Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON], про поновлення права на частку спільного майна набутого за час спільного проживання без шлюбу з [PERSON] шляхом визнання позивача власником ? частини квартири [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він та [PERSON] проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу з березня 2007 по березень 2014 року, що встановлено рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 08 грудня 2014 року. За час спільного проживання 12.03.2011р. на спільні кошти придбана квартира [ADDRESS], яка була зареєстрована за [PERSON] Однак, 09.07.2013р. дана квартира була продана відповідачем [PERSON] відповідачу [PERSON] без згоди на це позивача, внаслідок чого останній втратив право на частку (1/2) спільного майна. Вважає, що його порушене право слід поновити шляхом визнання за ним права власності на ? вищевказаної квартири. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов з підстав наведених у позові та наданих суду усних поясненнях. Просив задовольнити позов. Відповідач [PERSON]та її представник в судовому засіданні позов заперечили, надали суду усні та письмові пояснення, суть яких зводиться до наступного. Квартира [ADDRESS] придбана нею згідно договору про організацію та проведення будівництва від 11.10.2007р. укладеного з ПП [PERSON] Про продаж цієї квартири та купівлю за виручені кошти іншої квартири, а саме квартири [ADDRESS], позивач знав та не заперечував. А відтак, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] був укладений в інтересах сімї, оскільки кошти отримані за даним договором були використані на придбання іншої квартири, яка, в свою чергу, була предметом поділу, як спільно набуте майно.Просять відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позов заперечили, надали суду усні пояснення. При купівлі у [PERSON]квартири [ADDRESS], [PERSON] не знала і не могла знати про те, що продавець спільно проживала із позивачем. Продавець повідомила нотаріусу, який посвідчував договір купівлі-продажу квартири, що в шлюбі на момент набуття права власності на квартиру не перебувала та ні з ким спільно не проживала. Паспорт продавця також підтверджував відсутність чинного шлюбу. Спірну квартиру [PERSON] придбала у повній відповідності до вимог чинного законодавства. Позов вважають безпідставним, просять відмовити у його задоволенні. Третя особа - приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявився, попередньо подав суду клопотання про розгляд справи без його участі. Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. 11 жовтня 2007 року [PERSON], як пайовик, уклала договір з приватним підприємцем [PERSON], як забудовником, про організацію та проведення будівництва трикімнатної квартири загальною проектною площею 83,72 кв.м., на шостому поверсі багатоквартирного житлового будинку за адресою м. Тернопіль, вул. Лисенка, 9. Планова вартість квартири складала 376030,00 грн. 09 березня 2011 року, на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради №262 від 28.02.2011р., виконкомом Тернопільської міської ради [PERSON] видано ордер на житлове приміщення трикімнатну квартиру [ADDRESS]. До складу сімї, на яку виданий ордер, окрім [PERSON] входив також її син [PERSON]. 09 липня 2013 року [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) уклали договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Договір того ж дня посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №3536. Ціна продажу 358400,00 грн. Дана квартира належала [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 12.03.2011р. виконкомом Тернопільської міської ради, на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради №262 від 28.02.2011р. Згідно цього договору, продавець стверджує, що на момент купівлі квартири в шлюбі вона не перебувала та ні з ким не проживала однією сімєю без укладення шлюбу, квартира належить їй особисто на праві приватної власності, що підтверджується заявою, засвідченою приватним нотаріусом ТМНО [PERSON] 09.07.2013р. за реєстровим номером 3534, зміст якої доведено до відома покупця (п. 9.5. Договору). Копія заяви міститься в матеріалах справи. Також 09 липня 2013 року [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) уклали договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Договір того ж дня посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №3547. Ціна продажу 347600,00 грн. Згідно довідки приватного нотаріуса [PERSON] від 25.12.2015р., два вищевказані договори були укладені один за одним, тобто спочатку [PERSON] продала квартиру по вул. Лисенка і відразу після цього купила квартиру по вул. Ломоносова. Записи в реєстрі нотаріальних дій з №3537 по №3546 стосуються нотаріальних дій тільки повязаних із реєстрацією права власності на дані квартири. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 08.12.2014р. по справі №607/9773/14-ц визнано мирову угоду укладену між [PERSON] та [PERSON] у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання шлюбу неукладеним, відповідно до якої сторони визнали спільне проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу у період з березня 2007 по березень 2014 року. [PERSON] та [PERSON] визнають трикімнатну квартиру [ADDRESS] та автомобіль Daewoo T13110 спільною сумісною власністю набутою під час спільного проживання однією сімєю без державної реєстрації шлюбу.[PERSON] та [PERSON] домовились, що з моменту визнання та затвердження мирової угоди судом вищевказана квартира та автомобіль в цілому переходять у власність [PERSON] із компенсацією [PERSON] 15000,00 доларів США. 04 червня 2015 року [PERSON] змінила прізвище на [PERSON], уклавши цього дня шлюб із [PERSON] (свідоцтво про шлюб серії І-ИД №117291 видане 04.06.2015р. відділом ДРАЦС РС ТМУЮ). Допитана в якості свідка відповідач [PERSON] повідомила, що гроші на дольову участь в будівництві квартири по Лисенка в сумі 14000,0 доларів США позичала у [PERSON]. На підтвердження долучила до матеріалів справи копію відповідної розписки від 10.10.2007р. Також вказала, що в дійсності проживала з позивачем спільно лише з лютого по червень 2007 року. Від продажу квартири по вул. Лисенка придбала квартиру по вул. Ломоносова та відшкодувала позивачу 15000,00 доларів США в якості компенсації від поділу квартири по вул. Ломоносова та автомобіля Daewoo. Позивач знав про продаж квартири по вул. Лисенка та купівлю за отримані кошти квартири по вул. Ломоносова. Свідки [PERSON] (ріелтор особа, яка надавала інформаційно-консультаційні послуги відповідачам при купівлі-продажу квартир по вул. Лисенка та вул. Ломоносова), [PERSON] (чоловік покупця квартири по вул. Лисенка (відповідача) [PERSON]В.) та [PERSON] (брат продавця квартири по вул. Ломоносова [PERSON]В.), які були присутні при укладенні вищевказаних договорів 09.07.2013р. у приватного нотаріуса [PERSON], підтвердили, що дійсно [PERSON] за кошти отримані від продажу квартири по вул. Лисенка придбала квартиру по вул. Ломоносова. Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про не обґрунтованість позовних вимог, не підтвердження їх матеріалами справи та необхідність відмовити у задоволенні позову з наступних мотивів. Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Позивач в якості доказу тієї обставини, що він та [PERSON] в період з березня 2007 по березень 2014 року проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, надав ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 08.12.2014р. по справі №607/9773/14-ц про визнання між цими сторонами мирової угоди. Згідно статті 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Проте, позивач не звертався до суду із позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] недійсним. Позивач звернувся із позовом про поновлення його права на частку у спільному майні набутому за час спільного проживання без реєстрації шлюбу шляхом визнання позивача власником ? згаданої квартири. Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину). Наявність чинного (не визнаного у встановленому порядку недійсним) на час розгляду справи договору купівлі-продажу квартири унеможливлює задоволення даного позову, так як суперечитиме презумпції правомірності правочину. Окрім того, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Ця правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 07.10.2015р. по справі №6-1622цс15. В даній справі судом встановлено, що на час укладення договору купівлі-продажу квартири по вул. Лисенка [PERSON] у шлюбі не перебувала. В договорі купівлі-продажу і в нотаріально посвідченій заяві [PERSON] вказала, що на момент набуття права власності на квартиру по вул. Лисенка вона в шлюбі не перебувала, ні з ким не проживала однією сімєю без укладення шлюбу, квартира належить їй на праві особистої приватної власності. Наведене свідчить про те, що на час укладення договору купівлі-продажу квартири покупець (відповідач) [PERSON] не знала і не могла знати про те, що квартира належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] і що останній не надав [PERSON] згоди на укладення цього договору. Факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з березня 2007 по березень 2014 року встановлено ухвалою Тернопільського міськрайонного суду про визнання між цими сторонами мирової угоди лише 08 грудня 2014 року. На переконання суду із цієї підстави не можна не лише визнавати договір купівлі-продажу недійсним, а також не можна задовольнити позовну вимогу про поновлення його права на частку у спільному майні набутому за час спільного проживання без реєстрації шлюбу шляхом визнання позивача власником половини згаданої квартири. Також визначальним при ухваленні рішення про відмову у задоволенні позову стала та обставина, що кошти, які отримала відповідач [PERSON] від продажу квартири по вул. Лисенка були використані для купівлі квартири по вул. Ломоносова. Ця обставина підтверджена як показами свідків, так і непрямими доказами (ціни продажу квартир, які зазначені в договорах купівлі-продажу; одночасне (один за одним) укладення цих договорів купівлі-продажу). В свою чергу, квартира по вул. Ломоносова була предметом поділу спільного майна [PERSON] та [PERSON], за яку останній отримав від [PERSON] грошову компенсацію, що відображено в ухвалі Тернопільського міськрайонного суду від 08.12.2014р. про визнання мирової угоди між цими сторонами. Тобто кошти, отримані від продажу квартири по вул. Лисенка, [PERSON] використала в інтересах сімї, придбавши іншу квартиру, компенсацію від поділу якої отримав позивач. Відтак, задоволення позову було б порушенням однієї із загальних засад цивільного законодавства справедливості (п. 6 ч. 1 статті 3 ЦК України). Також, суд звертає увагу на те, що в розгляді справі №607/9773/14-ц про розірвання шлюбу, поділ спільного майна подружжя та визнання шлюбу неукладеним приймали участь лише [PERSON] та [PERSON] Покупець квартири по вул. Лисенка [PERSON] участі в розгляді цієї справи не приймала. Хоча застосування ухвали про визнання мирової угоди в ході розгляду даної справи (про поновлення права на частку), в частині встановленого даною ухвалою факту спільного проживання, прямо порушує права та інтереси [PERSON] Відповідно до ч. 3 статті 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У звязку із тим, що встановлення шляхом мирного врегулювання спору між [PERSON] і [PERSON] факту спільного їх проживання створило підставу для позову до [PERSON], суд вважає, що дана обставина не є преюдиційною для [PERSON], так як вона не є особою, яка приймала участь в розгляді справи №607/9773/14-ц і прийнята за наслідками розгляду цієї справи ухвала безпосередньо вплинула на її права та інтереси. Окрім того, посилання позивача на п. 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» є безпідставним, так як у цьому пункті Постанови йдеться про спори про поновлення права на частку у спільній частковій власності. На спір, який розглядається в даній цивільній справі розповсюджуються норми матеріального права, які регулюють питання спільної сумісної власності. Повне, всебічне та обєктивне зясування усіх обставин, на які посилались сторони по даній справі, вказує на те, що позов є необґрунтований і в його задоволенні слід відмовити. Так як рішення ухвалене не на користь позивача, судові витрати йому не відшкодовуються.

Outcome: dismissed