Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Кредитної спілки «Кредит-ФОС» про визнання нечесною діяльності кредитної спілки при укладенні кредитного договору №241 від 28.09.2010р. та визнання недійсним кредитного договору №241 від 28.09.2010р. з моменту його укладення. В подальшому за клопотанням позивача судом залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON]. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 28.09.2010р. відповідач, з власної ініціативи, та позивач, під примусом відповідача, ніби то підписали кредитний договір №241 про отримання позивачем кредитних коштів на споживчі потреби в сумі 130000,00 грн. на термін з 28.09.2010р. до 28.11.2010р. зі сплатою 39% річних. Також відповідач самостійно уклав договір поруки з двома поручителями і договір застави без оригіналу документа для застави та без нотаріального посвідчення. [PERSON] того, позивач не надавав відповідачу документа, що посвідчує особу, а також не було письмової згоди дружини на укладення кредитного договору. Позивач також посилається на те, що кредитний договір укладено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах. Копії прибуткових касових ордерів №3895 від 31.12.2010р. і №437 від 27.02.2012р. є підроблені і не відповідають оригіналам. Із посиланням на статтю 19 Закону України «Про захист прав споживачів» вважає, що відповідач відносно позивача вів нечесну підприємницьку діяльність, і правочин, здійснений у звязку із цим є недійсним. Ще вказує про те, що він не був членом кредитної спілки «Кредит-ФОС» на момент укладення кредитного договору від 28.09.2010р., оскільки ніяких внесків за 2008-2010 роки не сплачував і участі в діяльності спілки не приймав, членського квитка не отримував, і заяви про вступ до цієї спілки у вересні 2010 року не писав. У позивача була заборгованість за попереднім кредитом в сумі 4169,00 грн., тому відповідач мав відмовити у видачі кредиту від 28.09.2010р. Інформаційний лист про загальну сукупну вартість кредиту та вартість його обслуговування всупереч вимог закону позивачу відповідачем не надавався. Позивач не отримував другого примірника спірного кредитного договору. У позивача не було вільного волевиявлення на укладення кредитного договору. З вини відповідача не відбулось необхідного забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором. Відповідач підробив договір застави та договори поруки і не посвідчив їх нотаріально. У разі задоволення позову також просить стягнути із відповідача на користь позивача моральну шкоду, у визначенні розміру якої покладається на суд. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з підстав наведених у позовній заяві, додаткових письмових поясненнях, а також наданих суду усних поясненнях. Просив їх задовольнити. Окрім того, в якості підстави позову усно ще заявив про те, що підписав чистий лист паперу і не знав, що підписує кредитний договір. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог, надав суду письмові та усні пояснення, суть яких зводиться до наступного. Позовні вимоги є безпідставні, оскільки не підтверджені належними і допустимими доказами. Сторони 28.09.2010р. уклали кредитний договір, за яким позивач отримав у відповідача кредит в розмірі 130000,00 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером. Вказаний кредит забезпечений договорами поруки укладеними 28.09.2010р. з поручителями [PERSON] та [PERSON] Договір застави укладений не був. Укладенню кредитного договору передувало написання позивачем заяви до відповідача про надання кредиту у розмірі 130000,00 грн. Отримавши кредитні кошти позивач розписався у видатковому касовому ордері та прописом написав суму, яку одержав. 31.12.2010р. позивач сплатив відповідачу 5000,00 грн., а 27.02.2012р. ще 4500,00 грн., що підтверджує те, що позивачу було відомо про укладений кредитний договір, борг він визнав та частково погашає. У звязку із невиконанням умов кредитного договору, в 2011 році відповідач звернувся до суду із позовом до позивача про стягнення заборгованості. Рішенням суду від 06.07.2011р. по справі №2-3430/11 позов було задоволено у повному обсязі. Окрім того, на розгляді Тернопільського міськрайонного суду перебувала справа №1915/490/2012 за позовом [PERSON] до КС «Кредит-ФОС» про захист прав споживача та визнання недійсним (нікчемним) договору застави і договору поруки, визнання недійсним кредитного договору №241 від 28.09.2010р. У задоволенні позову суд відмовив. Дане рішення набрало законної сили. У даній справі є встановленими обставини, які спростовують обґрунтування позову у справі №607/12854/15-ц. Просив відмовити у задоволенні позову. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявилась, однак подала суду заяву про розгляд справи без її участі. Згідно попередніх письмових заяв підтримує сторону позивача щодо задоволення позову. Вказує на те, що кредитний договір був укладений без її згоди, як дружини позичальника, що суперечить положенням Сімейного кодексу України. Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 31.10.2012р. по справі №1915/490/2012, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 16.05.2013р., відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до Кредитної спілки «Кредит-ФОС» про захист прав споживача, визнання недійсними договорів застави, поруки та кредитного договору, стягнення моральної шкоди. Судом при розгляді справи №1915/490/2012 були встановлені наступні обставини. [PERSON] є членом кредитної спілки «Кредит-Фос», що підтверджується заявою позивача від 20 серпня 2007 року. [PERSON] заявою від 28 вересня 2010 року звертався до кредитного комітету КС «Кредит-ФОС» з проханням видати йому кредит в розмірі 130000,00 грн. на споживчі потреби на строк два місяці. Повернення кредиту пропонував забезпечити заставою земельної ділянки і договором поруки. При прийнятті позитивного рішення готовий укласти кредитний договір на існуючих в кредитної спілки умовах, при необхідності договір застави. За результатами засідання кредитного комітету КС «Кредит-ФОС» було прийнято рішення надати [PERSON] споживчий кредит в сумі 130000,00 грн. терміном на 2 місяці із сплатою 3,25 % місячних, про що свідчить протокол №39 «А» засідання кредитного комітету КС «Кредит-ФОС» від 28 вересня 2010 року. 28 вересня 2010 року між кредитною спілкою «Кредит-ФОС», в особі голови правління [PERSON], та членом кредитної спілки [PERSON] укладено кредитний договір №241, згідно умов якого Кредитодавець зобовязується надати грошові кошти у кредит Позичальникові у сумі 130000,00 грн., та на умовах, встановлених договором, а Позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти у розмірі 39% річних. Кредит надається на строк 2 місяці з 28 вересня 2010 року до 28 листопада 2010 року. Кредитодавець на умовах строковості, зворотності платності та забезпеченості у відповідності до умов цього Договору надає позичальнику кредит з цільовим призначенням на споживчі потреби (п.2.1. Договору). В забезпечення виконання вказаного кредитного договору 28 вересня 2010 року між кредитною спілкою «Кредит-ФОС», в особі голови правління [PERSON], та [PERSON], [PERSON] укладено договір поруки №241, згідно умов якого поручителі зобовязуються відповідати перед кредитною спілкою «Кредит-ФОС» за виконання зобовязань [PERSON] у такому ж обсязі, що і боржник. Поручителі та Боржник несуть солідарну відповідальність перед Кредитором. Поручителі відповідають по зобовязаннях Боржника в повному обсязі, включаючи сплату основного боргу, процентів за його користування, додаткового проценту за несвоєчасний розрахунок, а також відшкодування збитків, завданих кредитору невиконанням або неналежним виконанням Боржником умов кредитного договору. Відповідно до записів в касовій книзі кредитної спілки «Кредит-ФОС» [PERSON] надано кредит в сумі 130000,00 грн. згідно договору №241 від 28 вересня 2010 року. Отримання [PERSON] коштів також підтверджується видатковим касовим ордером №1271 від 29 вересня 2010 року, з якого вбачається, що позивач по договору №241 від 28 вересня 2010 року одержав від КС «Кредит-Фос» 130000,00 грн. Дослідженими судом доказами, зокрема видатковим касовим ордером №1271 від 29 вересня 2010 року, а також висновком експерта №2698 судово-почеркознавчої експертизи, встановлено, що [PERSON] на виконання умов спірного кредитного договору отримав у касі кредитної спілки грошові кошти в сумі 130000,00 грн., про що розписався. Покликання позивача на те, що видатковий касовий ордер він підписував, однак його не було заповнено, суд оцінив критично та не взяв до уваги, оскільки такі доводи є субєктивними та випливають з його особистої зацікавленості, як сторони договору, уникнути виконання своїх зобовязань. При укладенні кредитного договору №241 від 28 вересня 2010 року позивач та відповідач погодили права й обовязки кожного з них з приводу кредитування та відповідальність за неналежне виконання його умов. Позивач при підписанні спірного договору був ознайомлений з його умовами, правами та обовязками, що витікали з нього, та правовими наслідками невиконання зобовязань за вказаним договором, відповідальністю, що настає в результаті невиконання взятих на себе зобовязань. [PERSON] виявив свою згоду на укладення оспорюваного договору, підписавши вказаний документ, при цьому у позивача було право вибору укладати договір на умовах, що викладені в ньому, чи відмовитись від його укладення. Посилання позивача на те, що спірний договір укладено внаслідок здійснення відповідачем нечесної підприємницької діяльності, такої, що вводить споживача в оману та є агресивною, не знайшло свого підтвердження, оскільки умовами договору не порушуються вимоги ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів». Договір застави майна (земельної ділянки) №241 від 28 вересня 2010 року, укладений між [PERSON] та кредитною спілкою «Кредит-ФОС» в особі голови правління [PERSON], нотаріально не посвідчувався, а тому в силу ч.1 ст.220 ЦК України є нікчемним та не потребує визнання його недійсним судом. Відповідно до ч. 3 статті 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Усі вищевказані обставини були встановлені судовим рішенням у цивільній справі, в якій брали участі ті самі особи, а тому не потребують доказування. Судом також встановлено, що 31.12.2010р. і 27.02.2012р. позивач сплачував відповідачу 5000,00 грн. і 4500,00 грн. відповідно, в якості погашення процентів по договору №241 від 28.09.2010р., що підтверджується наданими позивачем до матеріалів справи копіями прибуткових касових ордерів №3895 від 31.12.2010р. і №437 від 27.02.2012р. відповідно. Дана обставина визнається стороною відповідача. Згідно довідки КС «Кредит-ФОС» №143 від 16.06.2011р., 23.08.2007р. між сторонами був укладений кредитний договір №353, за яким кредитна спілка надала [PERSON] кредит у розмірі 130000,00 грн. на умовах сплати 42% річних строком на 6 місяців до 23.02.2008р. Позичальником умови договору виконувались не належним чином, станом на 16.11.2011р. існує непогашений борг в розмірі 4169,65 грн. Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про необґрунтованість позовних вимог, не підтвердження їх матеріалами справи та необхідність відмовити у задоволенні позову. При цьому, суд виходив із наступних мотивів. Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Позивач просить, посилаючись на статтю 19 Закону України «Про захист прав споживачів», визнати діяльність відповідача при укладанні кредитного договору нечесною та у звязку із цим визнати кредитний договір недійсним. Згідно статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться: 1) час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції; 2) вживання образливих або загрозливих висловів; 3) використання тяжкої для споживача обставини, про яку продавцю або виконавцю було відомо, для впливу на рішення споживача; 4) встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи положення про право споживача розірвати договір або замінити продукцію чи укласти договір з іншим суб'єктом господарювання; 5) загроза здійснити незаконні або неправомірні дії. Як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики: 1) створення враження, що споживач не може залишити приміщення продавця (виконавця) без укладення договору або здійснення оплати; 2) здійснення тривалих та/або періодичних візитів до житла споживача, незважаючи на вимогу споживача про припинення таких дій або залишення житла; 3) здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача; 4) вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання. Перелік форм агресивної підприємницької практики не є вичерпним. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. У справі №1915/490/2012 вже було встановлено, що посилання позивача на те, що спірний договір укладено внаслідок здійснення відповідачем нечесної підприємницької діяльності, такої, що вводить споживача в оману та є агресивною, не знайшло свого підтвердження, оскільки умовами договору не порушуються вимоги ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів». Окрім того, викладені позивачем обставини, які на думку позивача вказують на нечесну підприємницьку практику відповідача, не знайшли свого підтвердження і в ході розгляду даної справи №607/12854/15-ц. Зокрема, судом не встановлено, що при укладанні кредитного договору відповідач здійснив дії, передбачені частинами 1-5 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач також обґрунтовує позов тим, що кредитний договір укладено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах. На підтвердження цих обставин позивач не надав належних доказів. Посилання позивача на те, що прибуткові касові ордери №3895 від 31.12.2010р. і №437 від 27.02.2012р. є підроблені також не підтверджене ні відповідним вироком суду, ні експертним дослідженням, ні іншими належними і допустимими доказами. Позивач вказує на те, що з вини відповідача не відбулось необхідного забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором, відповідач підробив договір застави та договори поруки і не посвідчив їх нотаріально. Окрім того, що дані обставини не підтверджені в судовому засіданні, спростовані у справі №1915/490/2012, суд також констатує наступне. Порука та застава є видами забезпечення виконання зобовязання (ч. 1 статті 546 ЦК України). У даній справі зобовязання виникло з кредитного договору. А договори поруки, застави є забезпечувальними і похідними від основного зобовязання (кредитного договору). А тому посилання позивача на неправомірні дії відповідача щодо укладення договорів поруки, застави не має правового значення для перевірки дій відповідача при укладенні кредитного договору (а це предмет позову) на відповідність Закону України «Про захист прав споживачів». Безпідставним є й посилання позивача на те, що кредитний договір укладений з порушенням статті 65 Сімейного кодексу України, тобто без згоди другого з подружжя. Відповідно до частини 2 статті 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Назва статті 65 СК України «Право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя». На момент укладення кредитного договору, не відбулось розпоряджання майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, так як за цим договором позивач отримує кошти на певний строк, і нічим не розпоряджається. Окрім того, з позовом про визнання недійсним такого роду правочину може звернутись другий з подружжя, тобто особа, права якої порушено укладенням правочину (ч. 2 статті 65 СК України). Усі інші обґрунтування позовної заяви спростовані у рішенні Тернопільського міськрайонного суду від 31.10.2012р. по справі №1915/490/2012. Так як суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, за встановлених обставин, у задоволенні позову про визнання нечесною діяльності кредитної спілки при укладенні кредитного договору №241 від 28.09.2010р. та у звязку із цим (а також іншими викладеними позивачем обставинами, які передбачають можливість визнання правочину недійним) визнання недійсним кредитного договору №241 від 28.09.2010р. слід відмовити. На підставі статті 88 ЦПК України, у звязку із тим, що позивач звільнений від сплати судового збору (ч. 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів»), а рішення прийнято не на його користь, судові витрати слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed