Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] , у якій просив суд прийняти рішення, яким стягувати з відповідача [PERSON] на його користь аліменти на утримання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1500 грн на кожну дитину, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня подання позовної заяви і до повноліття дітей. Заявлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що 26 лютого 2018 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, до реєстрації якого сторони проживали у цивільному шлюбі, а відповідач мала прізвище « [PERSON] ». Від спільного проживання у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 21 травня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу діти проживають разом із позивачем і перебувають на його повному утриманні. Відповідач після припинення шлюбних відносин не надає допомоги на утримання дочки та сина, чим ставить позивача та дітей у скрутне матеріальне становище. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 03 вересня 2020 року відкрито провадження у справі та вирішено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін 01 жовтня 2020 року; запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення їй даної ухвали подати відзив на позовну заяву, а також всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. 01 жовтня 2020 року за заявами сторін розгляд справи було відкладено до 28 жовтня 2020 року. 28 жовтня 2020 року судове засідання не відбулося у зв`язку з неявкою сторін, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення розгляду справи. 09 листопада 2020 року та 24 листопада 2020 року розгляд справи було відкладено у зв`язку з неявкою сторін та відсутністю у суду відомостей про вручення судової повістки відповідачу. Чергове судове засідання призначено на 11 грудня 2020 року. 11 грудня 2020 року сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення розгляду справи, у судове засідання не з`явилися повторно. Позивач [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечив. Відповідач [PERSON] про причини неявки суд не повідомила. Із заявами, клопотаннями, у тому числі про відкладення розгляду справи, до суду не зверталася. Правом на подачу відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк відповідач не скористалася. Частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи викладене, зважаючи на те, що відповідач, будучи належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, повторно не з`явилася в судове засідання без повідомлення причин та не подала відзив, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. За приписами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Як вбачається з позовної заяви та підтверджується наявними у справі доказами, шлюб між сторонами, укладений 26 лютого 2018 року, розірвано рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 21 травня 2019 року. До реєстрації шлюбу сторони проживали у цивільному шлюбі, а відповідач мала прізвище « [PERSON] ». Від спільного проживання у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвами про народження дітей серії [NUMBER] від 16 травня 2011 року та серії [NUMBER] від 19 листопада 2013 року, відповідно. З довідки виконавчого комітету Кумейківської сільської ради Черкаського району Черкаської області № 158 від 20 липня 2020 року встановлено, що гр. [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , і має такий склад сім`ї: син [PERSON] , [INFO] ; дочка - [PERSON] , [INFO] ; не родич - [PERSON] , [INFO] . Водночас, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач один несе витрати по утриманню доньки та сина, тому не має достатніх коштів для забезпечення першочергових витрат по задоволенню потреб дітей, а саме: матеріальних витрат на оздоровлення, відпочинок, а також витрат на забезпечення їхньої життєдіяльності. Дані обставини не спростовано відповідачем. Згідно з частиною 2 статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХII від 27 лютого 1991 року, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Пунктами 1, 2 частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. За приписами ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За змістом частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з частиною першою статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відтак, обов`язок утримувати дітей - це моральне і найважливіше правове зобов`язання батьків, що виникає з моменту народження дітей і зберігається до досягнення ними повноліття. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до закону батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх неповнолітніх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання. Дані обставини лише враховуються судом при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти. Частинами 2, 3 статті 181 СК України встановлено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За приписами ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині 2 статті 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до частини 3 статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості у разі стягнення аліментів - 50 % заробітної плати боржника. Статтею 179 СК України передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Суд констатує, що відповідач має обов`язок по утриманню своїх малолітніх дітей. При визначенні розміру аліментів, суд, відповідно до вимог ч. 1 ст. 182 СК України, врахував: стан здоров`я та матеріальне становище дітей, які є здоровими; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, яка є молодою працездатною жінкою. Відомостей про незадовільний стан здоров`я останньої, а також про наявність на її утриманні інших дітей та непрацездатних осіб суду не надано. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання своїх малолітніх дітей. Разом з тим, суд, при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів, у разі їх сплати, перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та враховувати матеріальне становище сторін. При цьому, суд має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Отже, з урахуванням встановлених судом обставин, суд дійшов висновку, що позивач має право на стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Водночас, враховуючи вищевикладене, беручи до уваги положення ст.ст. 182, 184 СК України, встановлений законом мінімальний розмір аліментів на дитину відповідного віку, а також зважаючи на те, що позивачем не надано доказів працевлаштованості відповідача та не доведено можливість відповідача сплачувати аліменти на утримання дітей у запропонованому ним розмірі, виходячи із засад розумності, добросовісності та справедливості, суд вважає необхідним заявлені позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1200 грн на кожну дитину щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, із проведенням щорічної індексації відповідно до закону, починаючи стягнення з дня подання позовної заяви і до повноліття дітей. Саме такий розмір аліментів, на думку суду, у повній мірі може забезпечити дітям належний рівень життя та умови для розвитку, які гарантовані державою. У задоволенні решти позовних вимог суд вважає необхідним відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позовної вимоги позивача, який звільнений від сплати судового збору, судовий збір в розмірі 840,80 грн слід стягнути з відповідача на користь держави. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне, з метою забезпечення інтересів дітей, допустити рішення суду про стягнення аліментів до негайного виконання в частині стягнення суми платежу за один місяць. Враховуючи наведене та

Outcome: partial