Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк»), в якому просить визнати недійсним договір від 08.06.2011 року, укладений між позивачем та банком. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено публічний договір, який за своєю суттю є кредитним договором. До теперішнього часу ним сумлінно та в повному обсязі виконувались обовязки згідно до умов договору. Під час укладення договору він не міг уявити, що офіційний курс долара США до гривні може зрости від 7,93 грн. за 100 доларів США до 23,71 грн. за 100 доларів США. Під час укладення кредитного договору позивач сподівався на стабільну ситуацію на валютному ринку і на положення ст. 6 Закону України «Про Національний банк України», згідно якого основною функцією Національного банку України є забезпечення стабільності грошової одиниці України. З 31.01.2008 року позивач сплачує аліменти на утримання сина, також за рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 27.05.2015 року позивач сплачує аліменти на утримання доньки. В звязку з погіршенням економічної ситуації в країні, та як наслідок, зниження купівельного попиту і зменшення обсягів продажу продукції, керівництвом підприємства, на якому працював позивач, було введено скорочений робочий тиждень та скорочений робочий день, а в подальшому було зупинено лінію та припинено випуск продукції. За таких обставин він був змушений звільнитися з вказаного підприємства. Окрім того, позивач вказав, що банк в односторонньому порядку збільшив процентну ставку за користування кредитними коштами. Враховуючи вищевикладене, позивач був змушений звернутися до суду з позовом. В судовому\~засіданні\~позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та пояснив, що у квітні 2007 року йому до заробітної картки були надано також кредитну карту, якою він в подальшому скористався. 08.06.2011 року він заповнив анкету ПАТ КБ «ПриватБанк» та отримав банківську картку. Також вказав, що з кредитної карти він знімав грошові кошти та останній раз скористався нею у 2014 році. Позивач вказав, що готовий сплатити грошові кошти, однак після перерахунку та фіксування боргу та відсотків. З вказаним позовом про визнання договору недійсним він звернувся до суду з метою зупинення нарахування за договором. На його думку процентну ставку збільшено у вересні 2014 року та у 2015 році неправомірно, та в односторонньому порядку. В судовому\~засіданні\~представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував в повному обсязі та пояснив, що позивачем 08.06.2011 року було заповнено та підписано анкету, у звязку з чим він отримав платіжну картку кредитка «Універсальна». Своїм підписом в зазначеній анкеті позивач підтвердив, що він ознайомлений з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами ПриватБанку. Окрім того, вказав, що позивачем не наведено підстав визначених у ст.ст. 215, 203 ЦК України для визнання кредитного договору недійсним, у звязку з чим позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 08.06.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у «ПриватБанку», з якої вбачається, що ця заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, становить між [PERSON] та банком договір про надання банківських послуг, та на підставі заяви від 08.06.2011 року позивачу було надано кредит шляхом оформлення кредитної картки «Універсальна» (а.с.73). При укладенні кредитного договору сторони виходили з вимог ст.634 ЦК України, у відповідності до якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Як вбачається з вищевказаної заяви від 08.06.2011 року позивач ознайомився з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами ПриватБанку. Позивач [PERSON] поставивши свій підпис у вказаній заяві погодився з тим, що заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами складають між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» договір про надання банківських послуг, та погодився з вказаними Умовами та Тарифами. Згідно до відповіді ПАТ КБ «ПриватБанк» № 64.1.0.0/2-20161216/5034 від 29.09.2016 року отриманої на запит суду, вбачається, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір № SAMDNS0000013234285 від 08.06.2011 року, відповідно до якого позивач отримав кредитну картку «Універсальна 55 днів», що являє собою надання клієнту пільгового періоду користування кредитними коштами протягом до 55 календарних днів з відсотковою ставкою після пільгового періоду 2,5% на суму залишку заборгованості. З 01.09.2014 року відсоткову ставку змінено на 2,9% на суму залишку заборгованості згідно внутрішнього наказу ПАТ КБ «ПриватБанк» №906 від 18.08.2014 року, вказана ставка діє до теперішнього часу. Згідно договору № SAMDNS0000013234285 від 08.06.2011 року [PERSON] зобовязаний знайомитись з змінами Умов та правил надання банківських послуг, до яких не рідше одного разу на місяць вносяться зміни з обовязковою публікацією на сайті www.privatbank.ua. Актуалізація інформації виконується до 25-го числа попереднього змінам місяця, в яких інформація про зміну відсоткової ставки відображена (а.с. 102). Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.\~\~ Стаття 16 ЦК України\~\~передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно \~до положень\~ ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням\~\~вимог цього\~\~Кодексу,\~\~\~ інших\~\~актів\~\~цивільного законодавства, звичаїв ділового \~обороту, вимог \~розумності \~та справедливості. Правочином, згідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до\~ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно до\~ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору. Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до\~ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно\~ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України укладення між сторонами договору є однією з підстав виникнення зобов'язання. У відповідності до\~ст. 215 Цивільного кодексу України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою\~ст. 203 ЦК України. Тобто, зміст правочину не може суперечити\~ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі. Відповідно до положень ст. ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемності правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За таких обставин, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до положень ст. 203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам ; ссоба, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У своїй позовній заяві, як на підставу визнання недійсним спірного кредитного договору, позивач посилався на непрогнозоване підвищення курсу іноземних валют та різке погіршення економічної ситуації в країні, та, як наслідок, погіршення його матеріального стану. Відповідно до ст.99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Діючим законодавством не передбачений стабільний курс іноземних валют до національної валюти - гривні. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про Національний банк України», офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України. Згідно з ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінетів Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», валютні курси встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом міністрів України. Поряд з цим, Положенням «Про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів», затвердженого Постановою Правління Національного банку України № 496 від 12.11.2003 року, визначається, що офіційний курс гривні до іноземних валют установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату. З наведеного можливо зробити висновок, що стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Таким чином, при укладенні договорів в іноземній валюті та беручи на себе певні обов'язки щодо погашення цього кредиту в іноземній валюті, сторони за договором повинні усвідомлювати, що курс національної валюти України до іноземних валют не є незмінним, та те, що зміна цього курсу можливо настане, а тому повинні передбачати та врахувати підвищення валютного ризику за договорами. Суд критично ставиться до тверджень позивача про те, що істотно змінилися обставини, якими сторони керувалися при укладенні договору, а саме змінився курс національної валюти відносно долара США, внаслідок чого усі валютні ризики понесла сторона позивача. Позивач повинен був усвідомлювати, що курс національної валюти України до долара США не є незмінним, а також те, що зміна цього курсу можливо настане, а тому мав би передбачити та врахувати зазначені обставини. Слід зазначити, що кошти за спірним кредитним договором позивачем було отримано в національній валюті та виконання зобовязань на позивача було покладено у національній валюті, що не заперечувалося в судовому засіданні сторонами. Також позивач в обґрунтування свого позову посилався на своє тяжке матеріальне становище у звязку зі сплатою ним аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей, незадовільний стан його здоровя та втрату роботи. Однак, вказані позивачем обставини у відповідності до чинного законодавства не можуть бути підставою для визнання спірного кредитного договору недійсним. Щодо посилання позивача на підвищенням відповідачем в односторонньому порядку відсоткової ставки за спірним кредитним договором слід зазначити наступне. Як встановлено судом з інформації наданої відповідачем, 01.09.2014 року мала місце зміна розміру відсоткової ставки за спірним кредитним договором на підставі внутрішнього наказу ПАТ КБ «ПриватБанк». Зазначені обставини також не заперечувалися представником відповідача в судовому засіданні. Вказані обставини щодо зміни ПАТ КБ «ПриватБанк» розміру відсоткової ставки за договором також не можуть слугувати підставою для визнання кредитного договору недійсним. При цьому, як вбачається зі змісту позовної заяви та наданих в судовому засіданні пояснень, позивачем не заявлялися вимоги про незаконність підвищення банком відсоткової ставки чи розірвання договору. Отже, відповідно до\~ст. 6 Цивільного кодексу України\~сторони мали право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами та могли відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Умови кредитного договору в момент його укладення сторонам були відомі та зрозумілі, позивач виявив власне волевиявлення та вільну внутрішню волю під час укладання оспорюваного кредитного договору, про що свідчить його підпис у анкеті - заяві, що також не оспорювалось позивачем в судовому засіданні. Тобто, судом встановлено, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. Згідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як по зверненню фізичної чи юридичної особи, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у розгляді справи. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з \~наведеного, \~суд \~приходить \~до \~висновку, що підстави з яких позивач просив визнати недійсним спірний договір, не передбачені положеннями чинного законодавства, у звязку з чим позовні \~вимоги \~позивача задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed