Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Надрічненської сільської ради Тарутинського району Одеської області про визнання за ним права власності в порядку спадкування за заповітом, на тих підставах, що 30 квітня 2016 року померла його бабуся [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина у вигляді земельної ділянки, площею 3,19 га, розташованої на території Надрічненської сільської ради Тарутинського району Одеської області та належала померлій на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 279985. При зверненні до приватного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, позивачу було відмовлено у звязку з відсутністю правовстановлюючого документу на вищезазначену земельну ділянку. В судове засідання позивач не зявився. Надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Позов підтримує в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не зявився. Надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 158 ЦПК України. Позов визнав повністю. В звязку з цим в силу положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Визнання відповідачем предявленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Так, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 279985 виданого 07.07.2005 року на підставі розпорядження Тарутинської РДА від 27.08.2004 року № 321/А-2004 належала земельна ділянка площею 3,19 га, розташована на території Надрічненської сільської ради Тарутинського району Одеської області (а.с. 10). 22 квітня 2010 року [PERSON] склала на імя позивача заповіт, яким заповідала вищезазначену земельну ділянку. Заповіт на день смерті спадкодавця не змінювався та не виправлявся (а.с. 11). 30 квітня 2016 року [PERSON] померла (а.с. 12). При зверненні до приватного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, позивачу було відмовлено у звязку з відсутністю документу, що підтверджує право власності спадкодавця [PERSON] на спадкове майно, а саме на вищезазначену земельну ділянку (а.с. 18). З невідомих позивачу причин оригінал Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 279965 виданий на імя [PERSON] втрачено. Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, законами України «Про нотаріат», «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Статтею 1216 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто (ст.ст. 1233, 1234 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. На підставі ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Таким чином, суд доходить до висновку, що право позивача на отримання в спадщину за заповітом спадкового майна підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності на спадкове майно - земельну ділянку. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved