Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він разом із своїми батьками є співвласником квартири [ADDRESS], у якій крім нього зареєстровані сестра [PERSON], її донька [PERSON] та [PERSON]. Приблизно з 2004 року відповідач в зазначеній квартирі не проживає, за комунальні послуги не сплачує. Тому позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі, з підстав, наведених у позові, не заперечував проти вирішення справи у заочному порядку. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Клопотання про розгляд справи без його участі до суду не надходило. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що не суперечить положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст.ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить житлове приміщення - квартира [ADDRESS]. Цей факт підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 27 січня 1999 року, реєстровий №1-99-159243. Згідно з ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.ст. 317 та 383 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а також на зміст права власності не впливають місце проживання та місцезнаходження майна. Згідно з ч.ч.1,2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно довідки від 28.02.2014 року, наданої адміністрацією КП «Жилкомсервіс», у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Факт реєстрації [PERSON] за вказаною адресою підтверджується й довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Харківській області від 17.07.2014 року. Як вбачається з позовної заяви [PERSON] за адресою реєстрації не проживає з 2004 року. Цей факт підтверджується показами свідка [PERSON], яка в судовому засіданні показала, що вона є сестрою позивача, проживає у зазначеній квартирі разом з позивачем. З 2004 року час жодного разу не бачила [PERSON] за їхньою адресою проживання. Отже відповідач не користується житловим приміщенням, де він зареєстрований. Не проживає за цією адресою без поважних причин. За комунальні послуги не сплачує. Відповідно до ч.1 ст. 163 ЖК України, у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 ЖК України. Відповідно до статті 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно статті 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верхового суду України від 03.04.1987 року №2 «Про практику застосування судами житлового законодавства», за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї житлове приміщення зберігається протягом шести місяців. Якщо людина відсутня в житловому приміщенні понад шість місяців без поважних причин, вона вважається такою, що втратила право на житлове приміщення. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року із наступними змінами, про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України - у справах про визнання наймача або членів його сім'ї такими, що втратили право користування жилим приміщення (ст.71 ЖК), необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім'ї, його не можна вважати таким, що стратив право на жилу площу. Якщо ж вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім'Ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суду вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Таким чином, виходячи зі змісту вказаних норм Закону, суд дійшов висновку, що позивач обґрунтовано та правомірно ставить вимоги до відповідача, про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], так як останній добровільно без поважної причини залишив вказане приміщення і на час розгляду справи не проживає в ньому більше шести місяців, що відповідно до вимог ст. 71, 163 ЖК України дає суду підстави визнати його таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням. Згідно ч. 1 ст. 71 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 71,72,163 ЖК України, ст.ст. 316, 317, 319, 383 ЦК України та

Outcome: approved