Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Подільської районної державної адміністрації Одеської області, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 червня 2009 року по 23 грудня 2014 року, який було розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 грудня 2014 року. Від шлюбу вони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . На даний час дитина проживає разом з нею за адресою: [ADDRESS] , вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров`я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання доньки не надає. Більш того, відповідач безпідставно чинить їй перешкоди у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Зокрема, відповідач відмовляється надати у передбачений законодавством порядку дозвіл на виїзд доньки за кордон для відпочинку та оздоровлення дитини. Підстави такої відмови відповідач [PERSON] не обґрунтовує. Ухвалою суду від 10.05.2019 року суддею Павловською Г.В. справу прийнято до свого провадження. Ухвалою суду від 26.06.2020 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду по суті. 14.01.2021 року ухвалено судове засідання у справі проводити у режимі відеоконференції. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Судова повістка повернулась на адресу суду із штемпелем Укрпошти та відміткою листоноші «За закінченням терміну зберігання». Крім того, про час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся шляхом виклику через офіційний веб-сайт Котовського міськрайонного суду Одеської області. Частиною 11 статті 128 ЦПК України передбачено, що з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Тому, суд вважає відповідача належно сповіщеним про час і місце розгляду справи. Представник третьої особи служби у справах дітей Подільської районної державної адміністрації Одеської області Бочарова І.О. в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову. Розглянувши матеріали справи, вислухавши позивачку та представника служби у справах дітей Подільської районної державної адміністрації Одеської області суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 червня 2009 року по 23 грудня 2014 року. На підставі рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 грудня 2014 року шлюб було розірвано. В період шлюбу, [INFO] у них народилась донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] , виданого Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 09 лютого 2016 року, повторно. На даний час дитина проживає разом з позивачкою за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою №1926, виданою КП «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради від 18.09.2017 року. Відповідно до частини третьої ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно із частиною 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1,2 ст. З Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959р. дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За правилами ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересування на території України лише за згодою батьків (усиновлювачів). опікунів та в їхньому супроводі або в супроводів осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 141 СК України маги і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Як вбачається із змісту вимог ч.2 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до положень ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, не має заборгованості зі сплати аліментів, звертається рекомендованим листом із повідомленням про вручення до того з батьків, з яким проживає дитина, за наданням згоди на виїзд дитини за межі України з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі в складі організованої групи дітей. У разі ненадання тим із батьків, з яким проживає дитина, нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон із зазначеною метою, у десятиденний строк з моменту повідомлення про вручення рекомендованого листа, той із батьків, хто проживає окремо від дитини та у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів, має право звернутися до суду із заявою про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків. За умовами ч.2 ст.4 Закону України «про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документу дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. З відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995р. №57, виїзд з України громадян, які не досягай 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно зі ст.ст.1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду, як джерело права. Відтак, Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). У Постанові від 04.07.2018 у справі N 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18) Велика Палата Верховного Суду відійшла від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі N 235/139/16-ц (N 6-15цс17), згідно з якою пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. У своїй Постанові від 04.07.2018 р. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Жодних доказів того, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька буде суперечити її інтересам, чи буде порушувати її або його права відповідач суду не надав. З урахуванням інтересів дитини, суд вважає можливим надати позивачці або в супроводі осіб, які уповноважені нею, дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України доньки [PERSON] , [INFO] , до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення нею повноліття на період шкільних канікул, без згоди та супроводу батька [PERSON] , [INFO] . Разом з тим, вимога про негайне виконання рішення суду не підлягає задоволенню з наступних підстав. Перелік справ, по яким суд допускає негайне виконання рішення суду, визначений статтею 430 ЦПК України, та в такому переліку відсутні справи про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон.

Outcome: approved