Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «ПриватБанк» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту. Позивач мотивує позов тим, що 13 грудня 2006 року між ним та відповідачем було укладено договір №PLL0GK00000090 про надання споживчого кредиту. Частина 2 статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та пункти 2.1, 2.2, 2.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 встановлюють перелік інформації, яка повинна бути надана споживачу. При цьому банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з такою інформацією, а в разі надання кредиту в іноземній валюті, також попередити споживача про валютні ризики. Позивач стверджує, що вказана інформація не була йому надана в письмовій формі до укладення оспорюваного договору, і що це є проявом нечесної підприємницької діяльності. Крім того, позивач вважає, що оспорюваний договір порушує принцип рівності сторін договору на шкоду споживача послуг, оскільки банк попри чисельні обов'язки покладені на позивача, взяв на себе лише обов'язок надання кредиту. Також, при укладенні кредитного договору було обмежено право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію та порушено право споживача на свободу вибору продукції. З огляду на викладене, позивач вважає, що договір є недійсним в повному обсязі. Позивач прохає суд визнати недійсним договір №PLL0GK00000090 про надання споживчого кредиту 13 грудня 2006 року, укладений між ним та ПАТ «ПриватБанк». Позивач та його представник за довіреністю - [PERSON] в судове засідання не з'явилися. При цьому, представник позивача направив до суду заяву, в якій справу прохає розглянути за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник відповідача, ПАТ «ПриватБанк», в судове засідання не з'явився, проте надіслав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. При цьому, надав заперечення на позовну заяву, в яких прохає суд в задоволенні позову відмовити. Зазначив, що спірний договір у відповідності до ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» містить всю необхідну інформацію, яка повинна бути надана споживачу. Постанова Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, на яку посилається позивач, взагалі не була чинна на час укладання угоди. Зміст угоди не вводить позивача в оману. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що позивач - [PERSON], та відповідач - закрите акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (правонаступником якого є відповідач) 13 грудня 2006 року уклали між собою договір №PLL0GK00000090 про надання кредитних коштів в сумі 20406 доларів США на строк з 13 грудня 2006 року по 11 грудня 2026 року для купівлі житлового будинку, з умовою щомісячної сплати 1% на суму залишку заборгованості за кредитом та 0,2% винагороди за надання фінансового інструменту. /а.с.4-6/ Вказаний договір позивач вважає недійсним, з підстав, вказаних вище. При цьому обґрунтовуючи свій позов, [PERSON] за основу використовує норми ЗУ «Про захист прав споживачів», які відповідно до преамбули регулюють відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлюють права споживачів, а також визначають механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Питання недійсності правочинів регулюються статтями 18, 20 Закону. Так, відповідно до ч.ч.1,2 ст.18 цього Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. За ч. 6 ст. 20 Закону правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною (ч. 1 ст. 20 Закону). Позивач посилається на те, що при укладанні угоди була порушена норма ч.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент укладення позивачем кредитного договору), якою передбачено наступний перелік умов, про які перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Разом із тим, за ч. 2 цієї ж статті у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Згідно із п.1 ч.7 ст.15 Закону у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків. Стаття 23 вказаного Закону передбачає штрафні санкції за порушення законодавства про захист прав споживачів. Таким чином, недотримання вимог ч.2 ст.11 вказаного Закону не тягне за собою недійсність укладеного договору про надання споживчого кредиту, а лише може бути підставою для розірвання договору та відповідальності суб'єкта господарювання, передбаченої Законом. Крім того, суд погоджується з доводами відповідача, що оскаржуваний договір не порушує вимог ч.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Позивач посилається також на те, що йому не надали в письмовій формі інформацію передбачену пунктами 2.1, 2.2, 2.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168. Такі дії вважає проявом нечесної підприємницької практики, введенням його в оману. Разом із тим, на час укладення кредитного договору вказана постанова ще не була прийнята. Відтак, такі посилання є необґрунтованими. Також позивач посилається на норми ст. 21 ЗУ «Про захист прав споживачів», за якою вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Суд зазначає, що п. 2.1. договору визначає обов'язки банку, п. 2.2. - позичальника. Зміст цих пунктів не дає підстави для висновку щодо наявності дисбалансу обов'язків сторін угоди. Умови договору відповідають загальним умовам договорів кредитування. Доводи позивача щодо обмеження права на доступ до необхідної, доступної, достовірної інформації, а також щодо свободи вибору продукції нічим не підтверджені. Крім того, слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За правилами ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, підставою визнання укладеного договору про надання споживчого кредиту є невідповідність його змісту актам цивільного законодавства, інтересам держави, суспільства та моральним засадам. Зі змісту укладеного кредитного договору вбачається, що в ньому визначені сторони договору з усіма реквізитами, розмір кредиту, його цільове призначення (для купівлі житлового будинку) процентну ставку та строки погашення, обумовлено взаємні права, обов'язки та відповідальність сторін. [PERSON] погодився з вказаними умовами, підписав кредитний договір та отримав кредитні кошти. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними, необґрунтованими і задоволенню не підлягають. Сплату судового збору по даній справі необхідно віднести на рахунок держави, оскільки позивач звільнений від його сплати.

Outcome: dismissed