013 «Про обслуговування житлового фонду», будинок [ADDRESS] знаходиться на обслуговуванні ТОВ «ЖЕО» (а.с. 109-114). У матеріалах цивільної справи наявна копія розрахункової книжки, з якої вбачається, що позивач з 1991 року по 1993 рік справно сплачував пайовий внесок за квартиру [ADDRESS] (а.с. 46-59). Останній платіж [PERSON] провів у листопаді 1993 року (а.с.102). Суд звертає увагу, що на кожній квитанції є читабельний відтиск печатки Госпрозрахункового відділу по житловим кооперативам при Вінницькій міській Раді народних депутатів, зазначено цільове призначення платежу. Відповідно до оборотної відомості №2 УЖБК №3 пайовий внесок за квартиру №149 , закріплену за [PERSON] , становив 22 271,46 карбованців, заборгованість за ним не рахувалась (а.с.106-108). Отже, загальна вартість квартири станом на 1993 рік складала 22 271, 46 карбованців. Таким чином, [PERSON] повністю вніс пай за кооперативну квартиру [ADDRESS] , що підтверджується також довідкою ТОВ «Житлово-Експлуатаційне Об`єднання» від 19.02.2020 (а.с.16). Однак реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] станом на 24.02.2020 не проведена відповідно до довідки КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» №1357 (а.с.17). Відповідно до довідок ТОВ «Житлово-Експлуатаційне Об`єднання» від 05.02.2020, у квартирі [ADDRESS] проживало 3 особи до 07.12.2016 року, коли донька позивача та третьої особи [PERSON] вибула до іншого місця проживання (а.с.19). На даний час у квартирі зареєстровані та проживають позивач у справі [PERSON] та третя особа [PERSON] (а.с.18). На замовлення позивача 18.09.2020 ТОВ «Подільський експертний центр» провів оціночне дослідження, відповідно до якого вбачається, що станом на вересень 2020 року орієнтовна ринкова вартість трикімнатної квартири, розташованої на восьмому поверсі дев`ятиповерхового панельного будинку по [ADDRESS] загальною площею 65,5 кв.м складає 37 925 доларів США, що еквівалентно 1 066 174 грн (при курсі НБУ 1 долар США = 28,1127 грн) (а.с.25). На момент здійснення паєнагромадження правовідносини регулювалися Законом України «Про власність». Статтею 15 Закону України «Про власність», який діяв на час виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Згідно із ст. 137 ЖК Української РСР, в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин, порядок організації та діяльності житлово-будівельних кооперативів установлювався законодавством Союзу РСР, цим Кодексом, Примірним статутом житлово-будівельного кооперативу та іншими актами законодавства Української РСР. Примірний статут житлово-будівельного кооперативу затверджується Радою Міністрів Українській РСР. Відповідно до п. 19 Примірного статуту ЖБК, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 р. №186, жилий будинок (будинки) і надвірні будівлі належать житлово-будівельному кооперативу на праві кооперативної власності (крім квартир у цьому будинку, за які громадянами повністю внесено пайові внески) і не можуть бути у нього вилучені, продані або передані ним як у цілому, так і частинами (квартири, кімнати) ні організаціям, ні окремим особам, за винятком передачі, здійснюваної при ліквідації кооперативу. Суд звертає увагу на той факт, що сам вступ до ЖБК не створює для пайовика права власності на отримання ним квартири до того часу, поки він не виплатить пай повністю. Власником житлового будинку і переданих грошових коштів до цього моменту є кооператив, і тільки член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за житлове приміщення, надане йому в користування, набуває право власності на нього. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22.12.1995 визначено, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ також, звернув увагу на те, що у разі смерті члена житлово-будівельного, садівницького товариства, якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, але свідоцтво про право власності не отримав, квартира в житлово-будівельному кооперативі та житловий будинок у садівницькому товаристві входять до складу спадщини (інформаційний лист N 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року). Суд бере до уваги те, що спір щодо членства в кооперативі відсутній, відповідач визнав за позивачем право на членство в УЖБК №3. Статтею 147 ЖК УРСР передбачене виключення члена житлово-будівельного кооперативу з такого кооперативу з підстав, в тому числі, несплати пайового внеску. Тоді як відповідно до ст.148 ЖК УРСР член житлово-будівельного кооперативу, виключений з кооперативу, втрачає право користування квартирою в будинку кооперативу і в разі відмови звільнити її підлягає виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відомостей про виключення [PERSON] із членів УЖБК №3 судом не встановлено. А тому, з огляду на вищевикладені обставини, є всі достатні підстави вважати, що позивачем було здійснено виплату всіх пайових внесків (виплачено вартість квартири), а отже фактично вона була ним викуплена в ЖБК. Для вчинення такого викупу потреби укладати спеціальний договір не має. Згідно з ст.392 ЦК України власником майна може бути пред`явлений позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, що засвідчує його право власності. Розглядаючи цей спір суд враховує положення статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (1950 року), про те, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення ЄСПЛ у справі «Іатрідіс проти Греції» від 25.03.1999 року). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення ЄСПЛ у справі «Кушоглу проти Болгарії» від 10.05.2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23.09.1982 року). Таким чином, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986 року). У рішенні ЄСПЛ від 23.01.2014 року «East/West Alliance Limited» проти України» суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (п.167 рішення). Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а відтак позов підлягає до задоволення. Судові витрати слід залишити за позивачем, як на тому наполягав останній в уточненій позовній заяві. На підставі викладеного та

Outcome: approved