Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного Акціонерного Товариства « Шахтоуправління « Покровське» про стягнення одноразової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що з відповідачем по справі перебував у трудових відносинах з 23.05.1996 року по 07.06.2003 року, де працював в якості гірника очисного забою 5 розряду з повним робочим днем в шахті. Наказом № 1466 к від 09.06.2003 року його було звільнено по ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. Відповідно до п. 8.3 Колективного договору ПрАТ «ШУ «Покровське» робітнику, який має право на пенсію за віком, при першому його звільненні з підприємства сплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі та середнього заробітку, але не менш трьохмісячного заробітку при стажі роботи 20 та більше років. Оскільки він був звільнений з підприємства у зв`язку з виходом на пенсію та мав стаж роботи у вугільній галузі понад 20 років, відповідач повинен був сплатити йому 3-х місячний заробіток, та, у зв`язку з цим середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь суму одноразової допомоги, яка передбачена при звільненні працівника у зв`язку з виходом на пенсію; суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В подальшому позивач уточнив свої позовні вимоги, а саме просив стягнути з Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» на свою користь суму одноразової допомоги, яка передбачена при звільненні працівника у зв`язку з виходом на пенсію в розмірі 8266,80 грн.; суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 534310,84 грн. Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що посилання позивача на Галузеву угоду по тарифам, трудовим та соціальним гарантіям між Урядом України і галузевими профспілками працівників вугільної промисловості від 14.02.1992 року спростовується тим, що відповідач не є стороною будь-яких Генеральної, Регіональної та Галузевої угод між Міністерством вугільної промисловості України та іншими юридичними особами, профспілками, а тому підстави їх виконання відсутні, як і відсутні підстави для перевірки відповідності положень Колективного договору таким угодам. Статут ВАТ «ВК Шахта «Красноармійська Західна № 1» був зареєстрований 22.11.2000 року, та саме з цієї дати підприємство перестало бути державним відкритим акціонерним товариством та стало відкритим акціонерним товариством, підприємство не належить до сфери дії сторін Галузевої, Генеральної чи Регіональної угод та не було учасниками такої угоди, тому на відповідача Галузева Угода не розповсюджуватися. Відповідно до п. 8.3 розділу У111 «Розвиток соціальної сфери підприємства, соціально-трудові пільги, гарантії, компенсації» Колективного договору на 2003 рік вбачається, що адміністрація зобов`язується виплачувати за клопотанням колективу дільниці одноразову допомогу працівникам, які працювали на підприємстві не менше 5 років, звільнившись у зв`язку з виходом на пенсію, які відпрацювали у вугільній промисловості понад 10 років- в розмірі одного середньомісячного заробітку; 15 років- двох середньомісячних заробітків; 20 років- трьох середньомісячних заробітків; 25 років- чотирьох середньомісячних заробітків; 30 років і більше п`яти середньомісячних заробітків. Оскільки не було надано клопотання колективу дільниці про виплату [PERSON] допомоги, чим не виконано передбачену колективним договором умову, тому і спір про виплату одноразової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію є необґрунтованим та безпідставним. Допомога у зв`язку з виходом на пенсію є додатковою порівняно із законодавством виплатою та не охоплюється поняттям «заробітна плата». Спір з виплати одноразової допомоги працівникам, які виходять на пенсію, відноситься до трудових спорів, до яких повинен застосуватися встановлений КЗпП України тримісячний строк для звернення до суду. Просив застосувати строк позовної давності, відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, підттримав відзив на позовну заяву. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач по справі [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем по справи ПрАТ «ШУ «Покровське» з 23.05.1996 року, де працював в якості гірника очисного вибою 5 розряду з повним робочим днем в шахті ( а. с. 11-14). Наказом № № 1466к від 09.06.2003 року позивача було звільнено з підприємства по ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. ( а. с. 14). Згідно довідки за № 7372 ПрАТ «ШУ «Покровське» при звільненні [PERSON] заборгованості по заробітній платі не має ( а.с. 89). Предметом даного спору є стягнення одноразової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а спірними моментом - є визначення поняття одноразової допомоги, тобто належність одноразової допомоги до обов`язкових виплат, що підлягають виплаті працівнику при звільненні в розумінні ст. 116 КЗпП України, чи до додаткової гарантії ( соціальної пільги) та виплати у зв`язку з цим середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Згідно до ч. 1\~ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. На підставі\~ст.116 КЗпП України\~виплата усіх сум, що належать працівнику від підприємства чи установи проводяться у день звільнення, а за змістом\~ст. 117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена\~ст. 117 КЗпП України\~відповідальність. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 29 січня 2014 р. № 6-144цс13, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені\~ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за увесь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої\~ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При припиненні трудового договору вихідна допомога виплачується у випадках і розмірі, передбачених як ст.. 44 КЗпП, так і іншими нормами закону. Відповідно до ст.. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1,2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну службу ( пункт 3 статті 36)- не менше двомісячного середнього заробітку; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору ( статті 38 і 39) у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менш тримісячного середнього заробітку. Отже, статті 44 КЗпП України містить вичерпний перелік підстав, за яких виплачується вихідна допомога. Отримання вихідної допомоги при припиненні трудового договору, зокрема, в разі розірвання строкового або трудового договору, укладеного на невизначений строк можливо лише в разі порушення порушення власником законодавства про працю, умови колективного і трудового договору. В даному випадку позивач звільнився з підприємства на підставі ст.. 38 КЗпП України за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію. Визначення поняття заробітної плати наводиться в ст. 94 КЗпП України та Закону України « Про оплату праці». Згідно ст. 94 КЗпП України заробітна плата- це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 1 Закону « Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 2 Закону « Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до норм\~Закону\~України\~« Про оплату праці», «\~ Інструкції\~зі статистики заробітної плати», затвердженої\~наказом\~Державного комітету\~статистики України\~від 13 січня\~2004 року\~№ 5\~, зареєстрованої в Міністерстві\~юстиції України 27 січня 2004 року\~№ 114/8713 , одноразова допомога не входить\~до структури заробітної плати , а відносяться до інших виплат, що не належать\~до фонду оплати праці, є додатковою гарантією.\~( п. п. 3.6, 3.8 Інструкції»). Отже, одноразова допомога у зв`язку з виходом на пенсію, яку просить стягнути позивач на свою користь, не відноситься до обов`язкових виплат при звільненні працівника вихідної допомоги , виплата якої передбачена ст. 44 КЗпП України, вказану одноразову допомогу відносить до додаткової гарантії ( соціальної пільги). Згідно п. 8.3 Колективного Договору ВАТ « ВК «Шахта «Красноармійська Західна№ 1», який діяв на момент звільнення позивача з підприємства, представник адміністрації зобов`язується виплачувати за клопотанням трудового колективу дільниці одноразову допомогу працівникам, які пропрацювали на підприємстві не менш 5 років звільненим у зв`язку з уходом на пенсію, які пропрацювали у вугільній промисловості: -10 років середньомісячна; -15 років- двомісячна; -20 років -тримісячна; 25 років- чотиримісячна -30 і більш років -п`ятимісячна заробітна плата. Середньомісячна заробітна плата розраховується виходячи із заробітної плати за останній рік роботи. Згідно п. 1.15 Колективного договору надання соціальних, трудових гарантій, пільг і компенсацій, передбачених даним колективним договором, проводити при наявності коштів. ( а.с. 98). Отже, виходячи з п. п. 1.15,8.3 Колективного договору відповідача чітко вбачається, що виплата працівнику одноразової допомоги при першому його звільненні за власним бажанням при виході на пенсію ставиться в залежність від фінансових можливостей підприємства - при наявності коштів ( п. 1.15) , та за клопотанням трудового колективу дільниці. Тобто подія звільнення працівника є приводом для розгляду відповідачем питання щодо призначення такому працівнику виплати одноразової допомоги за п. 8.3 Колективного договору, позитивне вирішення якої залежить від фінансової можливості підприємства ( п. 1.15 Колективного договору). Відповідно до п. 12.15 Галузевої Угоди між міністерством промисловості України, іншими державними органами, власниками (об`єднаннями власників), що діють у вугільній галузі і всеукраїнськими профспілками вугільній промисловості, та на яку посилається позивач в позовній заяві, працівнику, який має право на пенсію за віком чи по інвалідності (незалежно від віку), при першому звільненні з підприємства ( структурного підрозділу, відособленого підрозділу, філіалу, товариства і ін) незалежно від причин звільнення, крім звільнення за порушення законодавства, трудової дисципліни та правил техніки безпеки сплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від від стажу роботи в галузі і при стажі роботи в галузі понад: для чоловіків 10 років- одного середньомісячного заробутку; 15- років- двох середньомісячних заробітків; 20- трьох середньомісячних заробітків . Відповідач не є стороною вказаної Галузевої Угоди, і представником позивача не доведено, що її норми є обов`язковими для виконання ПрАТ «ШУ «Покровське». Проте, не приймаючи до уваги норми Галузевої угоди, на яку посилається позивач, суд приходить до висновку, що виплачувати таку одноразову допомогу у зв`язку з виходом на пенсію, відповідно до п. 8.3 колективного договору, це не право представника адміністрації, а його\~обов`язок при\~наявності певних\~умов. \~ \~ \~ \~ \~ Отже,\~в будь-якому\~випадку,\~обов`язок виплатити одноразову\~допомогу у\~зв`язку з\~виходом на\~пенсію покладається\~на \~представника адміністрації\~підприємства. Як встановлено в судовому засіданні, позивач мав право на отримання одноразової допомоги, проте доказів, що ним дотримано порядку реалізації такого права ( клопотання трудового колективу дільниці) суду не надано. Так само як і не надано доказів з боку представника відповідача на підтвердження відсутності фінансової можливості надати таку допомогу. ( п. 1.15 Колективного Договору). \~ \~ \~ \~ \~ \~Враховуючи вищезазначені\~обставини,\~ суд\~вважає,\~що відсутність\~такого клопотання\~трудового колективу\~дільниці не\~позбавляє позивача\~права вирішити\~це питання\~в примусовому\~порядку,\~тобто права\~на звернення\~до суду\~з цим\~позовом і адміністрація підприємства, з урахуванням вищезазначених обставин- недоведеністю фінансової неспроможності підприємства, повинно виплатити таку одноразову допомогу позивачу . Із матералів справи вбачається, що позивача звільнено 07.06.2003 року у зв`язку з виходом на пенсію. В колективному договорі, наданому відповідачем, не зазначено строку, протягом якого працівник може звернутися до суду за отриманням такої допомоги. Але ж таке звернення, в любому випадку, обумовлено звільненням працівника у зв`язку з виходом на пенсію. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного ( міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За змістом наведеної норми перебіг строку звернення до суду починався з наступного дня після того, як працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з 07.06.2003 року. Представник позивача в судовому засіданні не навів жодної обставини, яка перешкоджала йому звернутися до підприємства з метою з`ясування нарахованих та виплачених йому сум раніше в строк визначений законодавством, чинним на час виникнення спірних правовідносин. В матеріалах справи містяться запити позивача до відповідача лише за 2020 рік, крім того, ані позивачем , ані представником позивача не ставилось питання про поновлення строків звернення до суду. Оскільки нормами колективного договору, який діяв у 2003 році, не перебачено строку, протягом якого підприємство повинно виплатити позивачу одноразову допомогу, враховуючи , що така одноразова допомога є соціальною гарантією, суд, в даному випадку застосовує норми права- ч.1 ст.233 КЗпП України і вважає, що початок спливу строку звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Отже, в даному випадку, сплив строків, в межах яких позивач міг звернутися до суду із позовною заявою про стягнення одноразової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію, про застосування яких заявлено представником відповідача у спорі, є підставою для відмови в позові в цій частині. Вимога \~в частині\~стягнення середнього\~заробітку за\~час затримки\~розрахунку при\~звільненні задоволенню\~не підлягає, оскільки по-перше, є похідною, по-друге, взагалі не передбачена за затримання виплати одноразової допомоги як соціальної гарантії. Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з пропуском строку звернення до суду в частині стягнення одноразової допомоги і відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~На підставі\~викладеного,\~

Outcome: dismissed