Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, відповідно до якого просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на її користь грошову компенсацію спільного майна подружжя, що становить Ѕ частину вартості автомобіля марки «Фольцваген Пассат», 2010 року випуску, номер кузова [NUMBER] в розмірі 145 340,74 грн. та судові витрати в сумі 1 453,42 грн. Позовна заява мотивована тим, що 27.04.2007 року між сторонами було зареєстровано шлюб, за час якого 21.07.2018 року подружжям було набуто у власність автомобіль марки «Фольцваген Пассат», 2010 року випуску, номер кузова [NUMBER] . Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13.03.2019 року шлюб між сторонами розірвано, рішенням суду встановлено розмір аліментів на утримання дітей та позивачем змінено прізвище на дошлюбне. Після розірвання шлюбу вищезазначений автомобіль залишився в користуванні відповідача. 17.04.2019 року позивачу стало відомо, що відповідачем було відчужено спільний автомобіль, без дозволу та відома позивача. Таким чином, позивач вважає, що відповідачем має бути сплачено на її корись у виді компенсації половину вартості відчуженого автомобіля, що є підставою її звернення з даним позовом до суду. 15 травня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику/повідомлення сторін. Відповідач [PERSON] , отримавши 27.05.2020 року (а.с. 38) позовну заяву з додатками та ухвалу про відкриття провадження у справі, не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений ухвалою суду від 15.05.2020 року строк, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, приймаючи до уваги письмові заяви сторін по суті позову, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно положення 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Положенням статті 370 Цивільного кодексу України визначено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або судом. Цивільний кодекс України регулює відносини, що складаються між співвласниками стосовно майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, визначаючи порядок володіння, користування та розпорядження таким майном, що визначає зміст права спільної сумісної власності. Хоча при праві спільної сумісної власності розмір частки кожного з співвласників не визначений, це не позбавляє можливості кожного з них права на виділ частки з майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, у натурі. Частиною першою статті 372 Цивільного кодексу України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Судом встановлено, що 21 квітня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, актовий запис №420, між сторонами зареєстровано шлюбу, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . (а.с. 6) Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , актовий запис №1101 та свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , актовий запис №802 (а.с. 6). 13 березня 2019 року рішенням Рівненського міського суду Рівненської області у справі № 569/22533/18, шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, актовий запис № 420, між [PERSON] та [PERSON] розірвано; відновлено дошлюбне прізвище позивача на « [PERSON] »; стягнуто з відповідача аліменти на утримання дітей. (а.с. 5-7) 16 травня 2019 року постановою Рівненського апеляційного суду у справі № 569/22533/18, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13.03.2019 року змінено в частині стягнення аліментів, зменшивши розмір стягнутих з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на сина [PERSON] , [INFO] , з 2000,00 грн. до 1500,00 грн., але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та на сина [PERSON] , [INFO] , з 2500,00 грн. до 1500,00 грн. щомісячно, починаючи з 28 листопада 2018 року і до досягнення дітьми повноліття. У решті рішення суду залишено без змін. (а.с. 8-10) За даними Витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів, у період перебування сторін спірних правовідносин у шлюбі, 21.07.2018 року за [PERSON] , код ЄДРПОУ [NUMBER] , було зареєстровано автомобіль марки «Фольцваген Пассат», 2010 року випуску. (а.с. 11) За даними Витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 17.04.2019 року за [PERSON] , код ЄДРПОУ [NUMBER] , - транспортні засоби не зареєстровані. (а.с. 12) Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. З урахуванням наведеного та відступаючи від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 201/14044/16-ц, провадження № 61-189ск17, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. (Постанова Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц) (а.с. 43-44) На час розгляду справи ринкова вартість за своїми якостями (технічними характеристиками) подібного автомобіля марки «Фольцваген Пассат», 2010 року випуску, становить 290 681,48 грн. (а.с. 13-23) Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині першій статті 61 Сімейного кодексу України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з статтею 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 Сімейного кодексу України). Відповідно до частини першої статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 Сімейного кодексу України ). У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 Сімейного кодексу України). Частина четверта статті 65 Сімейного кодексу України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-486цс16, та підтримана у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 444/848/16-ц. (а.с. 45-47) Як убачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] просить суд здійснити поділ спільного майна подружжя в рівних частинах, шляхом стягнення з відповідача [PERSON] на її користь грошової компенсації спільного майна подружжя, що становить Ѕ частину вартості придбаного у період зареєстрованого шлюбу автомобіля марки «Фольцваген Пассат», 2010 року випуску, номер кузова [NUMBER] , в розмірі 145 340,74 грн., з підстав набуття автомобіля сторонами спірного рухомого майна за час зареєстрованого шлюбу, однак його відчуження відповідачем без згоди позивача та використання отриманих коштів не в інтересах сім'ї, а на власні потреби. Відповідно до частини третьої статті 61 Сімейного кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved