Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача 3500 дол.США за договором позики від 20 травня 2015 року та сплачений судовий збір в розмірі 910 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що 20.05.2015 між сторонами було укладено договір, відповідно до умов якого відповідач отримав від позивача у користування автомобіль марки «Вольцваген Джетта» д.н.з. [NUMBER]. За це відповідач зобов'язався протягом шести місяців з дати отримання автомобіля сплачувати позивачу частинами кошти до повного погашення суми, погодженої між сторонами, а саме в розмірі 3500 дол. США. Відповідач зобов'язався здійснювати оплату за користування автомобілем щомісячно по мірі отримання ним місячного заробітку. На підтвердження укладення договору відповідачем цього ж числа була написана та підписана ним власноручно розписка, яка посвідчує факт, що він, [PERSON], бере у користування за плату в розмірі 3500 дол. США у [PERSON] вищезгаданий автомобіль. Саме розписка відповідача від 20 травня 2015 року є підтвердженням перед йому позивачем автомобіля у зазначений вище спосіб. Позивач неодноразово в усній формі звертався до відповідача із вимогою про повернення боргу, але вимоги залишилися без задоволення. Внаслідок цього позивач зрозумів, що відповідач не має наміру повертати позивачеві борг, у зв'язку з чим позивач був змушений звернутися за захистом свого порушеного права з цим позовом до суду. Посилаючись на ч.1, ч.2 ст. 207, ст.ст.525, 526, 625, ст.1046, ч.1 ст. 1049 ЦК України позивач просить позов задовольнити. Ухвалою судді Бориславського міського суду Львівської області Хемич О.Б. від 22 червня 2018 року відкрито провадження у вищевказаній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою судді Слиша А.Т. від 20 серпня 2018 року справу прийнято до свого провадження та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Розгляд справи відкладався у зв'язку з неявкою у судове засідання відповідача. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, дав пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився повторно, належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання, причин своєї неявки не повідомив та не подав до суду відзив на позовну заяву. Враховуючи повторну неявку відповідача в судове засідання та відсутність заперечень позивача щодо проведення заочного розгляду справи, суд відповідно до вимог ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей або речей, визначених родовими ознаками, із зобов'язанням їх повернення та дати отримання речей (коштів). Судом встановлено, що позивач [PERSON] передав відповідачу у користування автомобіль марки «Вольцваген Джетта» д.н.з. [NUMBER], про що було складено розписку від 20 травня 2015 року. Вказана розписка про отримання автомобіля не містить зобов'язання про його повернення. Натомість згідно вказаної розписки відповідач [PERSON] зобов'язався протягом шести місяців з дати отримання автомобіля сплачувати позивачу частинами кошти до повного погашення суми, погодженої між сторонами, а саме в розмірі 3500 дол. США. Відповідач зобов'язався здійснювати оплату за користування автомобілем щомісячно по мірі отримання ним місячного заробітку. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. З аналізу норм ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України вбачається, що розписка як документ, що підтверджує зобов'язання за договором позики, має містити умови отримання позичальником в борг речей, визначених родовими ознаками, із зобов'язанням їх повернення. Суд дійшов висновку, що укладений між сторонами договір, щодо якого дано розписку від 20.05.2015, не є договором позики та до правовідносин сторін не можуть застосовуватися положення статей 1046, 1047, 1049 ЦК України щодо стягнення з відповідача грошових коштів. З укладеного між сторонами договору вбачається, що предметом договору є автомобіль, що переданий відповідачу у користування, обов'язку повернути автомобіль сторонами не передбачено. Натомість сторонами було узгоджено, що позивач за наслідками виконання укладеного договору повинен отримати від відповідача узгоджену суму грошових коштів, а саме 3500 дол.США, про стягнення якої позивач подав даний позов. При цьому грошових коштів позивач [PERSON] у позику відповідачу за договором від 20.05.2018 не надавав. Отже, між сторонами не виникли відносини, які випливають з договору позики, у зв'язку із чим відсутні правові підстави для стягнення коштів. На підставі вищенаведеного, а також враховуючи положення ч.1 ст.13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача коштів за договором позики від 20 травня 2015 року слід відмовити.

Outcome: dismissed