Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про те, що 30 листопада 2012 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого він передав відповідачу кошти в сумі 45000 гривень. Підтвердженням отриманих коштів відповідачем є розписка, видана в.о. голови правління ЗАТ «ТК «Уманьхліб» [PERSON] на суму 45000 гривень, прибутковий касовий ордер від 30.11.2012 року на суму 195000 гривень та видатковий касовий ордер на здачу виручки в банк від ЗАТу на 45000 гривень від 30.11.2012 року. Із змісту п.1.1 договору позики та розписки від 30.11.2012 року вбачається, що кошти в сумі 45000 гривень були отримані відповідачем для виробничих потреб на умовах 3% щомісячно від розміру позики на строк до 30.07.2014 року, які відповідач зобовязується повернути у строк та розмірах, що обумовлені цим договором. Обставини реального отримання коштів в сумі 45000 гривень і надання позики на цю суму відповідачу підтверджуються кредитним договором № 002-23507-301112 від 30.11.2012 р., укладеним ним з ПАТ «Дельта Банк». Загальна сума боргу відповідача за умовами договору позики становить: період боргового зобовязання з 30.07.2014 року по 30.11.2015 р.; плата 3-х відсотків річних становить 1804 гривні 93 копійки; збитки від інфляції 24993,18 грн.; сума боргу за відсотками: період боргового зобовязання з 30.11.2012 р. по 30.11.2015 рік; щомісячна плата процентів становить 1350 гривень; сума процентів за весь період позики 48600 гривень; сума загальної заборгованості за весь період позики 120338,11 грн. Від добровільного повернення коштів відповідач ухиляється, тому він вимушений звернутися до суду з цим позовом. Просить суд постановити рішення суду, яким стягнути із Закритого акціонерного товариства «Трудовий колектив «Уманьхліб» на його користь кошти в сумі 120338 гривень 11 копійок та судові витрати по справі судовий збір, витрати за надання адвокатських послуг 1000 гривень. В ході розгляду справи позивач подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, а саме просить суд ухвалити рішення, яким стягнути із Закритого акціонерного товариства «Трудовий колектив «Уманьхліб» на його користь кошти в сумі 137\~194 гривні 89 копійок та судові витрати по справі: судовий збір, витрати за надання правової допомоги 1000 гривень. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та пояснив, що його довіритель [PERSON] працюючи на підприємстві «Уманьхліб», пішов на зустріч голові правління і надав підприємству у кредит 45000 гривень, про що було укладено кредитний договір, а свідком було написано розписку про отримання коштів від позивача. Позивачем надано достатньо доказів в підтвердження позовних вимог, а також в ході розгляду справи свідок підтвердила, що кошти дійсно позивачем були передані на підприємство, але до цього часу так повернуті позивачу і не були. Щодо відсутності печатки на договорі, свідок також під присягою зазначила про те, що печатки у неї не було, оскільки було здійснено рейдерський захват підприємства і її у неї відібрали. Оскільки відповідачем не були виконані умови кредитного договору, позов є обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що позивач [PERSON] ніяких коштів в касу підприємства не вносив. Новим головою правління [PERSON], після того, як він приступив до виконання обовязків, було замовлено аудиторську перевірку, за результатами якої було виявлено, що [PERSON] було отримано від товариства кошти на суму 7447434,00 коп., а повернуто товариству 6289883,00 грн. Тобто загальна сума [PERSON] перед підприємством становить більше мільйона гривень, що підтверджується прибутковими та видатковими касовими ордерами. ТДВ «ТК «Уманьхліб» та її учасники здійснили розрахунок із [PERSON], про що нею власноручно написано розписку, у якій останньою чітко зазначено, що жодних майнових та інших претензій до Товариства вона не має. За вказаних обставин вважає, що ТДВ «ТК «Уманьхліб» є неналежним відповідачем, оскільки ніяких коштів від позивача не отримував, а тому просить суд відмовити у задоволенні позову. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що у 2010 році був голова правління [PERSON], який взяв кредит для підприємства на суму один мільйон гривень. У 2011 році виникла потреба у його поверненні, але коштів у підприємства не було, оскільки на той час оборотні кошти зменшувалися через конкуренцію, регулювання цін, меморандум, укладений з областю, згідно якого вони не мали права піднімати ціни, необхідність оплати за енергоносії тощо. У той час появився новий акціонер [PERSON], який кошти міг би залучити, але на умовах, якщо йому буде передано в залог акції. У звязку із цією ситуацією, було вирішено звернутися до працівників за допомогою. Люди пішли назустріч, в тому числі і [PERSON], який працював начальником транспортного відділу, він вніс в касу 45000 гривень. При цьому була присутня вона та касир. Вона, як заступник голови правління, але у той час виконуюча обовязки голови правління, діючи у відповідності до статуту, отримавши кошти написала розписку і цим же днем здали ці кошти в банк для перерахування їх на необхідні потреби підприємства. Печатку вона не могла поставити, оскільки відбувся рейдерський захват підприємства. З [PERSON], позивачем по справі, розрахунок до цього часу не проведений. Згідно договору позики, укладеного 30.11.2012 року, позикодавць [PERSON] надав позичальнику ЗАТ «ТК «Уманьбхліб» в особі виконуючого обовязки голови правління ЗАТ «ТК «Уманьхліб» [PERSON], діючої на підставі Статуту, кошти у сумі 45000 гривень, зі щомісячним розміром відсотків 3%. Строк дії договору до 30.07.2014 року. Згідно розписки, складеної 30.11.2012 року, підписаної в.о. голови правління ЗАТ «ТК «Уманьхліб» [PERSON], остання підтвердила, що отримала від [PERSON] 45000 гривень, для виробничих потреб на умовах повернення коштів в строк до 30.07.2014 року та виплати відсотків за користування зазначеними коштами в розмірі 3% за місяць. Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру № 14789 від 30.11.2012 року [PERSON] здала в касу кошти: отримані від [PERSON] в сумі 45000 гривень; від Лапатінової 50000 гривень; [PERSON] 100000 гривень. Суд, вислухавши осіб, які беруть участь у розгляді справи, допитавши свідка [PERSON] та вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення. Судом було встановлено, що позивач [PERSON] 30.11.2012 року надав відповідачу позику у розмірі 45000 гривень, зі сплатою щомісячно 3 % за користування кредитом, строком до 30.07.2014 року, що підтверджується кредитним договором від 30.11.2012 року та розпискою уповноваженої особи про отримання коштів. Кредитний договір підписаний сторонами, але печаткою підприємства не скріплений. Відповідач свої договірні зобовязання по вказаному договору не виконав, тому позивач звернувся до суду з цим позовом. Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо позикодавцем є юридична особа. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Зміст вказаних правових норм відповідає редакції, чинній на момент укладення договору позики від 30.11.2012 та складення розписки від 30.11.2012. Згідно частин 1, 4 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 207 ЦК України у редакції, чинній на момент укладення договору позики від 30.11.2012 та складення розписки від 30.11.2012, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Із системного аналізу вказаних вище правових норм слідує, що у випадку, якщо стороною правочину (договору позики, боргової розписки тощо) є юридична особа в силу ч. 2 ст. 207 ЦК України, у редакції, чинній на момент укладення договору позики, цей правочин має скріплюватися печаткою. Однак, згідно ч. 1 ст. 218 ЦК України\~недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо, відеозапису та іншими доказами. Відповідно до правового висновку ВСУ у постанові від 18.09.2013 у справі №6-63цс13, який в силу ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для судів України, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що саме по собі недотримання належним чином сторонами правочину його письмової форми, яку встановлено законодавством, не дає підстав для висновку про відсутність між ними правовідносин, на виникнення яких спрямований такий правочин. При цьому слід виходити з того, що факт передання позивачем коштів у позику підприємству-відповідачу, підтверджується також правовою позицією особи, яка на момент укладення спірного договору на підставі статуту діяла від імені ЗАТ «ТК «Уманьхліб». Згідно частин 1 та 3 ст. 1049 ЦК України\~позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до положень ст.ст. 526, 530 ЦК України\~зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В ході розгляду справи було встановлено, що позичальник не виконав взяті на себе договірні зобов'язання та у встановлені: порядку та строки отриману позику не повернув та відсотки за її користування не сплатив, внаслідок чого у нього утворилася така заборгованість: 45000,00 грн. тіло позики, 3258,49 грн. плата 3% річних; 33586,40 грн. збитки від інфляції; сума відсотків за весь період позики 55350 грн., а всього 137194,89 грн. Доказів належного виконання своїх договірних зобов'язань відповідачем суду не надано. У зв'язку з порушенням строків виконання грошового зобов'язання позивачем на підставі ст. 625 ЦК України\~на суму заборгованості правомірно нараховано 3258,49 грн. 3% річних за період часу з 30.12.2012 року по 30.05.2016 року та 33586,40 грн. інфляційних втрат (а.с. 23 змінена і доповнена позовна заява) за той же період часу. Суд враховує, що згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Отже, незважаючи на більший розмір 3% річних та інфляційних втрат по результатам підрахунку суду ніж той, що вказаний позивачкою, до задоволення підлягають вимоги в межах суми про яку йдеться в позові. Судові витрати по справі підлягають стягненню з відповідача на користь позивача [PERSON] на підставі вимог\~ст. 88 ЦПК України. З матеріалів справи вбачається, що позивачем укладено договір про надання правової допомоги з адвокатом [PERSON], за вказані послуги він сплатив 1000 гривень, що підтверджується відповідною квитанцією. Також з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений судовий збір у сумі 1372,45 грн.

Outcome: approved