Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання права власності у порядку спадкування за законом. 22.11.2017 постановлено ухвалу про відкриття провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності у порядку спадкування. В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] посилається на те, що [INFO] року помер його батько [PERSON], а тому після його смерті відкрилась спадщина на частину квартири. Для оформлення свідоцтва про право на спадщину позивач звернувся до нотаріуса, але йому було відмовлено в оформленні спадщини по причині відсутності документів, що підтверджують право власності [PERSON] на 1/2частину квартири, про що приватним нотаріусом було повідомлено в постанові про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщин. У зв'язку з вищевикладеним позивач просить суд визнати за собою право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. 19.12.2018 Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва витребувана спадкова справа № 4/2018, після смерті [PERSON], померлого [INFO] у Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Деделюк С.Ю. 25.01.2019 Спадкова справа № № 4/2018 надійшла до суду. 12.12.2018 відповідачем [PERSON] до суду було подано відзив в якому зазначила, що визнає позов повністю. В судове засідання позивач та його представник не з'явились, надали заяву про розгляд справи у їх відсутності, підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі. В судове засідання відповідач не з'явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутності, підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити у повному обсязі. Згідно із ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 5, 6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши пояснення учасників по справі, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] року помер батько позивача [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть, виданого [INFO] року Відділом реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 7151. [PERSON] є рідним сином померлого [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження, видане 11.11.2002 (повторно), [NUMBER] актовий запис №35. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме на 1/2частину квартири [ADDRESS]. Згідно із Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02.11.2018, приватний нотаріус Деделюк С.Ю. відмовила у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2частину квартири [ADDRESS] у зв'язку з не зареєстрованим правом власності на вказану квартиру за померлим [PERSON]. Відповідно до ст. 1297 ЦК України встановлює обов'язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Як передбачено у п.4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до п. 4.12 глави 10 Порядку вчення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Оскільки приватним нотаріусом Деделюк С.Ю. було встановлено, що відсутня державна реєстрація прав на частину спадкового майна, а тому у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів, необхідних для вчинення нотаріальних дій, видати свідоцтво про право на спадщину нотаріус не має можливості. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду в позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Відповідно до ст.1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно до положень ч.1 ст. 1278 ЦК України, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкоємець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. На підставі викладеного вище та враховуючи взаємну згоду сторін, прийняття судом визнання відповідачем позову, оскільки це не суперечить ст. 206 ЦПК України, зважаючи на те, що позивач на час відкриття спадщини фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, але у встановлений законом строк свідоцтво про право власності в порядку спадкування не отримав, суд вважає, що позовні вимоги позову підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, ухвалюючи рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат між сторонами. У відповідності до ч. 1 ст.142 Цивільного процесуального кодексу України - у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв'язку з зазначеним вище, суд присуджує витрати по сплаті судового збору в розмірі 1859,25грн покласти на позивача та повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме 1859,25грн позивачу.

Outcome: approved