Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-15 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся з позовом до відповідача [PERSON], в якому просить визнати останнього таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. В обгрунтування своїх вимог покликається на те, що з 13 жовтня 1990 року є основним квартиронаймачем даної квартири. На даний час в спірній квартирі зареєстрований він, його дружина [PERSON] та відповідач [PERSON], який є його онуком. Однак, відповідач з моменту народження разом з своєю мамою проживав в [ADDRESS], а в спірній квартирі ніколи не проживав, не сплачував комунальні послуги, його особистих речей в квартирі немає. Стверджує про те, що ні він, ні його дружина не чинили відповідачу перешкод в користуванні жилим приміщенням, останній добровільно визначив собі інше місце проживання і спірним жилим приміщенням ніколи не користувався без поважних причин. На підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування спірною квартирою. [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] в якому просить зобов'язати останнього не чинити перешкод щодо реалізації його права користування жилим приміщенням - вселення в квартиру [ADDRESS]. Обґрунтовуючи позов посилається на те, що 13 жовтня 1990 р. виконавчим комітетом Шевченківської ради народних депутатів відповідачу за зустрічним позовом було видано ордер на спірне жиле приміщення відповідно до якого квартиронаймачами також виступали дружина відповідача [PERSON] та їхній син [PERSON]. Стверджує про те, що він зареєстрований в оспорюваній квартирі з 1996 році зі згоди всіх наймачів, однак відповідач за зустрічним позовом та його дружина, котрі являються його дідом та бабою постійно вимагали від нього та його батька [PERSON] знятись з реєстрації в даній квартирі та не надавали можливості фактично проживати в ній. Тому він був змушений проживати в [ADDRESS] з мамою та сестрою. В лютому 2013 року він став повнолітнім та має право самостійно обирати собі місце фактичного проживання, а тому хоче проживати в оспорюваній квартирі та нести обов'язки пов'язані з утриманням даного нерухомого майна. Крім цього, зазначає про те, що до особи, яка порушила норми житлового права, а саме - відсутня за адресою місця реєстрації понад шість місяців, не можна застосувати таку спеціальну санкцію як визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, якщо її відсутність відбувалася без її вини, поза її волею, оскільки його відсутність в спірній квартирі понад шість місяців зумовлена неправомірною поведінкою відповідача за зустрічним позовом та його дружини, яка полягала в тому, що у випадку його з'явлення в квартирі його просили терміново її покинути. Стверджує, що станом на день звернення до суду з позовом не має можливості користуватись спірною квартирою для задоволення своїх житлових потреб. В судовому засіданні позивач за первісним позовом та його представник первісний позов підтримали, дали пояснення аналогічні змісту позовної заяви, проти задоволення зустрічного позову заперечили. Позивач додатково зазначив, що відповідач за первісним позовом ніколи не проживав в спірній квартирі та не просив в нього ключів від неї, перешкод відповідачу в користуванні жилим приміщенням не чинив. Пояснив, що в спірній квартирі він проживає разом з своєю дружиною [PERSON] і кожного року в період з кінця березня по кінець жовтня вони даною квартирою не користуються, оскільки проживають в цей час в [ADDRESS]. Просять задоволити первісний позов на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України. Відповідач за первісним позовом та його представник в судовому засіданні первісний позов не визнали та пояснили, що відповідач [PERSON] з 1995 року по 2000 рік проживав в спірній квартирі разом з дідом (позивачем за первісним позовом), бабою, мамою, батьком та сестрою. В 2001 р. його батько [PERSON] поїхав в Португалію на роботу і він разом з мамою та сестрою переїхав в [ADDRESS]. Після цього позивач за первісним позовом та його дружина наполягали на тому щоб він знявся з реєстрації. Під час того як батько повертався з-за кордону і знаходився в Україні, він навідувався до батька; в 2006 році проживав в спірній квартирі протягом двох тижнів. Його особистих речей в квартирі немає. З приводу зустрічного позову, позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник просять такий задоволити з підстав наведених у позовній заяві. Позивач додатково пояснив, що під час того як він заходив до спірної квартири разом з своїм батьком [PERSON], то відповідач за зустрічним позовом не чинив йому перешкод в користуванні квартирою, а коли приходив без батька, то відповідач не відчиняв дверей. Зазначив, що 03 лютого 2013 він став повнолітнім і після цього в квітні 2013 р. один раз та в травні 2013 р. двічі приходив до спірної квартири з наміром поселитись в ній, однак відповідач не відчиняв двері і не піднімав слухавки телефону. Будь-яких активних дій, які б унеможливлювали його проживання в спірній квартирі відповідач за зустрічним позовом не чинив. Після того як йому виповнилось 18 років він не спілкувався з відповідачем [PERSON] з приводу проживання в квартирі і не просив в нього ключів від неї, оскільки не бачився з ним. Заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, показання свідків, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що у задоволенні первісного та зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст.9 Житлового кодексу ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] 13.10.1990 р. на підставі ордеру на жиле приміщення №029331 (а.с.5) на сім'ю у складі трьох осіб: [PERSON], [PERSON], [PERSON] було надано право на зайняття двох кімнатної квартири [ADDRESS]. Відповідно до довідок з місця проживання про склад сім'ї і прописки №2936, №3193 (а.с.6, 17) в спірній квартирі зареєстровано троє осіб: позивач за первісним позовом [PERSON], його дружина [PERSON] та їх внук [PERSON] (позивач за зустрічним позовом). Квартира не приватизована, будинок знаходиться у власності міської ради. Судом встановлено, та не заперечується сторонами по справі, що відповідач за первісним позовом [PERSON] з 27.05.1996 р. зареєстрований в спірній квартирі як неповнолітній член сім'ї (син) наймача [PERSON]. Нормами Житлового кодексу (ст.ст.71,72) визначено, що якщо наймач або члени його сім'ї були відсутніми з поважних причин понад шість місяців, у зв'язку з чим не користувались жилим приміщенням, таке за ними зберігається. Як стверджується актами від 13.03.2013 р., 22.05.2013 р., 04.07.2013 р., складеними комісією ТзОВ ЖЕП «Стимул-Сихів», [PERSON] зі слів сусідів не проживає в спірній квартирі з дня народження. Факт його відсутності у спірній квартирі підтвердили і допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Крім цього, свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні ствердили, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] з 2009 року по даний час навчається в коледжі в м.Львові, який розташований недалеко від спірної квартири і протягом даного періоду неодноразово висловлював своє бажання проживати в даній квартирі та періодично з'являвся до позивача за первісним позовом, однак останній не відчиняв дверей в квартиру та не відповідав на телефонні дзвінки. Відповідно до свідоцтва про народження (а.с.18) [PERSON] 03 лютого 2013 року досяг повноліття, відтак, факт тимчасового не проживання відповідача за первісним позовом, як неповнолітньої особи у спірній квартирі до досягнення ним повноліття не може бути підставою для визнання його таким, що не проживав у цій квартирі без поважних причин. Позивач [PERSON] звернувся з позовом до суду 13.08.2013 р., тобто через шість місяців та десять днів з моменту досягнення його внуком [PERSON] повноліття. Як вбачається з пояснень позивача [PERSON], останній проживає в спірній квартирі разом з дружиною [PERSON] і в період з кінця березня 2013 р. по кінець жовтня 2013 р. вони в спірній квартирі не проживали, оскільки постійно знаходились в цей час в [ADDRESS]. Інші особи в квартирі не проживають. Враховуючи пояснення сторін, покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] з моменту досягнення повноліття не втратив інтерес до спірної квартири, однак не мав можливості проживання в ній в зв'язку з відсутністю фактичного доступу - відсутністю ключів та відсутністю мешканців (наймачів) спірної квартири в період з кінця березня 2013 р. по кінець жовтня 2013 р., а тому відсутність [PERSON] в спірній квартирі понад встановлені строки мала місце з поважних причин. Акти про не проживання [PERSON] та показання свідків не спростовують зазначеного, оскільки підтверджують лише факт непроживання [PERSON] в спірній квартирі, а не свідчать про неповажність причин його не проживання, відтак не доводять підставності позовних вимог. Враховуючи те, що [PERSON] не проживав у спірній квартирі понад шестимісячний строк з поважних причин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Посилання позивача за зустрічним позовом [PERSON] про те, що відповідачем [PERSON] чиняться перешкоди в праві користування спірним жилим приміщенням не знайшли свого підтвердження в суді. Так, з пояснень [PERSON] в судовому засіданні вбачається, що будь-яких активних дій відповідачем [PERSON], які б унеможливлювали його проживання у спірній квартирі вчинено не було. З приводу чинення перешкод позивач не звертався ні до правоохоронних органів, ні до власника будинку (міської ради). Після досягненням позивачем повноліття він жодного разу не спілкувався з відповідачем та не просив в нього надати ключі від спірної квартири, оскільки не бачився з ним. Твердження позивача про те, що відповідач [PERSON] умисно не відчиняв дверей спірної квартири не можуть бути враховані судом, оскільки є лише припущеннями позивача про те, що відповідач знаходився в цей час в квартирі та не підтверджуються належними і допустимими доказами. Факт звернення позивача за зустрічним позовом [PERSON] до відповідача з письмовою заявою від 18 жовтня 2013 р. (а.с.52) про визначення останнім часу вселення в спірну квартиру, не спростовує зазначене, оскільки таке звернення мало місце вже під час розгляду судом первісного позову, тобто після того коли позивач за первісним позовом [PERSON] вважав, що відповідач [PERSON] вже втратив право користування даною квартирою. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено порушення його права, а тому в задоволенні зустрічного позову [PERSON] про усунення перешкод в праві користування жилим приміщенням слід відмовити в зв'язку з безпідставністю позовних вимог. На підставі ст.ст.9, 71, 72 ЖК України та

Outcome: dismissed