Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна. Позов мотивований тим, що Хортицьким районним судом м. Запоріжжя 01 жовтня 2018 року було винесено рішення по справі № 337/5169/17 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] суми боргу в розмірі 151 442,88 грн. Під час розгляду справи № 337/5169/17 13 квітня 2018 року [PERSON] уклав договір дарування з [PERSON] за яким він як дарувальник, передав безоплатно у власність обдарованій 1/4 частину квартири [ADDRESS] . [PERSON] , відчужуючи належне йому на праві власності частину нерухомого майна [PERSON] , був обізнаний про стягнення з нього боргу в судовому порядку на користь судове рішення про стягнення з нього боргу на користь [PERSON] та [PERSON] , а отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно. Про існування договору дарування позивачу стало відомо 28.11.2019 року під час ознайомлення з матеріалами зведеного виконавчого провадження № 59710623. Враховуючи викладене, позивач просив визнати недійсним договір дарування 1/4 частини квартири [ADDRESS] та стягнути з відповідача понесені судові витрати . Ухвалою судді Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 16 червня 2020 року відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання, за участю сторін, відповідачу надано строк для подання відзиву, терміном 15 днів з дня вручення даної ухвали суду, та позивачу в разі подання відзиву, 10 днів для подання відповіді на відзив. 22 жовтня 2020 року [PERSON] , скориставшись своїм процесуальним правом передбаченим ст.178 ЦПК України, подав до суду відзив в якому просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Обґрунтовує тим, що позивачем не надано доказів, що слугували б підставами для визнання договору дарування недійсним (фіктивним), оскільки договір дарування було реально виконано. На дату укладання договору дарування у нього у власності було майно, на яке було накладено арешт, згідно ухвали Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22.01.2018 року у справ № 337/5196/17. Правом на подання відповіді на відзив, передбаченим ст.179 ЦПК України, позивач не скористався. Третя особа: [PERSON] надала до суду письмові пояснення, згідно яких просила в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити, посилаючись на те, що під час укладання спірного договору дарування єдиною метою було набуття права власності на частку квартири, що належала її синові, так як останній планував змінити місце проживання. Ухвалою суду від 25.11.2020 року підготовче судове засідання по справі було закрито та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. У судове засідання треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши письмові докази, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що Хортицьким районним судом м. Запоріжжя 01 жовтня 2018 року було ухвалено рішення по справі № 337/5169/17 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] суми боргу в розмірі 151 442,88 грн.,яке було залишено без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 20.03.2019 року. 05 серпня 2019 року старшим державним виконавцем Хортицького відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя ГТУЮ в Запорізькій області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №337/5169/17, виданого 25 червня 2019 року Хортицьким районним судом м.Запоріжжя про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 139771 грн. 00 коп. З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи № 337/5169/17 13 квітня 2018 року [PERSON] уклав договір дарування з [PERSON] за яким він як дарувальник, передав безоплатно у власність обдарованій 1/4 частину квартири [ADDRESS] . Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до вимог ст. 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників: свідомий намір невиконання зобов`язань договору, приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Відповідач [PERSON] , відчужуючи належну йому на праві власності частину квартири своїй матері [PERSON] , був обізнаний про стягнення з нього боргу в судовому порядку на користь судове рішення про стягнення з нього боргу на користь [PERSON] та [PERSON] , а отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно. Слід зазначити, що правочин-це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Тому дії особи, що вчинені без наміру створити будь-які юридичні наслідки, не призводять до правочинів. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину учасники мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому справжні їх цілі можуть бути протизаконними (наприклад, укладення громадянином договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від накладення на нього арешту і реалізації в рахунок виконання зобов`язань). Відповідач у справі не довів суду, що його дії, як сторони договору дарування, не були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно, до матері, з метою приховати це майно від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність-це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з даною вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до вимог ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно вимог ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. З матеріалів справи вбачається, що позивачем вживались заходи щодо виконання рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя суду від 01.10.2018 року, про що свідчать і виконавчий лист, який видавався Хортицьким районним судом м. Запоріжжя , та відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа, заява про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження від 28.11.2019 року. Згідно вимог ст. ст. 76-78 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цимКодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд приходить до висновку, що права [PERSON] , як заінтересованої особи, в реальному виконанні рішення суду про стягнення боргу, шляхом укладення спірного договору дарування від 13 квітня 2018 року порушені, підлягають захисту, а позов задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати у справі, які складаються з оплати судового збору за подання позовної заяви до суду в сумі 840 грн. 80 коп. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved