Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпошта» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і свої вимоги мотивує тим, що в період з 26.07.2017 року по 28.09.2017 року він працював на посаді менеджера з продажу сектору по роботі з бізнес-сегментом Сумської дирекції ПАТ «Укрпошта», яка є відокремленим підрозділом юридичної особи - ПАТ «Укрпошта». 21.09.2017 року він подав на імя в.о. генерального директора ПАТ «Укрпошта» письмову заяву про звільнення з 28.09.2017 року за угодою сторін. Наказом № 2675/К від 22.09.2017 року позивач був звільнений з роботи 28.09.2017 року за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. В день звільнення позивачу не було видано трудову книжку, а отримав її він лише 02.10.2017року. Вважає, що вказаними діями відповідач порушив вимоги чинного законодавства про працю, зокрема ч. 1 ст. 47 КЗпП України, пп. 4.1 п. 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року за №58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993року за №110, які передбачають обовязок власника, або уповноваженого ним органу, в день звільнення працівника видати йому належним чином оформлену трудову книжку із відповідним записом про звільнення. У звязку з чим, на підставі ч. 5 ст. 235 КЗпП України просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток позивачем обраховано виходячи з його середньоденного заробітку у розмірі 303,54 грн. за чотири дні прострочки. Розрахунок середньоденного заробітку та суми середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки було надано позивачем суду 10.05.2018 року (а.с. 104). Також просить суд стягнути з відповідача на його користь понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.. Позивач [PERSON], його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просять суд їх задоволити повністю. Представник відповідача ТОВ «Укрпошта» в судовому засіданні проти позову заперечувала повністю, просить суд в позові відмовити. Відповідач ТОВ «Укрпошта» не погодився з позовними вимогами, подав через свого представника до суду відзив на позовну заяву від 02.01.2017року (а.с. 34), в якому зазначив, що позивач був звільнений з роботи 28.09.2018 року за п. 1 ст. 36 КЗпП України. Після написання заяви про звільнення та перед видачею відповідного наказу, позивач подав письмову заяву від 25.09.2018 року, в якій просив, у звязку зі звільненням, надіслати його трудову книжку за адресою свого проживання: [INFO]. Згідно з ч. 2 п. 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року за №58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110, пересилання трудових книжок працівників поштою допускається за їх письмовою згодою. Вказав, що враховуючи на наявність письмової згоди позивача, трудова книжка була надіслана на його поштову адресу 28.09.2018 року. Вважає, що відповідачем не порушено вимоги чинного законодавства про працю тому просить суд відмовити позивачу у задоволенні позову повністю. 03.03.2018 року позивач [PERSON] подав суду відповідь на відзив (а.с. 53-55), в якому не погодився з доводами відповідача, вказаними у відзиві на позовну заяву, вважає їх такими, що не заслуговують на увагу. Зазначив, що відповідач навмисно створив умови, за яких позивач був змушений подати заяву про звільнення. 20.03.2018 року представник відповідача надав суду письмові заперечення (а.с. 71-72), в яких фактично не погодився з доводами позивача, вважає їх необґрунтованими, порушень чинного законодавства про працю при звільненні позивача зі сторони відповідача не вбачає. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали даної цивільної справи вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню виходячи з наступного: Судом встановлено, що в період з 26.07.2017 року по 28.09.2017 року [PERSON] працював на посаді менеджера з продажу сектору по роботі з бізнес-сегментом у Сумській дирекції ПАТ «Укрпошта», що підтверджується копією трудової книжки(а.с.7-8). 28.09.2018 року позивач був звільнений з роботи за угодою сторін, п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується наказом №2675/К від 22.09.2017 року (а.с. 6,36). У день звільнення трудову книжку відповідачем позивачу видано не було, а направив її відповідач на адресу позивача 29.08.2018 року засобами поштового звязку. Свою трудову книжку позивач отримав 02.10.2018 року. Вказані обставини підтверджуються залученими до матеріалів справи доказами - описом вкладення до цінного листа, поштовою квитанцією про направлення кореспонденції, письмовим повідомленням про вручення, роздруківкою з офіційного сайту ПАТ «Укрпошта» про відстеження руху поштової кореспонденції, відміткою на поштовому конверті (а.с. 40-41, 63-64). Частиною 1 ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов»язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Підпунктом 4.1. п. 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110, передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов»язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення із внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. У відповідності з ч. 5 ст. 235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Судом встановлено, що, в порушення вимог ч. 1 ст. 47 КЗпП України та пп. 4.1. п. 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58 та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110, відповідачем не було видано позивачу його трудову книжку у день звільнення, тобто 28.09.2018 року. Доказів, які підтверджують наявність поважних причин невидачі відповідачем трудової книжки позивачу у день його звільнення, відповідач суду не надав. Наявність письмової заяви позивача про його згоду на отримання трудової книжки засобами поштового звязку не звільняє відповідача від обовязку видати або направити трудову книжку позивачу саме у день його звільнення з роботи. З урахуванням викладеного, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу - затримки видачі трудової книжки, є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. Обраховуючи розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, суд виходить з наступного: У відповідності з наданою відповідачем суду довідкою про середню заробітну плату позивача (а.с. 73), за липень 2017 року йому було нараховано заробітну плату у розмірі 1132,24 грн., за серпень 2017 року 6000,00 грн., за вересень 2017 року 6748,5 грн.. Згідно з табелями обліку робочого часу за липень, серпень та вересень 2017року (а.с. 74-76, 82-84), позивач відпрацював у липні 2017 року - 4 робочі дні, у серпні 2017року 22 робочі дні, у вересні 2017року 20 робочих днів. Згідно з абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 року №100, середній заробіток (середньомісячна заробітна плата) обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов»язана відповідна виплата. У відповідності з абз. 1 п. 8 вищевказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Таким чином, сума середнього заробітку позивача становить суму нарахованої йому заробітної плати за серпень та вересень 2017 року (6000 грн. + 6748,5 = 12 748,5), поділену на кількість робочих днів, що були відпрацьовані позивачем у цей період (20 + 22 = 44) та дорівнює 289,73 грн. (12 748,5 : 44 = 289,73). З урахуванням того, що трудову книжку позивач отримав 02.10.2017 року, тобто через чотири календарні дні, два з яких були вихідними (субота та неділя), стягненню з відповідача підлягає сума у розмірі 579,46 грн. (289,73 грн. х 2 робочі дні = 579,46 грн.) з наступним утриманням з цієї суми податків та зборів. Що стосується заявленої позивачем [PERSON] вимоги про покладення на відповідача понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Статтею 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз»яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб»єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб»єктами права. Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать консультації та роз»яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо. Відповідно до ст.28 Правил адвокатської етики, схвалених Установчим З»їздом адвокатів України від 17.11.2012 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час на виконання доручення. Згідно зі ст. 137 ЦПК України, витрати, пов»язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов»язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У відповідності з ч. 3 ст. 137 ЦПК України, позивачем було надано суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних його представником адвокатом [PERSON] та здійснених позивачем витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір таких витрат дорівнює 5000,00 грн., які були сплачені позивачем на банківський рахунок свого представника, що підтверджується відповідним платіжним документом, копія якого долучена до матеріалів даної справи (а.с. 30). На думку суду, вказана сума відповідає умовам договору про надання правової допомоги від 28.09.2017 року № 06/06/2017 та додаткам до нього, а також обсягу виконаних представником позивача робіт (наданих юридичних послуг). Ухвалюючи рішення щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд також приймає до уваги, що зі сторони відповідача клопотання про зменшення їх розміру заявлено не було. А з урахуванням того, що позов підлягає задоволенню, судові витрати, у т.ч. понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу, у відповідності з ст. 137 ЦПК України, повинні бути також покладені на відповідача. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги та заперечення учасників сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави витрати по сплаті судового збору в сумі 704 грн. 80 коп.. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: approved