Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Комунального підприємства «Водоканал» Вугледарської міської ради» про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що з 21 вересня 2020 року працював на Комунальному підприємстві «Водоканал» Вугледарської міської ради», та 22 квітня 2021 року наказом № 02-01/33 від 22 квітня 2021 року його було звільнено на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. У період роботи позивача в порушення вимог закону заробітна плата відповідачем в повному обсязі та своєчасно не виплачувалась, а виплата належних позивачу при звільненні сум у день звільнення здійснена не була. Окрім того, у день звільнення відповідач не виконав свого обов`язку та не повідомив [PERSON] про нараховані суми, належні йому при звільненні. У зв`язку з зазначеним [PERSON] звертався до КП «Водоканал» Вугледарської міської ради» з письмовою заявою від 24.07.2021 року, якою просив надати інформацію щодо нарахованих, але не виплачених йому у день звільнення грошових сум на день звільнення, надати копії відповідних платіжних доручень, за якими було здійснено перерахунок вищезазначених виплат, а також довідку про середньоденну заробітну плату. Однак, у відповідь на зазначений лист відповідачем було надано позивачу виключно довідку про доходу № 01-11/438 від 30 липня 2021 року. Останнє надходження заробітної плати на картковий рахунок позивача від КП «Водоканал» Вугледарської міської ради» було здійснене 27 липня 2021 року. У зв`язку із вказаною затримкою та, відповідно до ст. 117 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний сплатити середній заробіток за весь час затримки, а саме за період з 23 квітня 2021 року по 27 липня 2021 року в розмірі 29824,20 гривень. Дії роботодавця щодо не проведення з позивачем розрахунків при звільненні поставили останнього у скрутне матеріальне становище, унеможливили його власне забезпечення коштами та його родину, що мало наслідком виникнення психологічних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, які вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя та необхідності відшуковувати інші джерела доходу. Тому, [PERSON] незаконними діями відповідача була спричинена моральна шкода, оцінена у 2000,00 гривень. З огляду на викладене позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 23 квітня 2021 року по 27 липня 2021 року, включно, у розмірі 29824,20 гривень; 2000,00 гривень в порядку відшкодування моральної шкоди та здійснити розподіл судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 908,00 гривень, відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України. Ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 26 жовтня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін, призначено судове засідання з розгляду справи на 24 листопада 2021 року (а.с.27). Від відповідача на адресу суду 12 листопада 2021 року надійшов відзив на позов, з порушенням строків, визначених ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 26 жовтня 2021 року. Однак, враховуючи, що зазначену ухвалу суду КП «Водоканал» Вугледарської міської ради» отримали лише 02 листопада 2021 року, а, відповідно до ч. 7 ст. 178 ЦПК України, відзив подається в строк, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, приймаючи до уваги введення карантину на території держави, суд вважає необхідним та доцільним прийняти відзив відповідача до судового розгляду в межах даної цивільної справи. Згідно відзиву на позов відповідач зазначає, що [PERSON] було звільнено з підприємства наказом № 02-01/33 від 22.04.2021 року за угодою сторін на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. Сума заробітної плати, яка належала позивачу на час звільнення, але не виплачена у день звільнення станом на 22 квітня 2021 року складала 23731,30 гривень. Так, джерелами виплати заробітної плати працівникам комунального підприємства «Водоканал» Вугледарської міської ради» є власні кошти підприємства. КП «Водоканал» ВМР» знаходиться в тяжкому фінансовому положенні, через економічно необґрунтовані тарифи на комунальні послуги, які є збитковими та не відшкодовують всіх витрат підприємства, не своєчасні розрахунки споживачів за отримані послуги (в тому числі і містоутворюючі підприємства) призводять до відсутності обігових коштів, які мають бути спрямовані на сплату податків та заробітної плати працівникам нашого підприємства. Так. збитки підприємства станом на 30 вересня 2021 року складають 27549,3 тис. грн. Заборгованість із заробітної плати підприємства перед працівниками спостерігається постійно. Позивач отримував нарочно розрахункові листи, а тому, проводячи аналіз виписки банку зі свого рахунку, маючі дані розрахункових листів, він був усвідомлений, що сума заробітної плати, яка підлягала виплаті в день звільнення складає 23731,30 гривень. Нараховані та не виплачені позивачу кошти були виплачені в повному обсязі 01 червня 2021 року, однак останній звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку в зв`язку із звільненням з роботи 13 жовтня 2021 року, тобто більш ніж через три місяці після виплати йому всіх нарахованих сум, пропустивши при цьому строк позовної давності, визначений статтею 233 КЗпП України. Окрім того, відповідач вважає, що розрахований [PERSON] розмір середнього заробітку за час затримки у сумі 29824,20 гривень є невірним, оскільки остаточний розрахунок по виплаті заборгованості з заробітної плати з позивачем проведено 01 червня 2021 року, тому розмір компенсації середнього заробітку за період, коли з вини відповідача з позивачем не було здійснено розрахунок при звільненні, а саме з 23 квітня 2021 року до 31 травня 2021 року, включно, який підлягає відшкодуванню позивачеві комунальним підприємством «Водоканал» Вугледарської міської ради» становить 11361,60 гривень. Більш того, позивач же вважає, що останнє надходження заробітної плати на його картковий рахунок було здійснено 27 липня 2021 року, але сума у розмірі 81,17 гривень, яка була перераховано останньому 27 липня 2021 року, це сума компенсаційних виплат, нарахованих [PERSON] підприємством за несвоєчасно виплачену заробітну плату відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці», яка не має відношення до сум, які належать працівникові при звільненні. Відповідач зазначає, що заявлений [PERSON] розмір моральної шкоди у сумі 2000,00 гривень у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, є необґрунтованим та не співмірним, оскільки заборгованість із заробітної плати перед позивачем виникла не з підстав, які залежали від підприємства. Посилаючись на вищевикладене, КП «Водоканал» Вугледарської міської ради» просить суд застосувати до вимог [PERSON] про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди позовну давність, передбачену ст. 233 КЗпП України, та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі (а.с.30-34). Від позивача [PERSON] на адресу суду 17 листопада 2021 року надійшла відповідь на відзив на позов з порушенням строку, визначеного ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 26 жовтня 2021 року. У відповіді на відзив на позов, позивачем заявлено клопотання про продовження строку надання відповіді на відзив до 19 листопада 2021 року. Клопотання позивача про продовження строку на надання відповіді на відзив обґрунтовано тим, що КП «Водоканал» Вугледарської міської ради» пізніше строку, встановленого ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 26 жовтня 2021 року, подав до суду відзив на позов, лише 12 листопада 2021 року, та заявив клопотання про продовження строку для його надання не менш ніж до 16 листопада 2021 року, приймаючи до уваги, що [PERSON] отримав відзив на позов лише 13 листопада 2021 року, тобто за день до визначеного судом строку на наданні відповіді на відзив 14 листопада 2021 року, опираючись на положення ч. 4 ст. 179 ЦПК України, у зв`язку з необхідністю додаткового часу, який дозволить підготувати свої міркування, аргументи та відповідні докази. Відповідно до ч. 2 ст. 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Згідно із ч. 1 ст. 179 ЦПК України у відповіді на відзив позивач викладає свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх визнання або відхилення. Відповідно до ч. 4 ст. 179 ЦПК України відповідь на відзив подається в строк, встановлений судом. Суд має встановити такий строк подання відповіді на відзив, який дозволить позивачу підготувати свої міркування, аргументи та відповідні докази, іншим учасникам справи - отримати відповідь на відзив завчасно до початку розгляду справи по суті, а відповідачу - надати учасникам справи заперечення завчасно до початку розгляду справи по суті. З огляду на викладене, зважаючи на положення ст. 127, 179 ЦПК України, приймаючи до уваги, що суд дійшов висновку про доцільність прийняття відзиву відповідача до судового розгляду в межах даної цивільної справи, поданого до суду з порушенням строків, визначених ухвалою суду, та отримання [PERSON] копії цього відзиву лише 13 листопада 2021 року, у зв`язку з необхідністю останнього у додатковому часі подання відповіді на відзив, який дозволить підготувати свої міркування, аргументи та відповідні докази, суд вважає необхідним та доцільним задовольнити клопотання [PERSON] та прийняти відповідь на відзив до судового розгляду в межах даної цивільної справи. Згідно відповіді на відзив на позов [PERSON] , не погоджуючись з запереченнями відповідача, зазначає, що КП «Водоканал» Вугледарської міської ради», здійснюючи на власний ризик підприємницьку діяльність з метою отримання прибутку, має самостійно відповідати за своїми зобов`язаннями усім належним йому майном, а тому сама по собі відсутність коштів у підприємства не може бути підставою для невиплати працівникові заробітної плати та/або сум належних при звільнені, та не виключає відповідальності відповідача за невиконання своїх зобов`язань з оплати праці перед звільненим працівником, який сумлінно виконував покладені на нього трудові зобов`язання. Окрім того, позивач зазначає, що КП «Водоканал» Вугледарської міської ради», як роботодавець, не тільки не виконав свого обов`язку, передбаченого ст. 116 КЗпП України, щодо письмового повідомлення [PERSON] про нараховані суми, належні йому при звільненні, а й свідомо ухилявся від надання такого повідомлення. У зв`язку з чим позивач був вимушений двічі звертатись до відповідача за отриманням інформації (довідки) щодо загального розміру усіх нарахованих йому, але не виплачених в день звільнення, грошових сум. Більш того, згідно зі ст. 34 Закону України «Про оплату праці», п. п. 2.2.8. Інструкції № 114/8713, ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадян втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та п. 5 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21 лютого 2001 року, суми компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати є індексацією заробітної плати, належить до фонду додаткової заробітної плати, що входить до структури заробітної плати працівника та підлягала нарахуванню та виплаті [PERSON] , відповідно до ст. 116 КЗпП України. Тому, остаточний розрахунок по виплаті позивачу заборгованості по заробітній платі було здійснено відповідачем саме 27.07.2021 року, а період затримки здійснення розрахунку при звільненні, за який на користь [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток, становить: з 23 квітня 2021 року по 27 липня 2021 року, включно. Розрахована позивачем сума компенсації середнього заробітку за період, коли з вини роботодавця з ним не було здійснено розрахунок при звільненні, а саме, за період з 23 квітня 2021 року по 27 липня 2021 року, включно, становить 29824,20 гривень (63 робочих дні х 473,40 гривень = 29824,20 гривень). Окрім того, позивач заперечує проти застосування до його позовних вимог строків позовної давності, оскільки перебіг тримісячного строку позовної давності, встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України, розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що роботодавець фактично з ним розрахувався, а тому, враховуючи, що остання виплата суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, яка належить до структури заробітної плати та яка підлягала виплаті у відповідності до ст. 116 КЗпП України, була здійснена 27 липня 2021 року, тому тримісячний строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом спливав 27 жовтня 2021 року. Однак, позивач звернувся до Вугледарського міського суду Донецької області з даним позовом 13 жовтня 2021 року, тобто в межах строку позовної давності, встановленого ст. 233 КЗпП України. Щодо стягнення з КП «Водоканал» Вугледарської міської ради» моральної шкоди, позивач зазначає, що неправомірні дії відповідача по відношенню до нього мали наслідком погіршення його матеріального становища, що вимагало додаткових зусиль для організації свого життя та пошуку джерел доходу для забезпечення власного утримання та утримання родини, а визначений позивачем розмір моральної шкоди у 2000,00 гривень не становить навіть 10% (близько 8%) від суми невиплачених йому при звільненні грошових коштів, а тому є таким, що визначений виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, є обґрунтованим та співмірним з розміром нарахованої, але не виплаченої в день звільнення заробітної плати. Посилаючись на вищевикладене [PERSON] у відповіді на відзив на позов просив суд відмовити КП «Водоканал» Вугледарської міської ради» у задоволенні клопотання про застосування строків позовної давності та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.46-57). Від відповідача не надходило клопотань про розгляд справи у поряду загального позовного провадження. Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, передбачених ч. ч. 5, 7 ст. 279 ЦПК України, від сторін не надходило. Суд, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, дослідивши які вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 21 вересня 2020 року по 22 квітня 2021 року працював на Комунальному підприємстві «Водоканал» Вугледарської міської ради» та 22 квітня 2021 року був звільнений наказом № 02-01/33 від 22 квітня 2021 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] від 07 липня 2014 року та копією наказу КП «Водоканал» Вугледарської міської ради» № 02-01/33 від 22 квітня 2021 року (а.с.13-15, 16). Позивач двічі звертався до відповідача з письмовими заявами від 24.07.2021 року та від 28.10.2021 року про надання довідки про його середньомісячну та середньоденну заробітну плату, а також про загальний розмір усіх нарахованих позивачу, але не виплачених в день звільнення, грошових сум, які підлягали виплаті від підприємства на підставі ст. 116 КЗпП України(а.с.17-18, 60-61). Згідно довідки про доходи № 01-11/438 від 30.07.2021 року та листа-відповіді № 01-11/641 від 02.11.2021 року, виданих Комунальним підприємством «Водоканал» Вугледарської міської ради», [PERSON] працював на даному підприємстві з 21 вересня 2020 року по 22 квітня 2021 року (а.с.19, 39). На момент звільнення нараховані [PERSON] грошові кошти склали 23731,30 гривень, які складаються з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати: - за лютий 2021 року у розмірі 7423,56 гривень, що також підтверджується розрахунковим листом № 7546 (а.с.39, 40); - за березень 2021 року у сумі 8551,34 гривень, що підтверджується розрахунковим листом № 7547 (а.с.39, 40); - за квітень 2021 року у розмірі 7756,40 гривень, що також підтверджується розрахунковим листом №7655 (а.с.39, 41). У зв`язку з порушенням терміну виплати заробітної плати КП «Водоканал» Вугледарської міської ради» була нарахована та виплачена Позивачу компенсація за затримку заробітної плати: - за лютий 2021 року у розмірі 143,43 гривень, яка була нарахована у травні 2021 року та виплачена 18.06.2021 року, що додатково підтверджується розрахунковим листом № 7544 (а.с.39, 42); - за березень 2021 року у сумі 48,18 гривень нарахована у травні 2021 року та виплачена 18 червня 2021 року, що також підтверджується розрахунковим листом №7544 (а.с.39, 42); - за квітень 2021 року у розмірі 81,17 гривень, яка була нарахована у червні 2021 року та виплачена 27 липня 2021 року, що підтверджується розрахунковим листом №7545 (а.с.39, 42). Середньоденна заробітна плата [PERSON] на день звільнення склала 473,40 гривень (а.с.19). Згідно виписки про надходження по картковому рахунку позивача за період з 20 вересня 2020 року по 09 жовтня 2021 року, останнє надходження на картковий рахунок позивача від відповідача було здійснене 27 липня 2021 року у розмірі 81,17 гривень. Назва даної банківської операції та коментар до неї визначають дане надходження як заробітну плату (а.с.20-23). Як вбачається з фінансової звітності малого підприємства КП «Водоканал» Вугледарської міської ради» збитки підприємства станом на 30 вересня 2021 року складають 27549,3 тис.грн. (а.с.31, 38). Так,\~в судовому\~засіданні встановлено,\~не оспорюється\~сторонами та\~у відповідності\~до ч.\~1\~ст.\~82\~ЦПК України\~не підлягає\~доказуванню,\~що [PERSON] \~дійсно з\~21\~вересня 2020\~року працював\~на КП «Водоканал» Вугледарської міської ради» та був звільнений з підприємства 22 квітня 2021 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. В день звільнення з останнім не було проведено повного розрахунку всіх належних йому сум. Середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 473,40 гривень, оскільки кожна зі сторін посилається на зазначені обставини як в досліджених письмових доказах, так і в наданих суду позові, відзиві на позов та відповіді на відзив на позов. Згідно ст. 47 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно із ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 рудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При визначенні середньої заробітної плати слід керуватися вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями) (далі - Порядок). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. З п. 2 вказаного Порядку вбачається, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Судом встановлено, що середньоденний заробіток [PERSON] на день звільнення становив 473,40 гривень, що підтверджується довідкою про доходи № 01-11/438 від 30 липня 2021 року, виданою КП «Водоканал» Вугледарської міської ради», не оспорюється сторонами та не підлягає доказуванню. Згідно з п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Таким чином, під час проведення розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки розрахунку при звільненні з використанням даних про середній заробіток позивача. Спірним між сторонами є період затримки розрахунку при звільненні, який має бути використаний для обрахування розміру компенсації, передбаченої ст. 117 КЗпП України, та належності компенсаційних виплат за несвоєчасно виплачену заробітну плату до сум, які підлягають виплаті працівникові день звільнення у відповідності до ст. 116 КЗпП України. Згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та п. 5 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159, виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Так, з системного аналізу ст. 47, 116, 117 КЗпП України вбачається, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею КЗпП України відповідальність. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у ст. 116 КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховують у розмірі середнього заробітку і який спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом термін винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Водночас структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Зокрема, додаткова заробітна плата - це винагорода, яка включає, серед іншого, компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством. На підставі зазначеної статті структуру заробітної плати можна визначити, також беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року №5, згідно з якою фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного суду від 26 травня 2021 року у цивільній справі № 336/3610/19, від 09 червня 2021 року у цивільній справі № 569/11319/19, від 29 липня 2021 року у цивільній справі №210/259/19. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати за своєю суттю є індексацією несвоєчасно виплаченої заробітної плати, належить до структури заробітної плати та підлягає нарахуванню та виплаті працівникові у відповідності до ст. 116 КЗпП України. Тому, період затримки здійснення розрахунку при звільненні, за який на користь [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток, становить з 23 квітня 2021 року до 27 липня 2021 року, коли відповідачем було здійснено остаточний розрахунок з позивачем за усіма належними йому сумами на день звільнення. Позивачем визначена загальна сума стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв`язку із звільненням з роботи за період з 23 квітня 2021 року до 27 липня 2021 року в розмірі 29824,20 гривень, яку останній вираховував виходячи з 63 робочих днів за які має бути оплачений середній заробіток та середньоденного заробітку 473,40 гривень. Суд, перевіривши розрахунок позивача, погоджується з даним розрахунком, оскільки розмір компенсації середнього заробітку за період, коли з вини відповідача з позивачем не було здійснено розрахунок при звільненні, а саме, за період з 23 квітня 2021 року до 27 липня 2021 року, включно, становить 29824,20 гривень (63 робочих дні х 473,40 гривень = 29824,20 гривень). Так, відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9\~ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої палати Верховного суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц. Враховуючи вищенаведене, а також встановлені судом фактичні обставини справи, зокрема розмір нарахованої позивачу на момент звільнення суми заробітної плати, суд приходить до висновку про очевидну неспівмірність сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, а тому вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивача виплат у сумі 20000,00 гривень. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 2000,00 гривень, суд виходить з наступного. Згідно ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Право на відшкодування моральної шкоди з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б останнього вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України. В судовому засіданні встановлено, що неправомірними діями відповідача, а саме порушенням термінів здійснення розрахунку при звільненні, порушено, гарантоване ст. 43 Конституції України, право [PERSON] на своєчасне одержання винагороди за працю, що призвело до моральних страждань позивача, а наслідком не виплати при звільненні всіх сум, що належали позивачу від підприємства, стала втрата останнім нормальних життєвих зав`язків, погіршення його життєвих умов та матеріального становища, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та пошуку джерел доходу для забезпечення власного утримання та утримання родини. Тому, суд, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, розглядаючи справу не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що з відповідача КП «Водоканал» Вугледарської міської ради» на користь [PERSON] в порядку відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню 2000,00 гривень, що буде цілком еквівалентним завданим моральним стражданням. Відповідачем в наданому до суду відзиві на позов заявлено про пропущення позивачем тримісячного строку звернення до суду з даним позовом, передбаченим ч. 1 ст. 233 КЗпП України, а тому, вирішуючи питання про необхідність застосувати до вимог [PERSON] позовної давності, суд виходить з наступного. Встановлені статтями 223, 228 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Згідно із ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. В свою чергу середній заробіток за весь час затримки не є заробітною платою, не належить до структури заробітної плати, а є своєрідною штрафною санкцією для роботодавця за порушення ним строків розрахунку з працівником при звільненні останнього. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлюється тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Аналогічні висновки містяться у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі №1-5/2012 та постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року по справі №6-409цс16. Так, враховуючи вищевикладені висновку суду про те, що остаточний розрахунок з позивачем за усіма належними йому сумами на день звільнення було здійснено відповідачем 27 липня 2021 року, отже з даної дати має обчислюватись тримісячний строк позовної давності для звернення [PERSON] з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, тобто строк позовної давності звернення останнього з даним позовом становив до 27 жовтня 2021 року. З огляду на викладене, враховуючи, що [PERSON] звернувся до Вугледарського міського суду Донецької області з даним позовом 13 жовтня 2021 року, тобто в межах строку позовної давності, встановленого ст. 233 КЗпП України, суд не вбачає правових підстав для застосування до вимог останнього строків позовної давності та вважає необхідним відмовити КП «Водоканал» Вугледарської міської ради у задоволенні відповідного клопотання. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з наданої до суду квитанції № 0.0.2298308770.1 від 12 жовтня 2021 року [PERSON] було сплачено судовий збір за подання до суду даного позову у сумі 908,00 гривень (а.с.1). Виходячи з вищевикладеного, приймаючи до уваги, що суд дійшов висновку про доцільність часткового задоволення вимог позову [PERSON] , суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме 627,70 гривень (22000 грн.* 908,00 грн. / 31824,20 грн. = 627,70 грн.). Оскільки, відповідно до вимог статті 279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, тому, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі викладеного,

Outcome: partial