Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗН УА» про спростування недостовірної інформації та відшкодування завданої моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що протягом тривалого часу видання «Дзеркало тижня», яке також має веб-ресурс, розповсюджує неправдиву інформацію про судимість позивача. Так, з 2011р. по 2013р. видання «Дзеркало тижня» опублікувало три статті, в яких автор [PERSON] вказує на те, що [PERSON] має судимість за розголошення державної таємниці, що не відповідає дійсності, принижують його честь, гідність та негативно вливає на його ділову репутацію. Позивачем [PERSON] зазначається, що [INFO]. на сайті «Дзеркало тижня» відповідачем було розміщено статтю в якій наголошено на тому, що [PERSON] має судимість за розголошення державної таємниці, що є недостовірною інформацією, а саме міститься наступне висловлювання : «Теперь [PERSON], который в 2009 году имел судимость за разглашение государственной тайны, будет руководить Институтом проблем гос- и местного самоуправления при президентской академии…». Про наявність інших двох статей позивач дізнався тільки після прочитання статті від [INFO]. на сайті «Дзеркало тижня», в якій містяться посилання на інші дві статті в яких наявна неправдива інформація щодо судимості позивача, зокрема опублікована в газеті «Зеркало недели.Украина» №41 від 11-18 листопада 2011р. В статті під назвою «[PERSON]: «Отдельные уважаемые люди хотят дискредитировать саму идею административной реформы», журналіст [PERSON], беручи інтерв'ю, зазначає наступне:«Уж и не говорю о всем известной в главгосслужбе информации о том, что новый глава этого чудо-агентства г-н [PERSON] в 2009 году имел судимость за нарушение закона о государственной тайне!». Інша стаття датована також 11 листопада 2011р. та розміщена на веб-сайті ТОВ «ЗН УА» на веб-сторінці «Дзеркало тижня» під заголовком «[PERSON]:»Отдельные уважаемые люди хотят дискредитировать саму идею административной реформы», в якій журналіст [PERSON], беручи інтерв»ю, зазначає наступне:«Уж и не говорю о всем известной в главгосслужбе информации о том, что новый глава этого чудо-агентства г-н [PERSON] в 2009 году имел судимость за нарушение закона о государственной тайне!». Також 11 листопада 2011р. на веб-сайті ТОВ «ЗН УА» на веб-сторінці «Дзеркало тижня» була розміщена стаття «Лавринович был шокирован рузультатом реформы госслужбы», де зазначена наступна інформація: «Пример реформирования госслужбы показывает исключение из правил. Поскольку рабочая группа, которую возглавляет министр юстиции [PERSON], предлагала другие варианты реформирования этого направления. Об этом в инстервью ZN.UA заявил сам [PERSON]. Комментируя назначение [PERSON], который в 2009 году имел судимость за разглашение государственной тайны, министр сказал: « Г-н [PERSON] действительно личность специфическая…». Позивач [PERSON] вважає, що поширені у публікаціях відомості принижують його честь та гідність, крім того, інформація про його судимість не відповідає дійсності, принижує його ділову репутацію та завдає моральної шкоди, яку позивач оцінив в 50000 грн. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗН УА» в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що інформація, яка є предметом даного судового розгляду була достовірною в розумінні журналіста, яка не є фахівцем у галузі права і наявна в неї постанова суду про притягнення позивача [PERSON] до адміністративної відповідальності за недодержання вимог законодавства щодо забезпечення охорони державної таємниці під час здійснення міжнародного співробітництва, була сприйнята нею саме таким чином, як наявність у особи судимості. Крім того, позивачем не надано доказів поширення відповідачем інформації в мережі Інтернет, оскільки додана до позовної заяви роздруківка статей не є належним та допустимим доказом, також не надано оригіналу чи завіреної належним чином копії газети, в якій надрукована спірна стаття, що також свідчить про недоведеність факту поширення інформації, яка є предметом даного судового розгляду. Також представником відповідача зазначалось, що відповідач не є власником веб-сайту, на якому розміщено інформаційний матеріал і оскільки автор поширеної інформації невідомий, вони не є належними відповідачами за заявленими вимогами, оскільки належним відповідачем є власник веб-сайту, оскільки саме ним створено технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Що стосується вимоги про відшкодування моральної шкоди, то в зв'язку з відсутністю доказів її спричинення та доказів, які б підтверджували її розмір, представника відповідача вважав її такою, що не підлягає до задоволення. Третя особа [PERSON] (псевдонім [PERSON]) в судовому засіданні, яке відбулось 27 квітня 2015р., заперечувала проти задоволення позову, зазначаючи, що вона брала інтерв'ю у міністра юстиції [PERSON] щодо проведення адміністративної реформи. Маючи копію постанови суду про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за порушення законодавства щодо державної таємниці, вона вважала, що він є судимою особою, про що вона запитувала міністра, оскільки позивач в той час був призначений головою Національного Агентства України з питань державної служби. Що стосується інформації в мережі Інтернет, яка є предметом даного судового розгляду, то за відсутністю автора публікацій, вони не є статтями, а є новинами. В наступне судове засідання третя особа не з'явилась, про час розгляду справи була повідомлена належним чином. Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, пояснення третьої особи, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що дійсно в інформаційно-аналітичному тижневику «Зеркало недели.Украина» №41 від 11-18 листопада 2011р. було надруковано статтю під назвою «[PERSON]: «Отдельные уважаемые люди хотят дискредитировать саму идею административной реформы». Зазначена публікація є інтерв'ю журналіста [PERSON] з міністром юстиції [PERSON], в якому журналіст формулюючи питання, зазначає наступне:«Уж и не говорю о всем известной в главгосслужбе информации о том, что новый глава этого чудо-агентства г-н [PERSON] в 2009 году имел судимость за нарушение закона о государственной тайне!». Звертаючись до суду з позовом, позивач [PERSON] зазначав, що протягом тривалого часу видання «Дзеркало тижня», яке також має веб-ресурс, розповсюджує неправдиву інформацію про його судимість, що не відповідає дійсності, принижують його честь, гідність та негативно вливає на його ділову репутацію. Відповідно до ч.1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена, що передбачено ч.ч.6,7 ст.277 ЦК України. Судом встановлено, що відносно позивача [PERSON] відповідачем поширено інформацію, яка є недостовірною. Відповідно до п. 15 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009р. №1 недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Будь-яких доказів на підтвердження достовірності поширеної відносно позивача [PERSON] інформації, представником відповідача суду надано не було. Долучена за клопотанням представника відповідача ксерокопія постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 26 травня 2009р. про визнання [PERSON] винним у вчиненні правопорушення, передбаченого п.8 ч.1 ст.212-2 КУпАП та застосування до нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 51 грн., не свідчить про наявність у зазначеної особи судимості в розумінні ст.88 Кримінального Кодексу України. Особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості, що визначено зазначеною вище нормою КК України. З довідки Департаменту інформаційно-аналітичного забезпечення МВС України №31-01092014/00200 вбачається, що за обліками МВС [PERSON] на території України станом на 04.09.2014р. до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває (а.с.21). Відповідно до ст.297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Таким чином, оскільки відповідачем принижено честь та гідність позивача, його вимоги в цій частині законні, обґрунтовані і підлягають задоволенню. Що стосується посилань представника відповідача на відсутність належних доказів поширення зазначеної інформації з огляду на відсутність в матеріалах справи оригіналу газети, яка містить оспорювану інформацію, то вони судом не приймаються, оскільки представник відповідача в судовому засіданні визнав, що матеріал у вигляді статті під назвою «[PERSON]: «Отдельные уважаемые люди хотят дискредитировать саму идею административной реформы» в газеті вийшов. Крім того, третя особа - журналіст [PERSON] зазначену обставину не оспорювала, а лише зазначала про особисте сприйняття певної інформації і допущення неточності у трактуванні постанови суду. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода, зокрема, може полягати у приниженні четі, гідності, а також ділової репутації фізичної особи. Поширена відповідачем інформація є недостовірною, оскільки містить відомості про подію, якої не існувало взагалі та в якій стверджується про порушення особою норм чинного законодавства, які засуджуються суспільною мораллю. Оскільки судом було встановлено порушення відповідачем прав позивача, вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню. Визначаючи розмір грошового відшкодування завданої моральної шкоди, суд виходить із вимог розумності та справедливості, характеру моральних страждань позивача і визначає його у розмірі 5000 грн. Що стосується вимог позивача про спростування відповідачем недостовірної інформації наявної в мережі Інтернет, то вони задоволенню не підлягають. Відповідно до п. 15 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009р. №1 при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Разом з тим, позивачем [PERSON] не надано доказів поширення саме відповідачем інформації в мережі Інтернет, оскільки додана до позовної заяви роздруківка статей не є належним та допустимим доказом зазначеної обставини. Також належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві, що визначено п. 12 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009р. №1. Як зазначав в судовому засіданні представник відповідача, ТОВ «ЗН УА» не є власником веб-сайту, на якому розміщено інформаційний матеріал і оскільки автор поширеної інформації невідомий, вони не є належними відповідачами за заявленими вимогами, оскільки належним відповідачем є власник веб-сайту, оскільки саме ним створено технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оскільки позивачем [PERSON] не надано доказів порушення відповідачем його немайнових прав, щодо наявних публікацій в мережі Інтернет від 12.11.2013, 11.11.2011, зазначені вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 487 грн. 20 коп. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial