Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про солідарне стягнення з останніх заборгованості за договором позики, зазначивши на обгрунтування позовних вимог, що в липні, 2013 року відповідачі взяли в нього в борг гроші в розмірі 2 500 грн. 00 коп., які обіцяли повернути за три дні, а потім, - у травні, 2016 року, що підтверджується розпискою, яку відповідач [PERSON] написав власноручно 17.04.2016 року, однак до теперішнього часу відповідач борг не повертає, пояснюючи відсутністю у нього коштів, а, оскільки, відповідачі не виконали і не виконують своїх зобов'язань по поверненню коштів, то відповідно до ст.625 ЦК України, боржники, які прострочили виконання зобов'язань, повинні сплатити суму боргу 2 500 грн. 00 коп. з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, який (індекс інфляції) за період 2014-2016 років становить 2 261 грн. 00 коп., а всього 4 761 грн. 00 коп. Позивач [PERSON] під час судового розгляду позовні вимоги уточнив, уточнив також анкетні дані відповідача [PERSON] та просив вважати правильними анкетні дані відповідача [PERSON], та з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з відповідачів [PERSON], [PERSON] солідарно на його користь суму боргу за договором позики в розмірі 2 500 грн. 00 коп., індексовану суму боргу в розмірі 1 526 грн. 00 коп., судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп., а всього 4 577 грн. 20 коп. Відповідач [PERSON] позов визнав частково, а саме: в частині стягнення коштів в розмірі 2 500 грн., не заперечував щодо того, що дійсно позичив у позивача грошові кошти в розмірі 2 500 грн. 00 коп. приблизно в жовтні, дванадцятого числа, 2014 року, які через три-чотири дні зобов'язувався повернути, будь-яких розписок не складали, в подальшому, він не мав можливості повернути кошти, та 17.04.2016 року склав позивачу розписку, в якій підтвердив факт отримання від позивача в позику коштів в розмірі 2 500 грн. 00 коп., які зобов'язувався повернути після продажу квартири в травні місяці. На сьогодні готовий повернути позивачу кошти в розмірі 2 500 грн. 00 коп. В частині позовних вимог про стягнення індексованої суми боргу позов не визнав, зазначивши про те, що таких домовленостей з позивачем не було, позивач не пам'ятає точної дати, коли він позичав йому кошти, і він не має можливості відшкодувати визначену позивачем індексовану суму боргу. Відповідач [PERSON] позов не визнала, просила відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, вказавши, що гроші позичав її чоловік [PERSON], який в подальшому і написав розписку позивачу, при цьому, перебування її в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] не є підставою для стягнення боргу за договором позики в солідарному порядку. Заслухавши сторін, дослідивши докази по справі в їх сукупності, з'ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулася позивач, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Під час судового розгляду справи з пояснень сторін по справі судом встановлено, що відповідач [PERSON] в жовтні, 2014 року позичив у позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 2 500 грн. 00 коп., які, за усною домовленістю, зобов'язався повернути через три-чотири дні, при цьому, будь-які розписки між останніми не укладалися та в погоджений за усною домовленістю строк кошти не були повернуті позивачу. В подальшому, а саме, 17 квітня 2016 року, відповідач [PERSON] на вимогу позивача [PERSON] написав останньому розписку, відповідно до якої зазначив, що він ([PERSON].) брав гроші в борг у [PERSON] - 2 500 грн., які зобов'язувався повернути після продажу квартири в травні місяці. Зазначені обставини визнані сторонами, які беруть участь у справі, та відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України є такими, що не підлягають доказуванню. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 ст.1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає иконанню у цей строк. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей момент визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч.2 ст.1049 ЦК України). За статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до звичаїв ділового обороту у випадку належного виконання грошового зобов'язання розписка повертається боржникові з відповідною відміткою про виконання. Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язаннівстановлений строк (термін) йоговиконання, то вонопідлягаєвиконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги, що строк повернення боргу за договором позики на суму 2 500 грн. 00 коп. минув, пред'явлений позивачеморигінал розписки від 17.04.2016 року свідчить про те, що кошти в розмірі 2 500 грн. відповідачем [PERSON] позивачу [PERSON] не повернуті, проти чого не заперечував і відповідач [PERSON], чим порушено право позивача як позикодавця за договором позики на її повернення, при цьому, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, виходячи з положень ст.ст.1046-1049 ЦК України, які регулюють спірні правовідносини, та розглядаючи зазначену цивільну справу на підставі ст.ст.10, 11 ЦПК України в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON], як позичальник, не виконав зобов'язання перед позивачем [PERSON], як позикодавцем, щодо повернення позики в розмірі 2 500 грн. 00 коп., на підставі чого позовні вимоги позивача [PERSON] про стягнення боргу за договором позиви в розмірі 2 500 грн. 00 коп. є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню та стягненню зазначеної суми з відповідача [PERSON] Позивачем пред'явлено також з посиланням на ст.625 ЦК України вимоги про стягнення з відповідачів індексованої суми боргу в розмірі 1 526 грн. 00 коп., які задоволенню не підлягають з підстав їх необгрунтованості та недоведеності. Окрім того, судом відзначається, що, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов'язання і виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Крім того, відповідно до вимог ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, тобто вихідним моментом для розрахунку є наступний день після закінчення встановленого договором чи законом строку сплати. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу позовних вимог та надати суду докази, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, враховуючи норми ст.ст.27, 31 ЦПК України, позивач, який вважає, що його суб'єктивне право порушене, самостійно визначає предмет та підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову. З огляду на зазначене, суд вважає, що позивачем не зазначено та не доведено період часу, з якого боржник вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання, а так само час, коли ним (позивачем) була пред'явлена боржнику вимога про сплату суми боргу, а також конкретна дата, за якою позичальник повинен сплатити позивачу борг, що є вихідним моментом для нарахування інфляційних втрат на суму боргу. Окрім того, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог позивача до відповідача [PERSON] та про солідарне стягнення боргу за договором позики позивачу слід відмовити, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок виникає у випадках, встановлених договором або законом. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у строк та в порядку, що встановлені договором (ст. ст. 1046, 1049 ЦК України). Стаття 65 СК України визначає, що при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно з ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним ізподружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби. При цьому, для покладення обов'язку повернення боргу за договором позики на обох з подружжя повинен бути підтверджений відповідними доказами факт, що отримані позичальником (одним з подружжя) грошові кошти були витрачені в інтересах сім'ї, а також з'ясовано чи надавалась у письмовій формі згода на укладення договору позики другим з подружжя. Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. У разі визнання факту отримання позики в інтересах сім'ї обов'язок по її погашенню виникає у кожного із подружжя. В свою чергу, відповідач [PERSON] заперечувала цей факт і вказувала на те, що гроші позичалися лише її чоловіком [PERSON], у зв'язку з чим обставина того, що договір позики укладався в інтересах сім'ї повинен доводити позичальник - позивач по справі [PERSON], разом з тим, останній не надав суду доказів про використання отриманих за договором позики коштів в інтересах сім'ї. Судові витрати, понесені позивачем [PERSON] при пред'явленні позову до суду, які складаються з судового збору, та підтверджені документально (квитанція №1 від 14.11.2016 року), підлягають стягненню з відповідача [PERSON] в порядку ч.1 ст.88 ЦПК України на користь позивача в розмірі 551 грн. 20 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial