Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовною заявою до суду до [PERSON] про стягнення заборгованості. Заявлений позов мотивовано тим, що позивач [PERSON] позичив [PERSON] 6 400 доларів США, що підтверджується розпискою, даною відповідачем від 25 березня 2012 року. Відповідач зобовязувалась повернути кошти за договором позики від 25.03.2012 року в строк до 01.05.2012 року. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами про повернення коштів, однак зобовязання за договорами позики [PERSON] не виконала. 26 лютого 2014 року ним була відправлена претензія на імя відповідача, однак, жодних дій остання не вчинила, кошти не повернула. В добровільному порядку повернути кошти не бажає. На момент звернення до суду, [PERSON] винна суму в розмірі 6 400 доларів США, що в гривневому еквіваленті по курсу Національного банку України на момент звернення до суду становить 74 688,19 гривень. 02.06.2016 року позивач збільшив позовні вимоги, оскільки на цей день 6400 доларів США по курсу НБУ становить 160 624 гривні, яку, а також судові витрати по сплаті судового збору позивач просить стягнути з відповідача. Правова позиція позивача щодо того, що розписка є доказом укладення договору позики узгоджується із судовою практикою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, яка зазначена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2013 року по справі № 6-32039св13 (http://reyestr.court.gov.ua/ Review/35986189); в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.12.2013 року по справі №6-31473св13 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/35887315); в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.02.2013 року по справі № 6-41519св12 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/29793722); в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.09.2013 року по справі № 6-30005св13 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/ 33551613). У звязку з цим позивач просить стягнути з відповідачки заборгованість за розпискою та судові витрати. Позивач у судовому засіданні обставини та збільшені вимоги позову підтримав. Представник позивача у судовому засіданні заявлені збільшені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Також пояснив, що дописка позивача у розписці не має правового значення для стягнення заборгованості. Відповідач у судовому засіданні 11.11.2014 року (а.с.88) факт написання розписки заперечила, пояснила, що за розпискою від 25.03.2012 року гроші не отримувала, отримала від позивача 6 000 гривень за іншою розпискою, які були повернуті. Представник відповідача у судовому засіданні зазначила, що приєднана до матеріалів справи копія розписки не є належним та допустимим доказом по справі, оскільки експертами не ідентифікована належність у ній підпису саме [PERSON], у розписці не записано паспортні дані та місце проживання позичальника та позикодавця. Не вказано яку конкретно взято в позику валюту. Зі слів відповідачки остання не писала та не підписувала цю розписку. Розписка складена різними почерками, текст розписки дописано іншим почерком пізніше. Просила у задоволенні позову відмовити. Заслухавши учасників процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Загальними засадами диспозитивності цивільного судочинства встановленими ст.11 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В судовому засіданні належними доказами достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] власноручно написала розписку від 25.03.2012 року про отримання від позивача в якості позики 6400 доларів (а.с.71). Вказана обставина встановлена висновком експертів № 2146/15-34/2147/15-33/2148/15-32/6532-6535/1634 за результати проведення судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи документів (а.с.200-226), згідно якого основний текст розписки про позику [PERSON] від [PERSON] 6 400 доларів виконаний [PERSON]. Неможливість встановлення експертами про те чи підпис від імені [PERSON] виконаний [PERSON] або іншою особою, на переконання суду, не є тими обставини, які б спростовували обставину позову про отримання [PERSON] від [PERSON] позики в сумі 6 400 доларів США з врахуванням констатації експертами факту написання основного тексту розписки саме [PERSON], претензії про сплату заборгованості, яка визначена у доларах США, у звязку з чим заперечення відповідача суд не приймає. Дописка у розписці про написання та її передачу 25.03.2012 року, яка виконана [PERSON] не має правого значення. Доводи відповідача про те, що вона в борг грошей від позивача не отримувала і розписку про це не писала судом до уваги не приймаються, оскільки факт написання розписки встановлений експертним висновком. Підстав вважати вказаний висновок експертів необгрунтованим у суду не має. Таким чином заперечення відповідача суд не приймає. Статтею 202 ЦК України зазначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Згідно ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України). Частиною 1 статті 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Підтвердженням укладення договору позики між сторонами та отримання коштів відповідачем є розписка від 25 березня 2012 року. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. За встановлених обставин зібльшені позовні вимоги підлягаю до задоволення. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З матеріалів справи вбачається, що позивач в загальному сплатив 1728,04 гривень судового збору (а.с.14,28,238), а відтак, з урахуванням вищенаведеного понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved