Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Лисичанського міського суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Лисичанський склозавод «Пролетарій» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати при звільненні. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилається на те, що вона працювала інженером по кошторисам в ПАТ «Лисичанський склозавод «Пролетарій» і наказом № 31-к від 30.01.2014 року була звільнена за п. 1 ст. 40 КЗпП України. В день звільнення, 30.01.2014 року, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, їй не було виплачено грошові кошти. Фактично виплата грошей була здійснена 25.02.2014 року. На підставі викладеного, просила суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені, який складає: 177,96 грн. (середньоденний заробіток) х 25 дн. (кількість прострочених днів), в сумі 4449,00 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилась, про день, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. До суду надала письмову заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти заочного рішення не заперечувала. Представник відповідач в судове засідання не зявився, причини неявки суду не сповістив, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач не заперечувала проти розгляду справи за відсутності відповідача. У звязку з наведеним, суд вважає за можливе слухати справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Задовольняючи позов частково, суд виходить з того, що відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Згідно з трудовою книжкою, заповненою 22 травня 1976 року серії БТ-І № 0210220, [PERSON] з 23.10.1979 року прийнята на роботу на посаду техніка-конструктора до ЗАТ «Лисичанський склозавод «Пролетарій». 31.01.2014 року [PERSON] звільнена з посади інженера по кошторисам ІІІ категорії з ПАТ «Лисичанський склозавод «Пролетарій» у звязку з скороченням чисельності на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 6-10), що також підтверджується наказом № 31-к від 30.01.2014 року, виданим ПАТ «Лисичанський склозавод «Пролетарій» (а.с. 12). Отже, судом встановлено, що позивач [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем -ПАТ «Лисичанський склозавод «Пролетарій» з 23.10.2079 року по 31.01.2014 року. Відповідно до ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII (2148-08) від 19.10.73), Держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Так, в судовому засіданні встановлено та вбачається з видаткового касового ордера № 138 від 25.02.2014 року, Публічне акціонерне товариство «Лисичанський склозавод «Пролетарій» виплатило всі суми, що належать позивачу від підприємства та сплатило [PERSON] заробітну плату за січень 2014 року в розмірі 7 299,67 грн. (а.с.14). Таким чином, днем фактичного розрахунку є 25.02.2014 року. Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, середньомісячна зарплата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. З матеріалів справи вбачається, що 31.01.2014 року [PERSON] звільнена з посади інженера по кошторисам ІІІ категорії з ПАТ «Лисичанський склозавод «Пролетарій» у звязку з скороченням чисельності на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 6-10), що також підтверджується наказом № 31-к від 30.01.2014 року, виданим ПАТ «Лисичанський склозавод «Пролетарій» (а.с. 12). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Згідно з видатковим касовим ордером № 143 від 25.02.2014 року, Публічне акціонерне товариство «Лисичанський склозавод «Пролетарій» сплатило [PERSON] заробітну плату за грудень 2013 року в розмірі 966,83 грн. (а.с.13). Згідно з довідкою № 62 від 03.03.2014 року наданою відповідачем, зарплата позивача за листопад 2013 року склала 3848 грн. 00 коп., за грудень 2013 року 2380 грн. 54 коп. Кількість робочих днів у листопаді 2013 року - 21 день, у грудні 2013 - 14 днів, відповідно середньоденний заробіток позивача становить 177,96 грн.(3848,00 грн. + 2380,54 грн.)/(21+14) (а.с. 11). Отже, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку по заробітній платі за період з 31.01.2014 року по 25.02.2014 року, тобто за 17 робочих днів (з 01.02.2014 року по 25.02.2014 рік було 17 робочих днів) становить 3025 грн. 32 коп. (177,96 грн. х 17 днів). За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за весь період затримки по день фактичного розрахунку, підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 3025,32 грн. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Приймаючи до уваги вимоги ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 243 гривні 60 копійок.

Outcome: partial