Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до своєї дружини [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності, розподіл майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і просив: визнати земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 6310138200:07:005:0085, яка розташована в м. Харкові по вул. Пономаренківській, 109, і об'єкт нерухомого майна, розташований за адресою: м. Харків, вул. Пономаренківська, буд. 109, що складається з: житлового будинку літ. «А-1», загальною площею першого поверху - 146,6 кв.м., з мансардою літ. «А-м», загальною площею - 94,2 кв.м., всього площею по літ. «А-1» 240,8 кв.м., з ганком літ. «а», терасою літ. «а1», балконом літ. «а2»; надвірних будівель і споруд: забору № 1, забору № 2, вигрібної ями № 3, забору № 4 і замощення літ. «І» спільною власністю сторін; поділити це спільне майно подружжя, припинити право спільної сумісної власності сторін на це майно і в порядку поділу спільного майна подружжя остаточно визнати за кожним з них право власності на ? частину зазначеної земельної ділянки і об'єкта нерухомого майна. В обґрунтування позову [PERSON] посилався на те, що з 2007 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, під час якого за рахунок спільних коштів та зусиль придбали вищевказану земельну ділянку і збудували на ній житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами. На теперішній час шлюбні відносини між ними припинені остаточно, але розподілити спільно нажите майно в добровільному порядку вони не можуть. Також позивач просив стягнути з відповідача на його користь сплачену суму судового збору в розмірі 6890 грн. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали і пояснили, що вперше сторони зареєстрували шлюб у 1983 році, але потім його розірвали і деякий час разом не проживали, але потім поновили шлюбні стосунки і у 2007 році зареєстрували шлюб повторно. За спільні кошти у 2008 році на ім'я дружини вони придбали зазначену земельну ділянку для будівництва житлового будинку. Зразу придбати земельну ділянку у спільну власність подружжя було неможливо, оскільки при укладанні договору її купівлі-продажу на підставі довіреності позивач представляв інтереси продавця і діяв від його імені, а тому не мав права укладати угоду на свою користь. У 2009 році відповідач отримала від органу місцевого самоврядування дозвіл на будівництво на цій земельній ділянці житлового будинку, але будівництво ними було розпочато лише у 2010 році, коли законодавство у галузі містобудування та архітектури змінилося і для початку будівельних робіт отримання на це дозволу в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю вже не вимагалося. Протягом 2010 2011 років за власні спільні кошти та спільними зусиллями вони побудували спірний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами. [PERSON] деякий час відносини між ними знову погіршилися, а потім вони і зовсім припинили шлюбні стосунки та стали проживати окремо. З цього часу він неодноразово звертався у різні інстанції з приводу введення збудованого житлового будинку в експлуатацію, але на всі свої звернення отримував лише одну рекомендацію, а саме: вжити заходів для того, щоб з цього питання звернувся не він, а відповідач, яка жодних дій для цього здійснювати не бажала і не бажає. Позивач вважав цілком реальною загрозу розірвання відповідачем [PERSON] шлюбу і подальше відчуження нею спірного майна без його згоди, що призведе до суттєвого порушення його прав співвласника спірного майна. При цьому представник позивача також посилався на ту обставину, що іншого шляху захисту своїх прав, ніж звернення з цим позовом до суду, позивач не має. Питання про розподіл земельної ділянки і жилого будинку між сторонами буде вирішуватися позивачем на наслідками розгляду цього позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не прибула, про час та місце проведення судових засідань була повідомлена належним чином, про що свідчать зворотні поштові повідомлення про отримання нею рекомендованих листів суду з судовими повістками, причин неявки суду не повідомила, звернулася до суду з заявою про розгляд справи в її відсутність, оскільки у неї з позивачем склалися вкрай напружені стосунки і вона не бажає з ним бачитися та спілкуватися. Також в цій заяві відповідач вказала, що наведені позивачем у позові обставини відповідають дійсності, у зв'язку з чим вона його визнає (а.с. 44). Представник третьої особи позов не визнав повністю і в судовому засіданні надав пояснення, які цілком збігаються з письмовими запереченнями третьої особи, відповідно яких спірний житловий будинок, у відповідності до положень ст. 376 ЦК України, слід вважати самочинним будівництвом, а тому особа, яка здійснила таке будівництво, не набуває права власності на нього. Зазначене право може виникнути лише в разі прийняття нерухомого майна до експлуатації шляхом реєстрації територіальним органом Державної архітектурно-будівельної інспекції поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації і видачі Інспекцією відповідного сертифіката. Інформації про наявність у позивача дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва об'єкта та вводу його в експлуатацію у встановленому законом порядку суду не надано, а тому спірний житловий будинок не є об'єктом права власності, і тому не може бути предметом поділу (а.с. 46, 47). Стосовно підстав заперечень у частині позовних вимог, які стосуються розподілу земельної ділянки, а ні в письмових запереченнях, а ні в судовому засіданні представник третьої особи жодних аргументів не навів і з цього приводу суду ніяких пояснень не надав. Вислухавши позивача та його представника, представника третьої особи, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. До такого висновку суд дійшов виходячи з наступного… Спірним майном є земельна ділянка площею 0,1000 га, кадастровий номер 6310138200:07:005:0085, яка розташована в м. Харкові по вул. Пономаренківській, 109, і збудований на ній об'єкт нерухомого майна, що складається з: житлового будинку літ. «А-1», загальною площею першого поверху - 146,6 кв.м., з мансардою літ. «А-м», загальною площею - 94,2 кв.м., всього площею по літ. «А-1» 240,8 кв.м., з ганком літ. «а», терасою літ. «а1», балконом літ. «а2»; надвірних будівель і споруд: забору № 1, забору № 2, вигрібної ями № 3, забору № 4 і замощення літ. «І», що підтверджується копіями державного акту на земельну ділянку (а.с. 20, 21) і копією технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок (а.с. 23-26). Судовим розглядом встановлено і не заперечується відповідачем, що у 1983 року сторони зареєстровали шлюб, який на початку 90-х років розірвали, і деякий час разом не проживали, але потім поновили шлюбні стосунки і протягом тривалого часу проживали разом однією сім'єю, були пов'язані спільним побутом, мали спільний сімейний бюджет, а 05 жовтня 2007 року повторно зареєстрували шлюб в Орджонікідзевському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції (а.с. 17). Протягом спільного життя подружжя [PERSON] свого житла не мали, проживали у військових містечках, доки у 2008 році за спільні кошти не придбали на ім'я відповідача [PERSON] земельну ділянку для задоволення житлових потреб сім'ї і будівництва спірного житлового будинку. Придбати земельну ділянку у спільну власність сторони не мали можливості, оскільки при укладанні договору купівлі-продажу земельної ділянки позивач, на підставі довіреності, представляв інтереси продавця і діяв від його імені, а тому не мав права укладати угоду на свою користь. Зазначені обставини підтверджуються договором купівлі-продажу спірної земельної ділянки, посвідченого 15 жовтня 2008 року приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] за реєстровим № 7584 (а.с. 19). Рішенням Виконавчого комітету Орджонікідзевської районної в м. Харкові ради № 20 від 12.01.2009 року відповідачу [PERSON] було дозволено будівництво двоповерхового житлового будинку загальною площею 250 кв.м., житловою площею 114,0 кв.м. на земельній ділянці домоволодіння № 109 по вул. Пономаренківській, 109 (а.с. 22), але фактично будівництво спірного житлового будинку було розпочато сторонами лише у 2010 році, коли законодавство у галузі містобудування та архітектури змінилося і для початку будівельних робіт отримання на це дозволу в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю вже не вимагалося. Протягом 2010 2011 років на вищевказаний земельній ділянці за власні спільні кошти та спільними зусиллями подружжя [PERSON] збудували спірний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами. Та обставина, що зазначений будинок був збудований за рахунок спільних коштів, праці та зусиль сторін сумнівів у суду не викликає, оскільки його будівництво було проведено сторонами для досягнення спільної мети, здійснено під час зареєстрованого шлюбу, ця обставина визнана відповідачем, відповідно до положень ст. 61 ЦПК України додаткового доказування не вимагає, і тому суд вважає її позивачем повністю доведеною. [PERSON] деякий час відносини між сторонами знову погіршилися, вони припинили шлюбні стосунки і стали проживати окремо. Після фактичного припинення шлюбу позивач неодноразово звертався у різні інстанції, в тому числі і до Харківської міської ради і Державної архітектурно-будівельної інспекції, з приводу введення збудованого житлового будинку в експлуатацію, але на всі свої звернення отримував лише роз'яснення, що прийняття житлового будинку до експлуатації можливо лише на підставі звернення особи, якій було надано дозвіл на його будівництво. Відповідно до технічного звіту про стан будівельних конструкцій та можливості подальшої експлуатації за призначенням об'єкта нерухомого майна, який розташований за адресою: м. Харків, вул. Пономаренківська, 109, складеного ПП «Спецстройпроект-1», встановлено, що всі основні будівельні конструкції на момент обстеження деформацій не мають, знаходяться у задовільному технічному стані, відповідають існуючим архітектурним, будівельним, санітарним нормам та придатні для подальшої експлуатації за призначенням (а.с. 27-36). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачених ст. 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 ЦК України. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved