Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства «АЗОТ» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позовні вимоги мотивує тим, що з 2014 року по 27.11.2017 року працював у відповідача. Наказом від 27.11.2017 № 836-к позивача звільнено із займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. На час звільнення відповідач мав заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 6828,59 грн. Дана заборгованість виникла у зв`язку з невиплатою заробітної плати за попередні періоди. Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. На підставі вищевикладеного, просить суд стягнути із ПАТ «АЗОТ» на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 6828,59 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за весь час затримки по день звернення до суду з даним позовом (18.02.2019р.), який становить 83022,30 грн.. Ухвалою суду від 28.02.2019р. провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено судове засідання з розгляду даної справи. Встановлено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. В судове засідання позивач не з`явився. Проте надав суду письмову заяву, в якій просив провести судовий розгляд за його відсутності та зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити в повному обсязі. В судове засідання представник ПАТ «АЗОТ» не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, був належним чином повідомлений про день та час слухання справи рекомендованим листом, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Представник ПАТ «АЗОТ» за довіреністю Леонічева Д.В. 21.03.2019 подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позову. Мотивувала тим, що невиплата заробітної плати при звільненні позивача сталася не з вини ПАТ «Азот», а через відсутність об`єктивної можливості здійснити таку виплату. Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить ПАТ «Азот». Вказаною постановою державного виконавця було арештовано всі грошові кошти на банківських рахунках ПАТ «Азот». При цьому жодному з рахунків ПАТ «Азот» ані чинним законодавством, ані постановою державного виконавця не було надано статусу «захищеного», що унеможливило виплату заробітної плати з цих рахунків. Крім цього органами державної виконавчої служби було накладено ряд інших арештів на грошові кошти ПАТ «Азот», що також унеможливило здійснення будь-яких банківських операцій, втому числі і виплату заробітної плати. Розмір заборгованості по заробітній платі перед позивачем значно менше, ніж розрахований позивачем середній заробіток за час затримки розрахунку. Також відповідач просив врахувати, що у разі задоволення позовних вимог, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зменшенню на суму податку на доходи фізичних осіб та військового збору, які ПАТ «Азот» повинен буде сплатити до бюджету. 28.03.2019р. представником позивача - адвокатом Осадчим В.А., подано заперечення на відзив, в яких зазначено, що позивач не погоджується з доводами відповідача щодо неможливості проведення розрахунку з позивачем через накладення арештів на рахунки відповідача, оскільки позивач звільнився 27.11.2017р., а арешт на рахунки було накладено 31.08.2017р, 11.04.2018р., та 20.11.2018р. Тому вважає, що факт накладення арештів на кошти не свідчить про відсутність коштів та можливість проведення розрахунку. Щодо доводів відповідача про оподаткування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, то позивач, посилаючись на правові позиції ВСУ у постанові від 27.03.2013р. в справі №6-15цс13, зазначає, що оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці і при обрахунку середньоденної заробітної плати він виходив з сум заробітної плати з яких вже утриманні податки, всі обов`язкові платежі та збори, а тому вважає, що при задоволенні позову заявлена до стягнення сума не підлягає зменшенню. Дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до запису з трудової книжки [PERSON] (серія [NUMBER] ) та матеріалів справи вбачається, що позивач з 17.02.2014 року по 27.11.2017 року працював на ПАТ «Азот». 27.11.2017 року на підставі наказу №836-вк від 27.11.2017 року звільнено за власним бажанням, ст.38 КЗпП України. Статтею 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок. Згідно статті 116 КЗпП України, - при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Частиною 2 ст. 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. ПАТ «Азот» не заперечувало наявність заборгованості по заробітній платі перед [PERSON] на момент звільнення в сумі 6828,59 грн. та факт затримки розрахунку із позивачем. Відповідно до довідки ПАТ «АЗОТ» № 120 від 16.01.2019, виданої [PERSON] , заборгованість по заробітній платі станом на 15.01.2019 складає: за квітень 2017 - 4080,66 грн.; за травень 2017 - 1757,45 грн.; за лютий 2018 - 990,48. Загальна сума заборгованості складає 6828,59 грн., а тому вищевказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Оскільки з вини відповідача з позивачем не проведено розрахунок по заробітній платі в день звільнення, то з відповідача слід стягнути кошти за затримку розрахунку при звільненні. Таким чином, з урахуванням «Порядку обчислення середньої заробітної плати» затвердженого Постановою № 100 від 08.02.1995 Кабінету Міністрів України, та довідки про доходи, виданої відповідачем, середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 261,90 грн. Затримка розрахунку при звільненні становить 317 робочих днів ( з 30.11.2017 року по звернення до суду з позовом 18.02.2019 року, тобто: листопад 2017 - 1 робочий день; грудень 2017 - 21 робочий день; січень 2018 - 23 робочих дня; лютий 2018 - 20 робочих днів; березень 2018 - 22 робочих дня; квітень 2018 - 21 робочий день; травень 2018 - 23 робочих дня; червень 2018 - 21 робочий день; липень 2018 - 22 робочих дні; серпень 2018 - 23 робочих дні; вересень 2018 - 20 робочих днів; жовтень 2018 - 23 робочі дня; листопад 2018 - 22 робочих дня; грудень 2018 - 21 робочий день; січень 2019 - 23 робочих дня; лютий 2019 - 11 робочих дні, а всього 317 днів). А тому сума, що підлягає до стягнення з ПАТ «АЗОТ» на користь [PERSON] складає 83022 грн. 30 коп. (317 робочих днів х середньоденний заробіток в розмірі 261 грн. 9 коп. = 83022 грн. 30 коп.). При визначенні кількості робочих днів суд виходить із п`ятиденного робочого тижня та даних викладених у Листі Мінсоцполітики України від 05.08.2016 року №11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» та у Листі Мінсоцполітики України від 19.10.2017 р. №224/0/103-17/214 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2018 рік». Оскільки розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] визначено із нарахованої заробітної плати до утримання податків та обов`язкових платежів, то при виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, роботодавець має право здійснити відрахування податків та обов`язкових платежів передбачених законодавством України. Суд вважає, що доводи представника відповідача щодо відсутності у підприємства достатнього фінансового ресурсу, як підстава для звільнення від відповідальності за порушення строків розрахунку по заробітній платі, є необґрунтованими. У своїй практиці Верховний Суд України неодноразово зазначав, що аналіз змісту ст.ст.116, 117 КЗпП України, дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України (постанова №6-2163цс16 від 31 травня 2017 року, №6-259цс17 від 13 березня 2017 року). Аналогічні роз`яснення викладені і в п.20 Постанови пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Наявність арешту на рахунках відповідача, що накладений постановою державного виконавця від 29.05.2017 не виправдовує затримку розрахунку при звільненні. До того ж відповідачем не надано доказів відсутності у відповідача коштів, що перевищують обсяг фінансового ресурсу, який був арештований. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення в повному обсязі. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 898,50 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved