Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача державного підприємства «Красноармійськвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання, на обґрунтування якого вказав, що з 01.12.1978 року по 29.03.2016року він перебував у трудових відносинах з ВП «Шахта Стаханова» ДП «Красноармійськвугілля», тривалий час працюючи в шкідливих умовах праці та з фізичним навантаженням, що призвело до отримання ним професійного захворювання, втрата професійної працездатності за яким відповідно до висновку МСЕК від 25.05.2016року складає: 35% - за радікулопатією, 25% - за хронічним бронхітом. Загальна втрата працездатності, встановлена вперше висновком МСЕК від 25.05.2016року, становить 60%, внаслідок чого йому встановлено 3 групу інвалідності безстроково. Вказуючи на те, що внаслідок отримання професійного захворювання та втрати працездатності йому заподіяна моральна шкода, яка полягає у зазнаних стражданнях, що негативно відбивається на його душевному стані та оточенні і вимагає він нього додаткових зусиль для організації свого життя, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь у відшкодування моральної шкоди 100000 грн. В судовому засіданні позивач вимоги підтримав, обґрунтовуючи їх викладеними в позовній заяві обставинами, і просив суд задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача вимоги позивача визнав частково, вважаючи розмір морального відшкодування занадто завищеним та недоведеним. Третя особа - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань Україні в м.Димитров Донецької області, будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, до судового засідання не зявилася, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Вислухавши сторони та дослідивши докази у справі, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач з 01.12.1978 року працював в ВП «Шахта Стаханова» Державного підприємства «Красноармійськвугілля» (арк.спр.2-3). 29.03.2016 року був звільнений на підставі п.2 ст.40 КЗпП за станом здоровя. Згідно акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання № 5 від 18.04.2016 року, в умовах впливу шкідливих факторів позивач пропрацював 23 роки 9 місяців (арк.спр.4-5). Згідно висновку Центральної лікарсько-експертної комісії Інституту медицини праці національної академії медичних наук України № 10/293 від 22.03.2016 року позивачу [PERSON] встановлено діагноз: 1. Хронічний бронхіт ІІ стадія, фаза затихаючого загострення. Прикореневий, базальний пневмофіброз. ЛН І-ІІ (один-два). 2. Хронічна радикулопатія L5, S1 ліворуч в стадії неповної ремісії з помірними статико-динамічними порушеннями, больовим синдромом. Захворювання професійне (арк.спр.7). Відповідно до довідки МСЕК від 25.05.2016 року позивачу у зв'язку з професійним захворюванням первинно встановлено 60% втрати професійної працездатності: 35% - за радікулопатією і 25% - за хронічним бронхітом та встановлено безстроково 3 групу інвалідності (арк.спр.6). Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ст. 237-1 КЗпП України, згідно якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Згідно ч.1 і ч.2 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно ст. 6 Закону України «Про охорону праці» умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства. Статтею 13 Закону України «Про охорону праці» визначено, що роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Як вбачається з акту розслідування хронічного професійного захворювання від 18.04.2016 року, причиною професійного захворювання є тяжкість праці та тривала дія шкідливих виробничих факторів, параметри яких перевищували допустимі величини протягом 23 років 9 місяців на вугільному підприємстві (арк.спр.4-5). Тобто відповідачем було порушено право позивача на безпечні умови праці, що і є підставою для відшкодування моральної шкоди. Відповідно до роз'яснень п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Враховуючи те, що позивач отримав професійне захворювання, за яким його визнано інвалідом 3 групи, внаслідок незабезпечення відповідачем його права на безпечні умови праці, доводи позивача про заподіяння йому моральної шкоди, є обґрунтованими. Обовязок по відшкодуванню моральної шкоди застрахованим особам, які потерпіли на виробництві, до внесення змін до Закону № 1105-Х1У на підставі Закону України від 23.02.2007 року № 717-У, був покладений на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Оскільки Фонд на час виникнення спірних правовідносин не відповідав за завдану моральну шкоду, то у разі отримання працівником професійного захворювання таку шкоду особі, законні права якої були порушені, на підставі ст.237-1 КЗпП України повинен відшкодувати роботодавець, якщо порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань, втрати життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд погоджується з доводами позивача про безповоротність змін у стані його здоровя внаслідок втрати 60% професійної працездатності та встановлення 3 групи інвалідності безстроково, що викликає необхідність докладання ним додаткових зусиль для організації свого життя та відновлення нормальних життєвих звязків. Разом з тим, суд вважає визначений позивачем розмір моральної шкоди, спричиненої йому внаслідок профзахворювання, завищеним і таким, що не відповідає отриманим ним моральним стражданням. Враховуючи засади виваженості, розумності і справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача в відшкодування моральної шкоди, спричиненої йому ушкодженням здоровя на виробництві, в розмірі 20000 гривень. Вирішуючи питання про судові витрати в порядку ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь УДК в м. Димитров судовий збір в розмірі 1378 грн. На підставі ст.ст.43, 46 Конституції України, ст.ст.153, 2371 КЗпП України, ст.9 Закону України «Про охорону праці»,

Outcome: partial