Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Маріупольської міської радим про визнання права власності за набувальною давністю. В обґрунтуванням своїх позовних вимог вказала, що вона є дружиною [PERSON] , який є племінником [PERSON] . Її чоловіку [PERSON] належить Ѕ частки будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування від 27.06.1996 р. [PERSON] який помер о 2015 році належало на праві власності 68/600 вказаного домоволодіння. Позивач постійно мешкає у спірному будинку. У зв`язку з чим посилаючись на положення ст. 344 ЦК України просила суд визнати за нею право власності на належну [PERSON] частину будинку [ADDRESS] за набувальною давністю. Згідно ст.81 ЦПК України - \~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Докази\~подаються сторонами\~та іншими\~учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.3, 4 ст. 12, ч.1, 2 ст.13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалу суду від 23.03.2021 р. про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі відповідачу направлено за визначеною адресою та визначено строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 157). Відповідач Маріупольська міська рада подав відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги не визнав в повному обсязі. В обґрунтування зазначив, що відсутні підстави для визнання за позивачем права власності згідно ст. 344 ЦК України. Позивач не надала доказів, що вона безперервно протягом 10 років володіла майном на яке не претендують інші особи. Вона достеменно знала, що володіє чужим майном, а саме майном [PERSON] .. Позивачем не доведено, що після смерті останнього право власності на належну частку будинку не перейшло до спадкоємців і на даний час у нього є законний власник. Просив відмовити у задоволенні позову. Позивач не скористався своїм правом на поданні відповіді на відзив. Позивач [PERSON] в судовому засіданні приймала участь через свого представника [PERSON] , яка надала письмову заяву в якій підтримала позовні вимоги в повному обсязі. Справу просила розглянути без її у часті. Представник відповідача у судове засідання не з`явився без поважних причин, хоча про час, місце та дату розгляду справи було повідомлено належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов висновку про таке. Матеріалами справи підтверджено, що згідно реєстраційного посвідчення виданого БТІ 10.07.1984 р. за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого 2 Жданівською державною нотаріальною конторою 3.07.1984 р. реєстр 2984 зареєстровано право власності на 68/600 домоволодіння [ADDRESS] , за №1399. Домоволодіння [ADDRESS] складається з чотирьох жилих будинків (а.с.16,17). З свідоцтва про смерть виданого Лівобережнім районним у місті Маріуполі ВДРАЦ ГТУЮ у Донецькій області вбачається, що [PERSON] помер [INFO] , актовий запис №15 (а.с.11). Згідно договору дарування частки жилого будинку посвідченого державним нотаріусом 27.06.1996 року зареєстрованого за №2-1952 [PERSON] подарував 17/100 часток житлового домоволодіння з надвірними побудовами, розташованого в [ADDRESS] [PERSON] . Право власності на вказану частку, яка складається з Ѕ частки будинку літ. Б житловою площею 18,35 кв.м., Ѕ сіней літ. б, Ѕ сараю літ. 3, Ѕ сараю літ., частки вбиральні Ж, зареєстровано в Маріупольському БТІ згідно реєстраційного напису (а.с. 18). Позивач, як на підставу свої позовних вимог посилається на те, що їй повинно перейти право власності на належні померлому [PERSON] 68/600 часток спірного будинку за набувальною давністю оскільки вона постійно проживає у будинку, зареєстрований у ньому, сплачує комунальні послуги, адже є добросовісним набувачем. Позивач [PERSON] та [PERSON] , який є племінником померлого [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 09.02.1996 р., та зареєстровані у будинку [ADDRESS] , позивач з 24.01.1997 р., її чоловік з 17.09.1996 р. (а.с. 7,9). У спірному будинку також за життя був зареєстрований [PERSON] , з 10.06.1983 року (а.с. 10). Відповідно до вимог ст. 344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Таким чином, виходячи із змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є таке: майно може бути об`єктом набувальної давності; законність володіння, добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність\~строк володіння нерухомим майном\~10 років; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. Позов про визнання права власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка знає власника цього майна. Отже, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення судового рішення (така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №924/925/17 та від 22.05.2018. Окрім того,\~у\~постанові Верховного Суду України, від 20 травня 2015 року, у справі № 3-87гс15\~зроблено висновок, що норми\~статті 334 ЦК України\~не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб,\~оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Таким чином, набувальна давність\~поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного документа, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування положень частини першої статті 344ЦК України. \~До цього висновку дійшов Верховний Суд України в Постанові від 27.09.2018р., по справі № 571/1099/16-ц. Судом встановлено, що позивач є дружиною [PERSON] , який є співвласником домоволодіння [ADDRESS] , а саме Ѕ частки вказаного будинку, право власності на 68/600 часток якого належало померлому [PERSON] . Отже позивач мешкала та була зареєстрована у спірному будинку, як член сім`ї [PERSON] , їй було достовірно відомо, власника майна на яке вона просить визнати право власності за надувальною власністю. Отже, доводи, викладені в позовній заяві та надані в судовому засіданні позивачем по справі про наявність підстав для задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю суперечать положенням\~ст. 344 ЦК України. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Інші документи, що містяться у справі не спростовують висновків суду. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у зв`язку із відмовою у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed