Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд із позовною заявою. Просить стягнути із відповідача кошти у зв»язку з порушенням прав споживача фінансових послуг в сумі 319 834, 18 доларів США станом на 22 травня 2014 року. В обґрунтування позову посилається на порушення її прав, оскільки на її неодноразові вимоги повернути кошти відповідач цього не зробив, а тому просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивач позов підтримує, просить задовольнити. Представник відповідача у судове засідання повторно не прибув. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та з'ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних доказів. У відповідності до ст.1 першого протоколу Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікованого Верховною Радою України 17 липня 1997 р., кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Згідно ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю. Статтями 15 Конституції України та 3 ЦПК України гарантується право кожній особі на захист своїх прав у судовому порядку, зокрема й прав задекларованих у вищезазначених актах матеріального та процесуального права. Відповідно до ст.ст. 1058, 1060 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Частиною 2 ст. 1060 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу, незалежно від його виду, банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Згідно ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Судом встановлено, що між [PERSON] та публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк» 11.04.2013 р. укладено договір строкового банківського вкладу №561742/2013 на умовах депозитного продукту «Швейцарський «Постійний» відповідно до якого [PERSON] передано в управління банку грошові кошти в сумі 3000 доларів СІЛА строком на 13 місяців зі сплатою 8,5% річних. Внесення коштів на рахунок у банку підтверджується квитанцією № 690446 від 11.04.2013 року. Дата вимоги вкладу 11 травня 2014 року. 16 грудня 2013 року між сторонами укладено ще 2 договори строкових банківських вкладів на умовах депозитного продукту «Новорічний подарунок УГР. «Щомісячний» за № 694998/2013, № 694962/2013 відповідно до яких позивач розмістила у відповідача кошти в сумі 5000 та 15402 доларів США відповідно. Внесення коштів підтверджується квитанціями №743355 від 16.12.2013 року, №742469 від 16.12.2013 р. Стандартна ставка за цими вкладами становить 10 % річних, дата вимоги вкладів 16 січня 2015 року Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. 06 лютого 2014 року звернулась до відповідача з заявами про дострокове розірвання договорів банківських вкладів. Датою видачі вкладів та процентів за ними визначено 13 лютого 2013 р. за першим договором та 17 лютого 2014 року за двома іншими. 17 лютого 2014 року видано 3000 доларів США - вклад за одним договором ( № 561742/2013), решта коштів (проценти за договором № 561742/2013 та вклади і проценти за договорами № 694998/2013, № 694962/2013 перераховано відповідачем на вкладний рахунок за вкладом на вимогу «Для виплат» №26208160301798, який відкрито на підставі договору банківського вкладу на вимогу «Для виплат» №26208160301798 від 11 квітня 2013 року. Видача та перерахування коштів підтверджується випискою по особовим рахункам. Відповідно до пункту 1.5 договору банківського вкладу на вимогу «Для виплат» №26208160301798 від 11 квітня 2013 року дата вимоги вкладником вкладу на вимогу - на першу вимогу вкладника з урахуванням умов правил. 17 березня 2014 року відповідачем мені видано відсотки за вкладом у сумі 800 доларів США. В подальшому проведено часткову виплату належних коштів, а саме 16.04.2014 виплачено 100 доларів США, 17.04.2014 - 100 доларів США, 18.04.2014 - 100 доларів США, 23.04.2014 - 100 доларів США, 29.04.2014 - 100 доларів США. Банком нараховано відсотки за договором банківського вкладу на вимогу «Для виплат» №26208160301798 від 11 квітня 2013 року, а саме 28.02.2014 -79,25 доларів США, 31.03.2014 - 98,80 доларів США, 30.04.2014 - 23,50 доларів США, що підтверджується випискою по особовим рахункам. Частина вкладів та нарахованих відсотків залишається на вкладному рахунку за вкладом на вимогу «Для виплат» №26208160301798 у відповідача. Позивач позбавлена можливості розпорядитися коштами. Відповідач не виконав належним чином своїх зобов'язань за договором банківського вкладу на вимогу «Для виплат» №26208160301798 та заборгованість станом на 22 травня 2014 року становить 19 834,18 доларів США, що підтверджується випискою по особовим рахункам. Згідно правової позиції ВСУ (постанова №6-140цс13 від 25 грудня 2013 року), під терміном «повернення вкладу і нарахованих процентів» слід розуміти наявність у вкладника реальної можливості отримати та розпорядитися на свій розсуд вкладом. Отже, у подібних спорах доказуванню підлягає той факт, що після перерахування банком суми вкладу і процентів на поточний рахунок вкладник позбавлений реальної можливості розпорядитися своїми коштами. Пояснення, а також письмові вимоги позивача, ненаданням відповідачем доказів, як того вимагає ст.. 10, 60 ЦПК України переконує суд в необхідності задоволення позову. Необхідно стягнути з відповідача на користь позивача кошти, а саме невиплачену суму вкладів та нарахованих відсотків станом на 22 травня 2014 року в сумі 19 834,18 доларів США , що в еквіваленті по курсу НБУ станом на день розгляду справи становить 259 298, 19 грн., Суд визнає вказану суму доведеною та такою, що підлягає стягненню, оскільки іншого судом не встановлено. Відповідач належними доказами вказані суми не спростував. Судові витрати необхідно розподілити згідно ст.. 88 ЦПК України. Враховуючи, що позивачем при подані позовної заяви до суду не було здійснено оплату судового збору, оскільки останній звільнений на підставі п.17 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» він підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved