Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], Староміського В ДВС Вінницького МУЮ про визнання права власності на автомобіль та зняття з нього арешту, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 11.07.2012 року позивач придбав у відповідача [PERSON] автомобіль марки ВАЗ 2109, 1988 року випуску, д.н.з. [NUMBER], № кузова [NUMBER], згідно свідоцтва про державну реєстрацію серії [NUMBER], виданого Вінницьким МРЕВ ВДАІ УМВС України у Вінницькій області 06.07.2007 року, за 2 500 дол. США, що підтверджується відповідною розпискою відповідача [PERSON] від 11.07.2012 року та договором купівлі-продажу транспортного засобу від 11.07.2012 року. Однак, враховуючи те, що у позивача на той момент були відсутні кошти на реєстрацію даного автомобіля в органах ВРЕВ, з обліку його не зняв, а отримав довіреність від відповідача [PERSON] від 11.07.2012 року, посвідчену приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу та зареєстровану в реєстрі за №699, відповідно до якої відповідач [PERSON] уповноважив позивача на свій розсуд керувати, розпоряджатись, відчужувати, знімати (ставити) на облік вищезазначений автомобіль тощо. Однак, 13.04.2013 року автомобіль марки ВАЗ 2109, 1988 року випуску, д.н.з. [NUMBER], № кузова [NUMBER], під керуванням позивача було зупинено та затримано співробітниками ДАІ, позивачу було вручено копію акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу. Підставою затримання транспортного засобу була постанова державного виконавця Староміського В ДВС Вінницького МУЮ від 05.12.2012 року про розшук вищезазначеного автомобіля. При цьому, 16.04.2013 року державним виконавцем Староміського В ДВС Вінницького МУЮ складено акт опису й арешту, яким описано та арештовано вищевказаний транспортний засіб та призначено позивача відповідальним зберігачем. Позивач вважає, що він набув право власності на автомобіль марки ВАЗ 2109, 1988 року випуску, д.н.з. [NUMBER], № кузова [NUMBER], так як останній фактично знаходиться у його володінні з моменту підписання договору купівлі-продажу автомобіля, тобто з 11.07.2012 року. Однак, накладений арешт порушує його права як власника автомобіля, так як останній позбавлений можливості зняти автомобіль з обліку та зареєструвати його на себе, що і стало причиною звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю та просили суд їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача Староміського В ДВС Вінницького МУЮ за довіреністю Василишина Т.В. поклалась на розсуд суду при вирішенні даного спору. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився, однак від останнього надійшла заява від 05.12.2013 року, посвідчена приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрована в реєстрі за №1039 (а.с.37), відповідно до якої відповідач [PERSON] позов визнає повністю та просить справу розглянути у його відсутність. Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявляти клопотання про розгляд справи у її відсутність. Заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні об'єктивно встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 11.07.2012 року позивачем було придбано у відповідача [PERSON] автомобіль марки ВАЗ 2109, 1988 року випуску, д.н.з. [NUMBER], № кузова [NUMBER], згідно свідоцтва про державну реєстрацію серії [NUMBER], виданого Вінницьким МРЕВ ВДАІ УМВС України у Вінницькій області 06.07.2007 року (а.с.8), за 2 500 дол. США, що підтверджується відповідною розпискою відповідача [PERSON] від 11.07.2012 року (а.с.11) та договором купівлі-продажу транспортного засобу від 11.07.2012 року (а.с.12-14). Відповідно до ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч.1 ст.639 ЦК України). Таким чином, під час укладення договору купівлі-продажу 11.07.2012 року між сторонами було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору, а відтак договір купівлі-продажу транспортного засобу від 11.07.2012 року є укладеним. Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, позивачу була надана довіреність від відповідача [PERSON] строком на п'ять років, посвідчена приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу та зареєстрована в реєстрі за №699 (а.с.9-10), якою позивачу надано усі права щодо користування та розпорядження вищевказаним автомобілем. Однак, право власності на вищезазначений автомобіль позивачем не було переоформлено в органах ВРЕВ. Згідно ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, позивач набув право власності на автомобіль марки ВАЗ 2109, 1988 року випуску, д.н.з. [NUMBER], № кузова [NUMBER], який з 11.07.2012 року фактично знаходиться у його володінні. Однак, відповідно до акту опису й арешту майна від 16.04.2013 року, складеного державним виконавцем Староміського В ДВС Вінницького МУЮ Василишиною Т.В., вищезазначений транспортний засіб описано та арештовано, а позивача призначено відповідальним зберігачем (а.с.16-19). Вищевказаний накладений арешт на автомобіль порушує права позивача як власника автомобіля, так як останній позбавлений можливості володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном, зокрема зняти автомобіль з обліку та зареєструвати його на себе тощо. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання права власності на автомобіль та зняття з нього арешту знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved