Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду у вересні 2013 року з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, повернення автомобіля та стягнення моральної шкоди. До початку розгляду справи по суті позивач в порядку ст. 31 ЦПК України подав заяву про зміну предмету та підстав позову, у якій просив стягти з відповідача [PERSON] борг за договором позики. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, в кінці 2007 року співмешканець його дочки [PERSON] звернувся до нього із проханням надати позику для придбання нового автомобіля в сумі 25 000 грн. Крім того, відповідач запропонував оформити право власності на автомобіль на ім'я позивача, щоб скористатися пільгами при реєстрації речових прав на майно. 10.11.2007 позивач надав відповідачу кошти у позику з умовою їх повернення. Після придбання автомобіля [PERSON] видав [PERSON] генеральну довіреність на придбане авто, а останній написав розписку про отримання позики від позивача та його дружини [PERSON] в сумі 25 000 грн із зобов'язанням їх повернути до 30.12.2010. Після того як донька позивача розірвала стосунки із відповідачем, [PERSON] скасував видану довіреність. Проте, 20.06.2012 відповідач, на підставі виданої позивачем довіреності, продав придбаний автомобіль, не повідомивши позивача, гроші, надані на його придбання до цього часу позивачу не повернув. Тому позивач просив стягти з відповідача заборгованість за договором позики з урахуванням індексу інфляції та 3% річних у сумі 29 696,68 грн. та судові витрати. У судовому засіданні позивач зменшив свої позовні вимоги та просив стягти з відповідача суму боргу 25 000 грн без з урахуванням індексу інфляції та 3% річних. Представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі з викладених у заяві підстав. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали у повному обсязі, просили відмовити у їх задоволенні. Відповідач пояснив, що він перебував у фактичних шлюбних відносинах з донькою позивача та дійсно отримав від нього кошти в сумі 25 000 грн на придбання автомобіля, проте на протязі 3 років частинами повертав йому позику і будь-яких претензій з приводу їх повернення позивач не пред'являв до того часу, поки вони спільно проживали з його донькою. Жодних розписок про повернення коштів позивачу він не писав. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала у повному обсязі, підтвердивши ті обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносин: 23 листопада 2007 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого позикодавець [PERSON] та його дружина [PERSON] передали позичальнику [PERSON] у власність грошові кошти у сумі 25 000 грн на купівлю автомобіля на три роки, а позичальник зобов'язувався повернути позикодавцям таку ж суму грошових коштів в строк до 30 грудня 2010 року. (а.с.78). Відповідно до ст. ст. 1046 - 1050 Цивільного кодексу ( далі - ЦК ) України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства. За ст.10 Цивільного процесуального кодексу України ( далі - ЦПК України) , сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Згідно з ч.3 цієї статті наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги про неповернення йому грошових коштів відповідачем вказав на наявність у нього розписки про їх отримання від боржника. Натомість, відповідач не надав суду належних, беззаперечних та достатніх доказів в обґрунтування своїх заперечень щодо повернення коштів. Таким чином, оскільки відповідач не виконує свої зобов'язання за договором позики, вимоги позивача про стягнення з нього заборгованості у сумі 25 000 грн підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно вимог ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню 229, 40 грн. понесених позивачем судових витрат по сплаті судового збору. Також, з відповідача підлягає до стягнення на користь держави 20,60 грн судового збору відповідно до розміру задоволених судом вимог майнового характеру. На підставі викладеного та ст.ст.1046, 1047, 1049 ЦК України,

Outcome: approved