Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась до Кролевецького районного суду зі вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок загальною площею 76,4 кв. м, в тому числі жилою площею 60,3 кв. м, що знаходиться в [ADDRESS] . 25 вересня 2009 року між нею, як наймодавцем, і відповідачем [PERSON] , як наймачем укладено договір найму житлового приміщення, згідно з яким відповідачу надано у найм житло за адресою [ADDRESS] , площею 21,4 кв, м із загальної площі 60,3 кв. без оплати у зв`язку із родинними відносинами. Зазначений договір вступає в силу із дня заключения і діє на весь час проживання. Після укладення договору відповідач у встановленому законом порядку зареєструвала місце проживання за вказаною адресою. Відповідач добровільно у квітні 2010 року звільнила зазначене жиле помешкання у вигляді частини будинку площею 21,4 кв.м, і з квітня 2010 року до цього часу не поновлювала своє проживання в ньому, ним не користується за його цільовим призначенням, особистих речей у частині будинку не зберігає. Однак добровільно знятися з реєстрації місця проживання за вказаною адресою не бажає, тоді як факт її реєстрації у вказаному житловому приміщенні створює для позивача перешкоди у користуванні належним йому майном, зокрема, оформити субсидію на житлово-комунальні послуги. У позасудовому порядку вирішити питання зняття відповідача з місця реєстрації в житловому будинку вона позбавлена можливості. Враховуючи викладене, посилаючись на ст.ст. 71, 72 ЖК Української РСР, позивач просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування згідно договору найму житлового приміщення від 25 вересня 2009 року житловою площею 21,4 кв.м у жилому будинку за адресою [ADDRESS] та зняти її з реєстрації місця проживання за адресою [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення (а.с.32). Третя особа представника в судове засідання не направила, надала суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити без участі її представника, при вирішенні справи покладається на розсуд суду (а.с.40-41). Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. З урахуванням зазначеного положення ЦПК України та заяв позивача і третьої особи суд вирішив можливим розглянути справу у їх відсутність. Відповідач повідомлена належним чином про місце, дату та час розгляду справи в судове засідання не з`явилася без повідомлення причин неявки, заяв, клопотань чи відзиву суду не надала. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до положення ч.2 ст.247 ЦПК України суд здійснив розгляд справи без фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши та дослідивши наявні в справі докази, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, яке видане Кролевецькою державною нотаріальною конторою 14 червня 2005 року, реєстровий №1-1015 та зареєстроване у КП «Кролевецьке РБТІ» 16 червня 2005 року книга № 24 сторінка 202 реєстраційний №4847, витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №437840 від 14.06.2005 (а.с.8, 9). 25.09.2009 року між сторонами укладено договір найму житлового приміщення площею 21,4 кв.м з загальної площі 60,3 кв.м у житловому будинку за адресою [ADDRESS] у зв`язку із родинними відносинами між сторонами без оплати (а.с.13). Згідно з записами у будинковій книзі для прописки громадян, що проживають у житловому будинку [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] , зареєстрована у зазначеному житловому будинку з 25.09.2009 (а.с.10-12). Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до статті 1 Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст.71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, передбачених пунктами 1-7 частини 3 цієї статті. Згідно ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Суд вважає, що відповідач [PERSON] вселилася у спірне житлове приміщення як наймач. Позивачем надані докази відсутності відповідача за місцем реєстрації понад 6 місяців, поважних причин непроживання відповідача більше шести місяців за адресою: [ADDRESS] , передбачених п. 1-7 ч.3 ст. 71 ЖК Української РСР, судом не встановлено. Судом встановлено, що відповідач не проживає більше року без поважних причин, тобто житлом не користується, участі в утриманні будинку не приймає. Поважних причин непроживання відповідача більше одного року за вказаною адресою судом не встановлено, як і не встановлено, що між позивачем і відповідачем була домовленість про збереження за останнім права користування спірним житловим приміщенням, не встановлено, що оспорювала виселення зі спірного житла, зверталася до правоохоронних органів з заявою на неправомірні дії позивача щодо перешкоди користування житловим приміщенням, тобто не надала суду доказів, що покинула житло проти її справжньої волі. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач втратила право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути серед інших і припинення дії, яка порушує право, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Обраний позивачем спосіб захисту свого права шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користуватись житловим приміщенням, не суперечить положенням статті 391 та ч. 2 ст. 16 ЦК України. Виходячи з вимог ст. 321 ЦК України, ст. 5 ЦПК України суд вважає, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - житловим будинком за адресою [ADDRESS] . Рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням є підставою для зняття цієї особи з реєстрації у відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. № 1382-ІV. Тобто, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є самостійною і достатньою підставою для зняття такої особи з реєстраційного обліку відповідним органом. За таких умов суд вважає, що позовні вимоги в частині зняття з реєстраційного обліку відповідача не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати, а саме, витрати по сплаті судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп. (а.с.18). Відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК Української РСР,

Outcome: partial