Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП «Завод «Електроважмаш» в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 40 505,26 грн., середній заробіток за період затримки виплати заробітної плати в сумі 30 849,71 грн., судові витрати по справі, а саме витрати на правничу допомогу у сумі 1500,00 грн. та витрати по сплаті судового збору у сумі 840,80 грн. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані тим, що з 08.04.2015 року позивач працював на ДП «Завод «Електроважмаш» на посаді токаря-карусельника, 03.12.2018 року позивач був переведений на іншу дільницю на туж саму посаду. 12.10.2020 року позивач [PERSON] був звільнений з ДП «Завод «Електроважмаш» за власним бажанням. При звільненні з позивачем не був проведений розрахунок по заборгованості із заробітної плати. Відповідач ДП «Завод «Електроважмаш» має заборгованість із заробітної плати перед позивачем за період з серпня по жовтень 2020 року в розмірі 40 505,26 грн. та на теперішній час заборгованість по заробітній платі відповідачем перед позивачем не погашена. Крім того, позивач [PERSON] просить суд стягнути з відповідача ДП «Завод «Електроважмаш» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку з ним, у відповідності до ст.117 КЗпП України, за період 13.10.2020 року по 24.12.2020 року (день звернення до суду) у розмірі 30 849,71 грн. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 04.01.2021 року провадження по справі відкрито, ухвалено проводити розгляд в порядку спрощеного позовного провадження. 05.02.2021 року представником відповідача ДП «Завод «Електроважмаш» надано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача не заперечує наявності заборгованості із заробітної плати перед позивачем [PERSON] у розмірі 40 505,26 грн. Представник відповідача посилається на невірний розрахунок позивачем розміру середнього заробітку за період затримки виплати заробітної плати, а саме за період з 13.10.2020 року по 24.12.2020 року, який виходячи із розрахунку представника відповідача складає 23 282,80 грн., оскільки період затримки розрахунку нараховує 40 робочих днів, а не 53, як навів у розрахунку позивач. Вказана різниця робочих днів обумовлена наявністю наказу т.в.о. генерального директора ДП «Завод «Електроважмаш» від 24.07.2020 року за №309 «Про встановлення неповного робочого тижня», яким з 01.10.2020 року на підприємстві було встановлено неповний робочий тиждень з робочими днями: понеділок, вівторок, середа, четвер. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу представник відповідача посилається на неналежне підтвердження позивачем розміру таких витрат на правничу допомогу, оскільки позивачем не надано договір про надання правової допомоги. Позивачем не підтверджено виконання адвокатом обсягів та вартості послуг правничої допомоги, а заявлені позивачем витрати є неспівмірними із складністю справи. 24.02.2021 року представником відповідача ДП «Завод «Електроважмаш» надано додаткові письмові пояснення, в яких представник відповідача, із посиланням на висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, просить зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, який підлягає стягненню з відповідача, на 50 %, а саме до 11 641, 40 грн., що врахує оптимальний баланс інтересів сторін у спорі. При цьому представник відповідача просить суд враховати нетривалий період затримки розрахунку, об`єктивно над-тяжкий економічний та політичний стан, коли відповідач вживає всіх можливих заходів задля збереження робочих місць та повноцінного функціонування галузі. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав та просив суд розглядати справу у його відсутність. Представник відповідача ДП «Завод «Електроважмаш» в судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлялась своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Разом з цим, 24.02.2021 року о 13.08 годині, тобто в день призначеного судового засідання та до його початку, через канцелярію суду надав додаткові письмові пояснення. З огляду на викладене, суд зауважує наступне, за положеннями ст. 129 Конституції України та ч.1 ст.2 ЦПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Відкладення розгляду справи у зв`язку з неявкою представника відповідача, є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про можливість вирішення спору у відсутність представника відповідача ДП «Завод «Електроважмаш» на підставі наявних доказів. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи встановив наступні факти та відповідні їх правовідносини. Позивач [PERSON] 08.04.2015 року був прийнятий на роботу до Харківського державного підприємства завод «Електроважмаш» (на теперішній час, після перейменування, ДП «Завод «Електроважмаш») у цех тепловозних генераторів на посаду токар-карусельник. 03.12.2018 року [PERSON] був переведений на дільницю обробки корпусних деталей токарем-карусельником. 12.10.2020 року позивач [PERSON] був звільнений з ДП «Завод «Електроважмаш» за власним бажанням (ч.3 ст.38 КЗпП України). Викладене підтверджується копією трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] від 26.07.1976 року (а.с.6-7). Згідно довідки, виданої головним бухгалтером ДП «Завод «Електроважмаш» №245/1044 від 25.11.2020 року, заборгованість по заробітній платі [PERSON] складає 40 505,26 грн., а саме серпень 4253,25 грн., вересень 7741,90 грн., жовтень 28 510,11 грн.; середньоденна заробітна плата складає 582,07 грн. (а.с.9, 28). За приписами ст.47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч.1 ст.117 КЗпП). В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100. Відповідно до п. 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати, яка згідно із пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Пунктом 8 розділу ІІІ Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Враховуючи наведені законодавчі приписи та встановлені обставини спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що оформивши звільнення позивача [PERSON] та видавши йому трудову книжку, відповідач ДП «Завод «Електроважмаш» свій обов`язок із проведення з позивачем повного розрахунку в день звільнення не здійснив, а тому є підстави як для стягнення заборгованості із заробітної плати в розмірі 40 505,26 грн. (відповідно до довідки про розмір заборгованості із заробітної плати виданої відповідачем), так і для застосування до відповідача ДП «Завод «Електроважмаш» відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст.117 КЗпП України. Вирішуючи питання розміру середнього заробітку за весь час затримки, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд виходить з розміру середньоденного заробітку позивача, який розрахований відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100, та дорівнює 582,07 грн. Вказаний розмір середньоденного заробітку позивача [PERSON] не оспорюється відповідачем. Розрахунок проведений судом наступним чином: 4945,36 грн. (заробітна плата за серпень 2020 року) + 6114,04 грн. (заробітна плата за вересень 2020 року) = 11059,40 грн.- сума заробітної плати, нарахованої позивачу за два місяці, що передували звільненню. 13305,60 грн. : 19 днів (кількість фактично відпрацьованих робочих днів у серпні та вересні 2020 року) = 582,07 грн. - середньоденна заробітна плата за два календарних місяці, що передували звільненню. Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді. Виходячи з розрахунку позивача [PERSON] на день звернення до суду час затримки розрахунку із позивачем склав 53 робочих дні (з 13.10.2020 року по 24.12.2020 року включно). Разом з цим, представником відповідача ДП «Завод «Електроважмаш» надано інший розрахунок кількості робочих днів затримки розрахунку, а саме 40 робочих днів. Згідно наказу т.в.о. генерального директора ДП «Завод «Електроважмаш» від 24.07.2020 року за №309 «Про встановлення неповного робочого тижня», з 01.10.2020 року на підприємстві було встановлено неповний робочий тиждень з робочими днями: понеділок, вівторок, середа, четвер (а.с.29). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що час затримки розрахунку нараховує 40 робочих днів. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку, непроведеного при звільненні, та, згідно позовних вимог, по день звернення до суду, в сумі 23 282,80 грн. Розрахунок проведений судом наступним чином: 40 робочих днів (час затримки розрахунку) х 582,07 грн. (середньоденна заробітна плата за два календарних місяці, що передували звільненню) = 23 282,80 грн. В позовній заяві позивач [PERSON] просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 30 849,71 грн. Представник відповідача навів власний розрахунок розміру середнього заробітку за весь час затримки, який збігається із розрахунком проведеним судом. За таких обставин, суд приходить до висновку, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у складає 23 282,80 грн. Щодо клопотання представника ДП «Завод «Електроважмаш» про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, який підлягає стягненню з відповідача, на 50 %, а саме до 11 641, 40 грн., суд зауважує наступне. Так, у додаткових поясненнях від 24.02.2021 року представник відповідача ДП «Завод «Електроважмаш» посилається на нетривалий період затримки розрахунку, об`єктивно над-тяжкий економічний та політичний стан підприємства, що на думку представника відповідача є підставою для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, який підлягає стягненню з відповідача. Проте, з такими посиланнями представника відповідача суд погодитись не може, виходячи з наступного. Так, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зроблено правовий висновок, згідно якого суд має право зменшити розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, при цьому суду необхідно враховувати: 1) Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. 2) Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. 4) Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Враховуючи розмір простроченої заборгованості із заробітної плати роботодавця перед позивачем у сумі 40 505,26 грн., період затримки виплати, що складає 40 робочих днів, час звернення позивача до суду з моменту виникнення заборгованості підприємства, який не є надмірно тривалим, враховуючи ймовірний розмір майнових втрат працівника пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні за період з 13.10.2020 року по 24.12.2020 року, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, суд приходить до висновку про відсутність підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника. При цьому суд вважає, що стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника у розмірі 23 282,80 грн. відповідає меті дотримання розумного балансу між інтересами працівника та роботодавця. Враховуючи викладене, позовна вимоги позивача [PERSON] про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку підлягає частковому задоволенню, а саме в розмірі 23 282,80 грн., що відповідає наведеним розрахункам, а підстави для зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника -відсутні. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України в пункті 6 Постанови № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначення сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Таким чином, відповідач як податковий агент згідно вимог Податкового кодексу України зобов`язаний виплатити позивачеві середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, утримавши з нього при виплаті законодавчо встановлені податки та збори. На підставі до п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України, допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць. Щодо позовної вимоги позивача [PERSON] про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у сумі 1500,00 грн. та витрати по сплаті судового збору у сумі 840,80 грн., суд зауважує наступне. У відповідності до ч.1 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. У відповідності до ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У відповідності до ч.3 ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених позивачем [PERSON] витрат на правничу допомогу позивачем надано квитанцію б/н від 24.12.2020 року, згідно якої позивачем було сплачено адвокату Чепурній Н.В. 1500,00 грн за консультацію, адвокатський запит, складання позовної заяви (а.с.10). Крім того, позивачем надано акт виконаних робіт від 24.12.2020 року, згідно якого адвокатом виконано обсяг робіт вказаних у квитанції (а.с.11). Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з цим, позивачем [PERSON] не надано належні та допустимі докази на підтвердження наявності та розміру понесених ним витрат на правничу допомогу, зокрема позивачем не надано укладений із адвокатом договір про надання правничої допомоги, що не відповідає положенням ч.2 ст.137 ЦПК України та унеможливлює визначення судом обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості. Отже, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги позивача [PERSON] про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу. Щодо позовної вимоги позивача [PERSON] про стягнення з відповідача витрат по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн., який був сплачений позивачем, суд зауважує наступне. Відповідно до ч.1 п.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору у справах про стягнення заробітної плати. Отже, враховуючи правила ст.141 ЦПК України, судовий збір за заявлену та задоволену в повному обсязі вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 840,80 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. Позовна вимога [PERSON] про стягнення середнього заробітку за період затримки виплати належних при звільненні сум задоволена частково у розмірі 23 282,80 грн., що складає 75,47 % від заявленої суми. Відповідно стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 634,55 грн. судового збору, тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial