Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради, Вінницької міської ради про визнання права власності, в якій просить визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивував тим, що на підставі рішення Виконкому Вінницької міської Ради народних депутатів трудящих від 28.04.1972 року №389 позивачу [PERSON] було видано ордер №2045/29 серії А від 28.04.1972 року на заселення кооперативної 2-х кімнатної квартири [ADDRESS] , жилою площею 27,61 кв.м. на склад сім`ї 3 особи, в тому числі позивач, дружина [PERSON] , дочка [PERSON] . На підставі ордеру позивач став членом Житлово-будівельного кооперативу №29 та сплатив в повному обсязі пайові внески за квартиру. Позивач звернувся до Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради з заявою про реєстрацію права власності на нерухоме майно (квартиру [ADDRESS] , надавши необхідні документи для здійснення реєстраційних дій, однак 27.11.2020 року Департаментом адміністративних послуг ВМР було зупинено розгляд заяви [PERSON] , 15.02.2021 року Департаментом адміністративних послуг ВМР було прийнято рішення про відмову [PERSON] у державній реєстрації прав та їх обтяжень. Позивач вважає таке рішення Департаменту неправомірним, тому вирішив звернутися до суду з цим позовом, оскільки в позасудовому порядку вирішити питання визнання за ним права власності на пайову квартиру неможливо. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22.04.2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Відповідач у\~визначений ухвалою суду строк\~ відзиву на позов до суду не подав. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23.06.2021 року підготовче провадження у справі закрито. Враховуючи вищевикладене та положення ст.ст. 178, 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, судовий розгляд провести за його відсутності. Представник відповідачів подала до суду заяву, в якій у вирішенні справи поклалася на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі рішення Виконкому Вінницької міської Ради народних депутатів трудящих від 28.04.1972 року №389 [PERSON] 28.04.1972 року було видано ордер №2045/29 серії А на заселення кооперативної 2-х кімнатної квартири [ADDRESS] , жилою площею 27,61 кв.м. на склад сім`ї 3 особи, в тому числі позивач, дружина [PERSON] , дочка [PERSON] (а.с.10-11). 28.02.2020 року МКП «Управляюча компанія «Господар Люкс» було видано довідку про те, що [PERSON] являвся членом Житлово-будівельного кооперативу - 29 по проспекту Космонавтів, 73 в м. Вінниці; пайові внески за квартиру [ADDRESS] , [PERSON] сплатив в повному обсязі (а.с.17). Згідно довідки КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» №2130 від 12.05.2020 року, будинок [ADDRESS] зареєстровано за Житлово-будівельним кооперативом №29, реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] в цьому будинку не проводилася (а.с.18). [PERSON] з метою реєстрації права власності на квартиру, що розташована в [ADDRESS] ) звернувся з заявою до Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради (а.с.16). За результатами розгляду заяви [PERSON] 27.11.2020 року рішенням Департаменту адміністративних послуг ВМР №55387823 від 27.11.2020 року було зупинено розгляд заяви через відсутність довідки ЖБК №29 про членство [PERSON] в кооперативі і повне внесення ним пайового внеску (а.с.9), рішенням Департаменту адміністративних послуг ВМР №56610123 від 15.02.2021 року відмовлено [PERSON] в державній реєстрації права власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , через не усунення обставин, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав (а.с.12). На запит суду МКП «Управляюча компанія «Господар Люкс» надіслало на електронну адресу суду копію відомості розрахунків по позиці ( [ADDRESS] ), яка є первинним фінансовим документом, та з якої вбачається, що заборгованість [PERSON] (кв. [ADDRESS] ) зі сплати пайового внеску за квартиру відсутня (колонка «Год погашения ссуды» 1986 г). Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що [PERSON] повністю вніс пай за кооперативну квартиру [ADDRESS] . Однак державна реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] не проведена (а.с. 18). Позивач [PERSON] звернувся до Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради з заявою про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , проте розгляд даної заяви було зупинено через відсутність довідки ЖБК-29 про членство особи в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі, а згодом відмовлено у державній реєстрації прав на вказану квартиру (а.с.9 ,12). Згідно із ст.137 ЖК Української РСР, в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин, порядок організації та діяльності житлово-будівельних кооперативів установлювався законодавством Союзу РСР, цим Кодексом, Примірним статутом житлово-будівельного кооперативу та іншими актами законодавства Української РСР. Примірний статут житлово-будівельного кооперативу затверджується Радою Міністрів Українській РСР. Відповідно до п. 19 Примірного статуту ЖБК, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 р. №186, жилий будинок (будинки) і надвірні будівлі належать житлово-будівельному кооперативу на праві кооперативної власності (крім квартир у цьому будинку, за які громадянами повністю внесено пайові внески) і не можуть бути у нього вилучені, продані або передані ним як у цілому, так і частинами (квартири, кімнати) ні організаціям, ні окремим особам, за винятком передачі, здійснюваної при ліквідації кооперативу. Суд звертає увагу на той факт, що сам вступ до ЖБК не створює для пайовика права власності на отримання ним квартири до того часу, поки він не виплатить пай повністю. Власником житлового будинку і переданих грошових коштів до цього моменту є кооператив, і тільки член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за житлове приміщення, надане йому в користування, набуває право власності на нього. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22.12.1995 року визначено, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі. Факт членства позивача в кооперативі ЖБК №29 підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами та не оспорюється учасниками справи. Згідно з ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ч. 3 ст. 384 ЦК України у випадку викупу квартири член житлово-будівельного кооперативу стає її власником. А тому, з огляду на вищевикладені обставини, є всі підстави вважати, що позивачем було здійснено сплату всіх пайових внесків (виплачено вартість квартири), а отже фактично вона була викуплена позивачем у ЖБК. Згідно з ст.392 ЦК України власником майна може бути пред`явлений позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, що засвідчує його право власності. Позивач, викупивши спірну квартиру у ЖБК, став її власником, однак не зареєстрував своє право у встановленому законом порядку. Таким чином його право на квартиру підлягає захисту, шляхом визнання за ним права власності. Розглядаючи цей спір суд враховує положення статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (1950 року), про те, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення ЄСПЛ у справі «Іатрідіс проти Греції» від 25.03.1999 року). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення ЄСПЛ у справі «Кушоглу проти Болгарії» від 10.05.2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23.09.1982 року). Таким чином, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986 року). У рішенні ЄСПЛ від 23.01.2014 року «East/West Alliance Limited» проти України» суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (п.167 рішення). Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а відтак позов підлягає до задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: approved