Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про відшкодування витрат, понесених нею на поховання [PERSON] (а.с.2, 69-70). В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали та пояснили, що 12 лютого 2016 року померла [PERSON], з якою позивач дружила більше 30 років. Відповідачі у справі є спадкоємцями померлої за законом, але одразу після її смерті відмовились приймати участь у її похованні, тому позивач змушена була самостійно за власні кошти організовувати та проводити поховання [PERSON] Зокрема, на поминальний обід позивач витратила 4000 грн., на транспортні послуги з обслуговування поховання - 700 грн. та на придбання труни і хреста 640 грн. Крім цього, за життя померла [PERSON] заборгували позивачці 5165 грн. за придбання паливних дров, ліків та продуктів харчування. Ці кошти, а також сплачені позивачем кошти в сумі 1500 грн. за надану їй правову допомогу просили солідарно стягнути з відповідачів. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні заявленого позову не визнали та пояснили, що позивач [PERSON] самостійно за власною волею понесла зазначені нею у позові витрати на поховання [PERSON], тому відшкодовувати ці витрати вони відмовляються. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не прибули, надавши до суду заяви про розгляд справи без них (а.с.53,89). Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані ними письмові докази, суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що 12 лютого 2016 року померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ЖД №441626, виданим 16 лютого 2016 року відділом ДРАЦС Кодимського районного управління юстиції в Одеській області (а.с.4). Після смерті [PERSON] залишилась спадщина у вигляді земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2.16 га., яка розташована на території Писарівської сільської ради Кодимського району Одеської області та належала їй на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії АЯ №266037, виданим 29 червня 2005 року Кодимською районною державною адміністрацією. Крім цього, до спадщини померлої ввійшов житловий будинок, розташований в с.Писарівка Кодимського району Одеської області, який належав їй відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 23 січня 2002 року (а.с.7, 8). Статтею 1216 ЦК України\~визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до\~ст.1217 ЦК України\~спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі\~ст.1222 ЦК України\~спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Після смерті [PERSON] державним нотаріусом Кодимської районної державної нотаріальної контори за заявами спадкоємців [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] заведено спадкову справу №201/2016 (а.с.5). Отже, відповідачі у справі є спадкоємцями спадкового майна померлої [PERSON], яку у передбаченому ч.1 ст.1269 та ч.ч.1,3 ст.1270 ЦК України порядку прийняли. Згідно з ч.1\~ст.1232 ЦК України\~спадкоємці зобов'язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця. Витрати на утримання, догляд, лікування спадкодавця можуть бути стягнені не більш як за три роки до його смерті. Зазначена норма містить особливість при покладенні на спадкоємців обов'язку щодо покриття витрат на поховання спадкодавця, а саме: такі витрати повинні бути розумними, що стосується їхнього розміру та необхідності здійснення. У статті 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу»\~визначено, що поховання померлого це комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв'язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов. В пункті 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», витрати на поховання (у тому числі на ритуальні послуги і обряди) відшкодовуються тій особі, яка понесла ці витрати. Вартість таких витрат визначена у постанові правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України «Про витрати на поховання та пов'язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання» від 03 жовтня 2008 року №45. Виходячи із визначення поняття поховання відповідно до закону до таких витрат можна віднести ті, які здійснюються з моменту смерті людини і до поміщення труни з тілом у могилу. З врахуванням уточнення позовних вимог, позивач [PERSON] просить стягнути з відповідачів солідарно 640 грн. на придбання труни та хреста на могилу померлої, 4000 грн. за поминальний обід за померлою, 700 грн. на транспортні послуги з обслуговування похорон, 5165 грн. боргу за придбані позивачем за життя померлої паливні дрова, ліки та продукти харчування, а також 1500 грн. за надану правову допомогу. Судом встановлено, що позивач [PERSON] для поховання [PERSON] у приватного підприємця [PERSON], який здійснює підприємницьку діяльність у сфері надання ритуальних послуг, придбала труну для поміщення тіла померлої та хрест для встановлення на могилі, за що заплатила 640 грн (квитанція до прибуткового касового ордеру від 12 лютого 2016 року, а.с.13). Понесені позивачем витрати на придбання труни відповідають постанові правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України «Про витрати на поховання та пов'язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання» від 03 жовтня 2008 року №45, відповідно до якої в Одеському регіоні відшкодуванню підлягають витрати на придбання труни в розмірі не більше 820 грн., а тому вимоги позивача про стягнення витрат на придбання труни та хреста підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про стягнення 700 грн. за надані транспортні послуги при похованні [PERSON] Так, на підтвердження позову в цій частині позивач надала письмові розписки від 13 лютого 2016 року, в яких громадяни [PERSON] та [PERSON] вказали, що отримали від позивача кошти за транспортні послуги під час поховання [PERSON]: [PERSON] 500 грн., [PERSON] 200 грн. за перевезення священнослужителя для відспівування померлої (а.с.10,11). Отже, сплачені позивачем [PERSON] 200 грн. за перевезення священнослужителя підлягають задоволенню, оскільки ці витрати понесені позивачем, вони повязані з похованням [PERSON], т.я. за звичаєм поховання особи супроводжується священнослужителем і ці витрати є необхідними та розумними при похованні. Разом з цим, із розписки про отримання коштів [PERSON] не вбачається які саме транспортні послуги він надав - кого чи що він перевозив, звідки/куди, тощо, внаслідок чого неможливо переконатись у необхідності цих витрат та їх розумності (а.с.10). У звязку з цим, вимоги позивача про стягнення з відповідачів сплачених нею [PERSON] 500 грн. за надані транспортні послуги задоволенню не підлягають через їх недоведеність. Задоволенню не підлягають і вимоги позивача про стягнення з відповідачів 4000 грн. за поминальний обід після поховання [PERSON], оскільки ці витрати не відносяться до витрат на поховання, відшкодувати які зобов'язані спадкоємці відповідно до\~статті 1232 ЦК України, про що зазначено в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 24 червня 2015 року, прийнятій у цивільних справі №6-9965св15 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/45910383), та від 30 листопада 2016 року, прийнятій у справі №127-25492-15-ц (http://reyestr.court.gov.ua/Review/63511648). Не підлягають задоволенню і вимоги позивача [PERSON] про стягнення з відповідачів 5165 грн. боргу померлої [PERSON] за придбання паливних дров, ліків, продуктів харчування, оскільки надана на підтвердження цієї обставини розписка за змістом ст.ст.57-59 ЦПК України не є належним та допустим доказом, зокрема не містять дати виникнення зобовязання померлої, що має важливе значення в сенсі ч.2 ст.1232 ЦК України (а.с.12). Крім цього, відповідно до ч.ч.2 та 4 ст.1281 ЦК України кредитор спадкодавця може предявити вимогу до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом шести місяців від дня, коли він дізнався про відкриття спадщини. Кредитор, який протягом цього часу не предявив такої вимоги, позбавляється права вимоги. Про час відкриття спадщини позивач [PERSON] була обізнана, тому вимогу до спадкоємців про стягнення боргу спадкодавця повинна була предявити в строк до 12 серпня 2016 року, однак така вимога була предявлена лише в листопаді 2016 року, коли позивач звернулась до суду із вказаним позовом. Отже, внаслідок пропуску визначеного ч.2 ст.1281 ЦК України строку позивач [PERSON] втратила право вимоги до відповідачів повернути борг [PERSON] Щодо вимог позивача про стягнення з відповідачів 1500 грн. за надану їй правову допомогу. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Зі змісту ст.79 ЦПК України слідує, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До останніх, окрім іншого, належать витрати на правову допомогу (п.2 ч.3). Встановлено, що 15 листопада 2016 року між позивачем [PERSON] та адвокатом [PERSON] була укладена угода про надання правової допомоги, відповідно до п.2 якої адвокат взяв на себе зобовязання представляти інтереси позивача в Кодимському районному суді при розгляді справи про стягнення витрат на поховання (а.с.17). До позову позивачем долучено квитанцію №132 без дати її видачі про сплату позивачем адвокату 1500 грн. за надану правову допомогу. Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як роз'яснено в п.47 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року №10, право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000; рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; рішення від 11 липня 2013 року №6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК України). Як роз'яснено в п.48 вказаної постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано в п.2 ч.3 ст.79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (складання позовної заяви, надання консультацій, копіювання документів тощо). Водночас, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial