Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до ПАТ «Дельта Банк», у якому просить визнати недійсними пп. 1.1.3 п. 5.1, 5.2, 5.3, 4.2.2 кредитного договору №001-08996-100108, який укладено 10 січня 2008 року між позивачем та відповідачем недійсним в частині оплати винагороди за послуги банку. Ухвалою суду від 30 липня 2018 року у вказаній справі відкрито провадження за правилами позовного (спрощеного) провадження, того ж дня учасників справи повідомлено про розгляд справи за правилами позовного (спрощеного) провадження, яким одночасно сторонам роз'яснено їх процесуальні права на подачу відповідних заяв по суті справи у встановлені строки. У строк визначеній в ухвалі суду від 30 липня 2018 року представник відповідача зазначає, що позивачем, перед укладанням кредитного договору, було в письмовій формі ознайомлено з усіма умовами договору. Позивач знав про вищевказані договірні умови і свідомо погоджувався з ними. Окрім того, представник відповідача вказав на пропущення позивачем строків звернення до суду за захистом своїх прав, а тому, просив застосувати строк позовної давності. На підставі викладеного, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 10 січня 2008 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 001-08996-100108, відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику кредит на споживчі цілі у сумі 30 000,00 грн. Умовами тарифів на обслуговування платіжних карток п. 1.1.3 передбачено сплату винагороди щомісяця у розмірі 90,00% від суми платежу, яка включає в себе оплату за видачу готівки, за переказ коштів з карткового рахунку, плата за обмін або обмін валюти. Пунктом 4.2.2 передбачено оплату за блокування та розблокування карткового рахунку з ініціативи клієнта. У відповідності пунктів 5.1, 5.2, 5.3 передбачено оплату за запит щодо розрахунку заборгованості, плату за розгляд претензій, та за безпідставність претензій. Вказаний договір підписаний позивачем. Як вбачається із вищезазначеного договору, між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, про що свідчать підписи обох сторін у договорі. Даним договором чітко визначені зобов'язання сторін. Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Як вбачається з умов кредитного договору, ПАТ «Дельта Банк»надало позичальнику кошти на споживчі цілі, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». У справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Згідно із ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги вказує на те, що працівниками банку не було роз'яснено її інформацію про кредитування, як передбачено Законом України «Про захист прав споживачів», проте, підпис позивача під договором свідчить про її ознайомлення з усіма його умовами, правами та обов'язками, іншою інформацією, надання якої передбачено чинним законодавством України. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Частиною 1 ст. 638 ЦПК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Підпис позивача під договором свідчить про його ознайомлення з усіма його умовами, правами та обов'язками, іншою інформацією, надання якої передбачено чинним законодавством України. Посилання позивача на те, що йому не було роз'яснено умов кредитування та не надано інформації про надання споживчого кредитну не знайшли свого підтвердження в наданих сторонами доказах, оскільки, позивач підписав Кредитний договір, а отже погодилася з його умовами, де чітко визначені зобов'язання сторін. Частиною 3 ст. 12 ЦК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом із тим, судом не встановлено жодних обставин, які б свідчили про порушення прав позивача вказаними пунктами договору. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 629 ЦК України передбачено обов'язковість договору до виконання сторонами, а за приписами ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Зі змісту позовної заяви вбачається, що 10 січня 2008 між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір з умовами якого він ознайомився та підписав його. Таким чином, позивач дізнався про порушення своїх прав 10 січня 2008 року, проте з позовом в суд звернувся лише 02 квітня 2018 року, тобто з суттєвим пропуском строку позовної давності. Позивачем не надано суду належних доказів поважності пропуску цього строку, тому заява представника відповідача про застосування строку позовної давності підлягає задоволенню. Суд вважає, що не є підставою для поновлення пропущеного строку те, що позивач вважає порушення триваючим. Порушення прав позивача відбулось в конкретну дату, тому з наступного дня після неї і розпочався плин строку позовної давності, а відтак у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладено та

Outcome: dismissed