Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-22 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Львівської міської ради, в якому, з урахуванням уточнень від 27 вересня 2016 року, просить визнати його право як медичного працівника на пільгове надання житла; зобов'язати Львівську міську раду внести його дані до списку для позачергового надання житла; притягнути до відповідальності Львівську міську раду за порушення його прав на пільгове надання житла та визнати факт неналежної організації розгляду звернень громадян Львівською міською радою; стягнути з відповідача 12,40 грн. матеріальних збитків та 8,00 грн. судових витрат та 1000,00 грн. моральної шкоди. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що він, як медичний працівник, звернувся до Львівської міської ради та департаменту житлового господарства та інфраструктури ЛМР з проханням внести його дані в список для позачергового надання житла. Оскільки йому було відмовлено в такому праві, то він вимушений звертатись в суд для відновлення свого порушеного права. В судовому засіданні позивач позов підтримав повністю з аналогічних підстав викладених у позовній заяві. Просить позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Львівської міської ради- [PERSON] позов заперечив та пояснив, що Львівська міська рада не є належним відповідачем по справі, оскільки повноваження щодо внесення особи до списку першочергового надання житла належить до компетенції Департаменту житлового господарства та інфраструктури виконавчого комітету Львівської міської ради. Просив суд відмовити у задоволенні позову за безпідставності позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю з наступних підстав. Судом встановлено, що 29.04.2015 року [PERSON] звернувся до Львівського міського голови в якій просив зобов'язати управління житлового господарства внести його дані до списку громадян, які мають право на позачергове отримання житла. Листом від 02.06.2015 року департаменту житлового господарства та інфраструктури ЛМР на звернення позивача надана відповідь, що Житловим кодексом України не передбачена пільга для медичних працівників. Крім того, позивач звертався зі скаргою до уповноваженому верховної ради з прав людини, у відповідь на яку отримав листа, в яку зазначено, що питання ведення обліку громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподілу та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності, а також видачі ордерів на заселення житлової площі в будинках державних та комунальних організацій належать до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. Згідно із ст. 31 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу PCP, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української PCP. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу PCP і Української PCP), як правило, у вигляді окремої квартири на сім'ю. Відповідно до ст. 60 Кодексу правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень затверджуються Радою Міністрів Української PCP і Українською республіканською радою професійних спілок. На виконання ст. 60 Житлового кодексу постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 № 470 затверджено Правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в Українській PCP. Відносини щодо користування службовими приміщеннями регулюється главою 3 Житлового кодексу Української РСР. Згідно з ч. 1 ст. 119 Житлового кодексу перелік категорій робітників, яким може бути надано службові жилі приміщення, встановлюється законодавством Союзу PCP і Української PCP. Статтею 121 цього Кодексу унормовано, що порядок надання службових жилих приміщень установлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. На виконання цих приписів житлового законодавства постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37 «Про службові жилі приміщення» затверджено Перелік категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення та Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP. Відповідно до ст. 46 ЖК України, виключений перелік осіб, яким поза чергою надається жиле приміщення. При цьому позивачем не доведено, що надання їй службового житла відповідало таким інтересам, як і не надано доказів наявності вільного службового житла, яке могло бути розподілено позивачу. Водночас порушення черговості на отримання службового житла не доведено при розгляді справи і не містить законодавчого обґрунтування. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто позивач повинен довести, що діями відповідача було порушено його права. При цьому суд може відновити порушене, невизнане або оспорюване право особи. Водночас жодних доказів порушення, невизнання або оспорювання права на отримання житла позивачем до суду не надано та судом в ході розгляду справи не встановлено, адже позивачу роз'яснено порядок надання компетентним органом житла і вчинені дії щодо реалізації права позивача на отримання житла. Вирішуючи позовні вимоги, приймаючи до уваги те, що згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд приходить до висновку, що позивачем не підтверджено наданими доказами факту порушення його прав, оскільки усі його доводи зводяться до припущень щодо отримання іншими особами житла всупереч встановленому законодавством порядку. Ураховуючи наведені приписи законодавства та встановлені відповідні їм фактичні обставини справи та правовідносини, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення справи, судові витрати не підлягають стягненню. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed