Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, вимоги якого було уточнено під час розгляду справи, до АТ «Завод Маяк» про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні за скороченням штату. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 30.07.2018 року вона була звільнена з роботи у АТ «Завод Маяк» в зв`язку із скороченням штату. Однак, при звільненні відповідач не виплатив нараховану заробітну плату в загальному розмірі 24 727,01 грн., яка була нарахована, але не сплачена за період з квітня 2018 року по липень 2018 року. Вказана сума не сплачена і на день звернення до суду. Посилаючись на викладене, позивач просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 24 727,01 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку по день постановлення рішення, а також моральну шкоду, завдану внаслідок порушення її трудових прав, в розмірі 10 000,00 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 24.06.2019 року за вказаним позовом відкрито спрощене позовне провадження з викликом (повідомленням) сторін. 09.08.2019 року до суду надійшов відзив представника відповідача на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача частково визнав позовні вимоги щодо стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Однак, проти вимог про відшкодування моральної шкоди заперечував, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та уточнила в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, який становить 193 641,50 грн. Представник відповідача Гопкало О.В. в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, підтримавши обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 30.07.2018 року позивач була звільнена з роботи у АТ «Завод Маяк» в зв`язку зі скороченням штату працівників. Відповідно до довідки АТ «Завод Маяк» № 562 від 22.05.2019 року, заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі складає 24 727,01 грн. Факт невиплати вказаної суми позивачу відповідачем не оспорюється. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 цієї статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Беручи до уваги наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги у частині стягнення заборгованості із заробітної плати необхідно задовольнити, оскільки вказаний розмір заборгованості підтверджується належними та допустимими доказами. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України 29 січня 2014 року в справі № 6-144ц13. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку по заробітній платі з моменту звільнення по день постановлення рішення. Згідно довідки АТ «Завод «Маяк» № 561 від 22.05.2018 2019 року, середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 624,65 грн. Таким чином, до стягнення з відповідача підлягає сума середньоденного заробітку 624,65 грн. х 310 робочих днів (за період з 31.07.2018 року по 23.10.2019 року) = 193 641,50 грн. Що стосується вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, то суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП ( 322-08 ) (набрала чинності 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Суд приймає до уваги наведені позивачем підстави та обставини завдання їй моральної шкоди, завданої невиплатою належної їй заробітної плати протягом тривалого часу. Однак, суд вважає розмір моральної шкоди, визначеної позивачем у розмірі 10 000,00 грн. завищеним та необґрунтованим, а тому стягує з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн. який суд вважає достатнім для відновлення порушених прав позивача. Оскільки суд частково задовольняє позовні вимоги, то, відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 3275,53 грн. та 768,40 грн. пропорційно до задоволених вимог. На підставі викладеного, ст. 116, 117 КЗпП України, ст. 15 Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: partial