Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-17 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до суду з позовом до ПрАТ «СК «АХА Страхування» про стягнення страхового відшкодування в сумі 202707 грн. 84 коп. та моральної шкоди у сумі 10000 грн.. Обгрунтовує позовні вимоги тим, що 22.05.2014 р. уклав з ПрАТ «СК «АХА Страхування» договір добровільного страхування наземного транспорту № 3690035/05АВ, за умовами якого застрахував свої майнові інтереси, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням автомобілем марки Nissan Qashqai, д. н. [NUMBER]. За умовами страхування страховик зобов'язався при настанні страхового випадку відшкодувати завданий збиток в межах страхової суми у порядку та на умовах, передбачених договором страхування, а страхувальник - своєчасно сплатити страхові платежі, виконати інші обов'язки, передбачені цим договором. 05.12.2014 р. сталася ДТП, що за п. 15.2.2. договору є страховим випадком, внаслідок якої пошкоджено його автомобіль. У той же день він повідомив страховика про настання страхового випадку, узгодив з ним місце ремонту та перебування пошкодженого транспортного засобу, та відповідно до умов договору страхування надав всі необхідні документи, з приводу чого претензій не було. Листом № 11202/26ЦВ від 24.12.2014 р. страховик відмовив у визнанні події страховим випадком, посилаючись на порушення п. 13.2 договору, зокрема: прострочення сплати третього чергового страхового платежу в сумі 1766 грн.05 коп. з 23.11.2014 р. по 05.12.2014 р., і з 24.11.2014 р. договір припинив свою дію, на момент ДТП 05.12.2014 р. не діяв, а поновив свою дію лише з 06.12.2014 р., після сплати 05.12.2014 р. платежу. Дійсно, п. п. 16.3., 16.4. договору встановлено, що у випадку ненадходження або надходження не в повному обсязі на розрахунковий рахунок чи до каси страховика чергової та кожної наступної частини страхового платежу в сумі та строк, вказаний у п. 13.2 цього договору, відповідальність страховика припиняється з 00:00 год. дня наступного за днем, зазначеним в цьому договорі як дата граничного строку сплати відповідного страхового платежу, сплата якого прострочена. У випадку надходження простроченої відповідної частини страхового платежу протягом 30-ти календарних днів, з дати вказаної в п 13.2 договору, як дата граничного строку сплати відповідного чергового страхового платежу, сплата якого прострочена, відповідальність страховика поновлюється з 00:00 год. дня наступного за днем надходження простроченої частини страхового платежу. При цьому строк закінчення періоду страхування, за який страховий платіж сплачено з затримкою, залишається незмінним та страховий платіж перерахунку не підлягає. Висновок страховика не відповідає умовам договору, прострочену третю частину страхового платежу сплатив 04.12.2014 р. о 12:49 год. у касі відділення «УкрСиббанку», на момент настання ДТП з 00.00. год. 05.12.2014 р. договір поновив свою дію. 05.01.2015 р. подав заяву про перегляд прийнятого рішення з квитанцією про сплату третьої частини чергового платежу, страховик визнав, що страховий платіж був сплачений 04.12.2014 р., та на момент ДТП 05.12.2014 р. договір поновив свою дію, проте в порушення умов договору та чинного законодавства повторно відмовив у страховому відшкодуванні, посилаючись на п. п. 13.2 та 17.2 договору, де сказано, що у випадку, коли період часу від дати укладення договору до дати надходження страхового платежу (першого страхового платежу) на поточний рахунок чи до каси страховика або повіреного, в т.ч. при простроченні відповідного чергового страхового платежу, коли період часу від дати граничного строку сплати відповідного чергового страхового платежу до дати надходження відповідного чергового страхового платежу, перевищує десять календарних днів, необхідно надати страховику транспортний засіб для повторного огляду та складання відповідного акту огляду. Проте, у цьому пункті не вказано чітких термінів надання ТЗ для повторного огляду, більше того, одразу повідомив страховика про страховий випадок, погодив з ним станцію технічного обслуговування, де перебуватиме автомобіль та здійснюватиметься ремонт, і він мав можливість оглянути ТЗ. Відповідно до замовленого ним Звіту № 012/15 автотоварознавчого дослідження, складеного СПД-ФОП [PERSON], вартість матеріального збитку, завданого пошкодженням транспортного засобу, становить суму 202 707 грн. 84 коп.. Крім того, незаконними діями відповідач заподіяв моральну шкоду, яка полягала у внутрішніх та моральних переживаннях, пов»язаних з проблемами по ремонту пошкодженого автомобіля, виникали великі незручності як на роботі, так і в сім'ї, менше часу приділяв рідним і близьким через пошук коштів з метою самостійно здійснити ремонт, що змінило звичний спосіб життя, був вимушений щоразу звертатись з приводу виплати страхового відшкодування, тому розмір морального відшкодування оцінює в 10000 грн.. Позивач просив стягнути з відповідача страхове відшкодування в сумі 202707 грн. 84 коп. та моральну шкоду в сумі 10000 грн.. Відповідач, ПАТ СК «АХА «Страхування», позовні вимоги не визнав у повному обсязі, у письмових заперечення зазначив, що при укладенні договору страхування сторони на власний розсуд визначили конкретні умови страхування, а саме: порядок виплати і розрахунок суми страхового відшкодування, та вигодонабувача - ПАТ «УкрСиббанк» (п. 4. договору). Пунктом 20.1. договору встановлено, що страхове відшкодування виплачується страховиком згідно з цим договором на підставі повідомлення про подію, письмової заяви страхувальника (його правонаступника, вигодонабувача) про виплату страхового відшкодування і страхового акту, який складається страховиком. Позивач не надав документи, які б свідчили про те, що вигодонабувач уповноважив його як страхувальника на отримання страхового відшкодування, тому він є неналежним позивачем у справі, а позов не підлягає розгляду та задоволенню. Щодо правомірності відмови у виплаті страхового відшкодування, то п. 17.2. договору передбачено, що страхувальник зобов'язаний, зокрема: своєчасно і в повному розмірі вносити страхові платежі; пред»явити відновлений після страхового випадку (події, що заявлена як страховий випадок) ТЗ з метою підтвердження факту усунення наслідків випадку. У разі коли період часу від дати укладення договору до дати надходження страхового платежу (першого страхового платежу) на поточний рахунок чи до каси страховика або повіреного, у т.ч. при простроченні відповідного чергового страхового платежу, коли період часу від дати граничного строку сплати «відповідного чергового страхового платежу до дати надходження відповідного чергового страхового платежу, перевищує десять календарних днів, надати страховику транспортний засіб для повторного огляду та складання відповідного акту огляду. Позивач систематично порушував строки внесення страхових платежів та жодного разу не надав ТЗ для огляду після порушення зазначених строків сплати, як то передбачено умовами п. 17.2. цього договору, в строк, що не перевищує 10 робочих днів. Так, п. 13.2. договору щодо порядку сплати чергових страхових платежів передбачено, що 1-й платіж у сумі 1766 грн. 05 коп. повинен бути внесений у строк до 23.05.2014 р., а фактично внесений 17.06.2014 р. (з порушенням строку в 25 днів ); 2 - й платіж у сумі 1766 грн. 05 коп. повинен бути внесений у строк до 23.08.2014 р., фактично внесений 19.09.2014 р. (з порушенням строку в 27 днів); 3-й платіж у сумі 1766 грн. 05 коп. повинен бути внесений у строк до 23.11.2014 р., а фактично внесений 04.12.2014 р. (з порушенням строку в 11 днів); автомобіль надавався на огляд лише 22.05.2014 р., при укладенні договору. Пунктом 21.5. договору встановлено, що страховик має право відмовити у виплаті страхового відшкодування, якщо: страхувальник (його представник) не виконав обов'язків, передбачених умовами договору, окрім п. 18.1.12. договору (п. 21.5.6); період часу від дати укладення договору до дати надходження страхової премії першого страхового платежу), в т.ч. при простроченні відповідного чергового страхового платежу, коли період часу від дати граничного строку сплати відповідного чергового страхового платежу до дати надходження відповідного чергового страхового платежу, перевищує десять календарних днів, страхувальник згідно з вимогами п. 17.2. договору не надав страховику транспортний засіб для повторного огляду та складання відповідного акту огляду (п. 21.5.19). Ураховуючи наведене, на підставі ст. 16 Закону України «Про страхування», п. п. 17.2., 21.5.6., 21.5.19. договору страхова компанія дійшла висновку про відсутність правових підстав для виплати страхового відшкодування, та повідомила страхувальника листом вих. 1046/18ЦВ від 02.02.2015 р.. Такі дії страхувальника перешкоджають встановити обставини та точну дату пошкодження автомобіля, представники ДАІ на заявленому страхувальником місці події (безлюдна лісова дорога Забір'я - Боярка, вночі) лише зафіксували по факту, що там знаходиться пошкоджений автомобіль. Відтак, вважають, що заявлену справу врегульовано відповідно до умов договору та норм чинного законодавства, і будь-які порушення з боку страховика відсутні. Щодо розрахунку страхового відшкодування та відсутності підстав для виплати, навіть у разі відсутності порушень з боку страхувальника. Пунктом 19.2. договору передбачено, що розмір завданих збитків визначається страховиком на підставі, зокрема: документа, де визначено перелік знищених, пошкоджених або викрадених складових частин чи в цілому предмета страхування (дефектної відомості, авто - товарознавчої експертизи, акту огляду транспортного засобу); документа, що містить розрахунок розміру витрат на компенсацію скоєних збитків (кошторис, калькуляцію СТО, авто - товарознавча експертиза, тощо). При укладенні договору сторони погодили дійсну вартість автомобіля у розмірі 143 000 грн. (страхова сума) (п. 11). Пунктом 24.2.8. договору визначено, що повна загибель транспортного засобу - випадок, коли вартість відновлення пошкодженого транспортного засобу перевищує 70% його дійсної вартості на момент укладення договору. Відповідно до Звіту № 012/15 від 12.02.2015 р. з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, наданого позивачем, вартість відновлювального ремонту ТЗ становить 297 938 грн. 02 коп.. Тобто, має місце повна загибель транспортного засобу: вартість відновлювального ремонту перевищує вартість ТЗ на момент укладення договору. Пунктом 20.8. договору визначено, що при повній загибелі транспортного засобу (п. 24.2.8. договору) страхове відшкодування сплачується в розмірі страхової суми (з урахуванням умов 20.24. договору) за вирахування суми знецінення транспортного засобу та встановленої згідно з розділом 12 договору франшизи. Вартість залишків транспортного засобу визначається шляхом вивчення попиту та пропозицій на ринку щодо таких залишків, зокрема: онлайн-аукціону з продажу автомобілів (ТОВ «Україно-Польське підприємство Автоонлай-Україна») або шляхом експертної оцінки (у випадку відсутності попиту/ пропозиції на ринку). Після подачі позовної заяви пошкоджений ТЗ було виставлено на онлайн-аукціон, відповідно до зобов'язуючої пропозиції ТОВ УПП «АВТО онлайн Україна» вартість залишків ТЗ склала 170110 грн.. Тобто, розрахунок страхового відшкодування виглядає таким чином: 143 000 грн. (вартість ТЗ на момент укладення договору) - 7 718 грн. ( знецінення ТЗ за 197 днів дії договору) - 170 110 грн. (вартість залишків ТЗ) - 2 860 ( франшиза 2%, п. 12.2. договору) = - 37 688 грн. 08 коп.. Розрахунок страхового відшкодування за умовами договору має від'ємне значення (-37 688,08 грн.), то навіть у разі відсутності порушень з боку страхувальника та наявності підстав для визнання події страховим випадком, страхове відшкодування не підлягало б виплаті. 08.09.2015 р. позивач надав акт №28 від 05.06.2015 р. приймання - здачі виконаних робіт на суму 100 732 грн. та калькуляцію ремонту автомобіля на суму 100 732 грн. ФОП - [PERSON]; квитанцію №28 від 05.06.2015 р. про оплату відновлювального ремонту на суму 100 732 грн., які також свідчать про наявність повної загибелі ТЗ - сума 100732 становить 70,4 % від 143 000 грн. ( страхової суми). Крім того, надані документи не є підтвердженням повного ремонту ТЗ і сума ремонту не є остаточною. До розрахунку згідно умов договору має братись така вартість відновлювального ремонту, яка буде достатньою для відновлення ТЗ до стану, що передував ДТП, причому, новими оригінальними запчастинами. Внаслідок технічного аналізу цих документів спеціалістами страхової компанії встановлено, що в акті виконаних робіт не включено ряд пошкоджених в ДТП запчастин, зокрема: перемички даху (3 штуки на загальну вартість 7439 грн. 40 коп.), облицювання сопла омивача фар (на суму 602 грн. 52 коп.), протитуманна фара (вартість 1839 грн. 75 коп.) та інші деталі; частина деталей, швидше всього, встановлена б/у або не оригінальні, оскільки їх ціна у офіційного дилера значно відрізняється, наприклад: вітрове скло дешевше на 50%, вартість задніх дверей на 30%, облицювання даху дешевше взагалі на 70%, крім того не включено вартість НДС, в даному випадку не має значення, чи є ФОП платником НДС чи ні, податок на додану вартість в будь-якому випадку відображається на вартості запчастин, оскільки офіційний дилер є платником НДС. Тобто, надані нові докази також підтверджують позицію страховика в частині наявності повної загибелі ТЗ та відсутність правових підстав для виплати страхового відшкодування. У судовому засіданні позивач та його представник на підставі довіреності, [PERSON], підтримали позов з наведених у заяві підстав, просять задовольнити. Представник відповідача, ПрАТ «СК «АХА Страхування», на підставі довіреності, Антоненко О.В., позовні вимоги не визнала з підстав, наведених у письмових запереченнях, у задоволенні просить відмовити. Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника та представника відповідача, опитавши у якості свідка, СПД-ФОП [PERSON], дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги підтверджені та підлягають задоволенню частково з наступних підстав. У відповідності до положень ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства, крім інших є свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані спеціальним законодавством у сфері страхування - Законом України «Про страхування», Главою 67 - «Страхування» ЦК України та іншими нормами матеріального права, які регулюють зобов'язальні правовідносини. Суд установив, що 22.05.2014 р. сторони уклали договір страхування наземного транспорту №3690035 (КАСКО), за умовами якого були застраховані майнові інтереси позивача, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням автомобілем марки Nissan Qashqai, д. н. [NUMBER], 2008 р. випуску, строком на один рік, до 22.05.2015 р., з франшизою - 2,00% від страхової суми 143000 грн., страховою премією в розмірі 7064 грн. 20 коп., яка сплачувалась поетапно - по 1766 грн. 02 коп. ( п. 13.2.) ( а. с. 6-11). Вигодонабувач за договором - ПАТ «УкрСиббанк», за кредитні кошти якого позивач придбав автомобіль марки Nissan Qashqai, д. н. [NUMBER], 2008 р. випуску. Відповідно до довідки ПАТ «УкрСиббанк» за вих. № 60-4.19/124 станом на 19.06.2015 р. позивач зобов'язання за кредитним договором №11349688000 від 22.05.2008 р. виконав у повному обсязі, отже є належним позивачем (а. с. 96) 05.12.2014 р. приблизно о 19 год. 40 хв. на а/д Боярка-Забір»я Києво-Святошинського району Київської області позивач, керуючи автомобілем Nissan Qashqai, д. н. [NUMBER], при виникненні перешкоди не вжив заходів для своєчасної зупинки або безпечного об»їзду перешкоди, не впорався з керуванням, чим порушив вимоги п. п. 12.1., 12.3 ПДР України, в результаті чого здійснив виїзд на ліве узбіччя, та в подальшому допустив перекидання в лівий кювет, що призвело до пошкодження транспортного засобу. Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.12.2014 р., що набрала законної сили, позивач визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України за порушення п. п. 12.1., 12.3 ПДР України та притягнутий до адміністративної відповідальності у виді штрафу в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - 340 грн. в дохід держави. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Заперечення представника відповідача проти позову з посиланням на те, що дії позивача перешкоджають встановленню обставин і точної дату пошкодження автомобіля, та що представники ДАІ на заявленому страхувальником місці події (безлюдна лісова дорога Забір'я - Боярка, вночі) лише зафіксували факт знаходження пошкодженого автомобіля спростовуються постановою суду, що набрала законної сили, і ці обставини ним не оспорені та не спростовані дослідженими у судовому засіданні доказами. 05.12.2014 р. позивач звернувся до відповідача з заявою та відповідним повідомленням про настання страхової події, надав всі необхідні за умовами договору страхування документи. Пунктом 17.3 договору встановлено, що страховик має право у разі настання страхової події рекомендувати страхувальнику станцію технічного обслуговування для усунення пошкоджень, завданих транспортному засобу, та складати кошторис збитків на підставі даних цієї СТО за умови, що це відповідає обраній страхувальником опції (п. 14.1) та з урахуванням умов п. 24.12. Відповідно до п. п. 14.1, 17.3 договору, за направленням відповідача пошкоджений автомобіль позивачем поміщено на спеціалізовану СТО - ТОВ «Віді-Санрайз» у Києво-Святошинському районі, Софіївська Борщагівка, по вул. Велика Кільцева, 60-А, 08.12.2014 р. був оглянутий, і складено акт огляду ТЗ, а 12.12.2014 р. - рахунок № ІСзС-0001578 на суму 113957 грн. 60 коп., ПДВ - 22791 грн. 50 коп., всього до сплати: 136749 грн., сума без знижки: 153768 грн. 75 коп., загальна знижка: 17019 грн. 75 коп. ( а. с. 103, 104, 108, 109). Відповідно до ст. 8 Закону України «Про страхування» страховий ризик - певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання. Страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Яка саме подія визнається страховим випадком, має бути детально зазначено у договорі страхування. Пунктами 15.1., 15.2. договору встановлено, що за умовами цього договору страховик бере на себе зобов»язання компенсувати страхувальнику прямі збитки, які є наслідком настання певних подій за страховими ризиками, що наведені у п. 7, які носять ознаки ймовірності та випадковості, а також зобов»язується компенсувати понесені страхувальником додаткові витрати згідно з п. 24.3 та п. 24.4 договору в результаті настання страхового випадку. До страхових ризиків, які зазначені в п. 7., відносяться - «збитки внаслідок ДТП» ( п.7.2.) - будь-яке пошкодження або знищення ТЗ, його окремих складових частин чи додаткового обладнання. Відповідно до ч. 3 ст. 991 ЦК України, ч. 3 ст. 26 Закону України «Про страхування» рішення про відмову в здійсненні страхової виплати приймається страховиком у строк, не більший за передбачений договором, і повідомляється страхувальнику в письмовій формі з обґрунтуванням причин відмови. Пунктом 17.1. договору встановлено, що страхових зобов»язаний протягом двох робочих днів, як тільки йому стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасної виплати страхового відшкодування. При настанні страхового випадку здійснити виплату страхового відшкодування в порядку та строк згідно розділу 20 договору. При відмові у виплаті страхового відшкодування протягом 5-ти робочих днів з дня складання страхового акту письмово повідомити страхувальнику причини відмови. Пунктом 20.3. договору визначено, що страховик повинен скласти страховий акт протягом десяти робочих днів, починаючи з моменту отримання повідомлення про подію, письмової заяви про виплату страхового відшкодування та інших документів та/або інформації згідно з розділом 19 договору. 23.12.2014 р. відповідач склав страховий акт № :1.001.14.19146 відносно справи за заявою від 05.12.2014 р., випадок не визнав страховою подією; відмовив у виплаті страхового відшкодування без обґрунтування причин ( а. с. 122). 24.12.2014 р. листом за вих. № 11202/26ЦВ відповідач повідомив позивачу, що у визнанні заявленої події страховим випадком і виплаті страхового відшкодування відмовлено на підставі ст. 16 Закону України «Про страхування», п. п. 16.3, 16.4 договору посилаючись на прострочення сплати ним третього страхового платежу в сумі 1766 грн. 05 коп. з 23.11.2014 р. по 05.12.2014 р. ( по день настання події ДТП), внаслідок чого договір припинив дію з 24.11.2014 р. до 00.00 год. 06.12.2014 р. ( а. с. 14, 15). Так, пунктами п. 16.3., 16.4. договору встановлено, що у випадку ненадходження або надходження не в повному обсязі на розрахунковий рахунок чи до каси страховика чергової та кожної наступної частини страхового платежу в сумі та строки, вказані у п. 13.2 цього договору, відповідальність страховика припиняється з 00:00 год. дня наступного за днем, зазначеним в цьому договорі як дата граничного строку сплати відповідного страхового платежу, сплата якого прострочена. У випадку надходження простроченої відповідної частини страхового платежу протягом 30-ти календарних днів, з дати вказаної в п 13.2 договору, як дата граничного строку сплати відповідного чергового страхового платежу, сплата якого прострочена, відповідальність страховика поновлюється з 00:00 год. дня наступного за днем надходження простроченої частини страхового платежу. При цьому строк закінчення періоду страхування, за який страховий платіж сплачено з затримкою, залишається незмінним та страховий платіж перерахунку не підлягає. Прострочена третя частина чергового страхового платежу в сумі 1766 грн. 05 коп. позивачем фактично сплачена 04.12.2014 р. о 12:49 у касі відділення «УкрСиббанку», тобто договір на момент настання ДТП з 00.00. 05.12.2014 р. поновив свою дію, що підтверджується квитанцією № 80161000783351417690084 від 04.12.2014 р. ( а. с. 17). Крім того, листами за вих. №№ 1046/18ЦВ, 9590/18ЦВ від 02.02.2015 р., 10.03.2015 р. відповідач, визнавши сплату третього страхового платежу 04.12.2014 р., та поновлення дії договору з 00.00.год. 05.12.2014 р., двічі відмовив позивачу в перегляді прийнятого рішення, на підставі п. п. 17.2, 21.5.6., 21.5.9. договору, посилаючись на інші обставини, зокрема, систематичного прострочення сплати попередніх чергових страхових платежів, і ненадання транспортного засобу для повторного огляду та складання відповідного акту ( а. с. 18, 19, 57, 58). Пунктом 17.2. договору визначено, що страхувальник зобов»язаний, зокрема: своєчасно і в повному розмірі вносити страхові платежі; у випадку, коли період часу від дати укладення договору до дати надходження страхового платежу (першого страхового платежу) на поточний рахунок чи до каси страховика або повіреного, в тому числі при простроченні відповідного чергового страхового платежу, коли період часу від дати граничного строку сплати відповідного чергового страхового платежу, перевищує десять календарних днів, надати страховику транспортний засіб для повторного огляду та складання відповідного акту огляду. Пунктами 21.5.6., 21.5.19. договору страхування передбачено, що страховик має право відмовити у виплаті страхового відшкодування, якщо страхувальник ( його представник) не виконав обов»язків, передбачених умовами договору, окрім п.18.1.12. договору. Період часу від дати укладення договору до дати надходження страхової премії (першого страхового платежу) в повному обсязі на поточний рахунок чи до каси повіреного, в тому числі при простроченні відповідного чергового страхового платежу, коли період часу від дати граничного строку сплати відповідного чергового страхового платежу, перевищує десять календарних днів, а страхувальник згідно з вимогами п. 17.2. договору не надав страховику транспортний засіб для повторного огляду та складання відповідного акту огляду. Страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката) ( ч. 1 ст. 990 ЦК України). Вирішуючи спір щодо відмови страховика у визнанні події ДТП страховим випадком і здійсненні страхової виплати за договором страхування, суд керується положеннями ст. 991 ЦК, ст. 26 Закону України «Про страхування», в яких перелічені майже ідентичні підстави для відмови. Частини 2 зазначених правових норм визначають, що умовами договору страхування можуть бути передбачені інші підстави для відмови у здійсненні страхових виплат, якщо це не суперечить закону. При цьому, суд враховує положення ч. 1 ст. 979 ЦК України, ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування», відповідно до яких за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання страхового випадку виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до ст. 988 ЦК України, ст. 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Верховний Суд України у листі від 19.07.2011, «Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування» виклав наступну правову позицію, що «… виходячи зі змісту цих норм, можна зробити висновок, … коли виникає страховий випадок, страховик зобов'язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору є підставою для відмови лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатися, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись окремо у кожному випадку. Слід також враховувати, що закон пов'язує обов'язок страховика здійснити відшкодування саме зі страховим випадком, а не з наданням певних доказів страхувальником. Аналогічна правова позиція викладена у п. 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013, № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки». Саме по собі прострочення сплати позивачем попередніх чергових страхових платежів, які на момент ДТП були ним сплачені, та ненадання ТЗ після попередніх прострочень сплати для огляду та складання відповідного акту, терміни та порядок надання якого не визначені п. 17.2 договору, не може бути підставою для відмови у визнанні ДТП страховим випадком, більше того, страховик, будучи одразу повідомленим про ДТП, визначив СТО на поміщення автомобіля для здійснення ремонту, мав реальну можливість оглянути ТЗ, і зазначені порушення страхувальника жодним чином не перешкодили йому переконатися в тому, чи є ця подія страховим випадком. Взагалі, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про наявність підстав, які позбавили страховика можливості дізнатися, чи є подія, що сталась із застрахованим ТЗ, страховим випадком, та вплинули на його обов'язки сплатити страхове відшкодування. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку ( ч. 1 ст. 509 ЦК ). Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться ( ст. 526 ЦК). Відповідно до ст. 9 Закону України «Про страхування» страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування. Відповідно до ст. 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Пунктом 19.2. договору встановлено, що розмір завданих збитків визначається страховиком на підставі, зокрема: документа, де визначено перелік знищених, пошкоджених або викрадених складових частин чи в цілому предмета страхування (дефектної відомості, авто - товарознавчої експертизи, акту огляду транспортного засобу); документа, складеного компетентними органами про обставини, час, місце страхового випадку, із зазначенням знищеного, пошкодженого або викраденого предмета страхування чи його частин; документа, що містить розрахунок розміру витрат на компенсацію скоєних збитків (кошторис, калькуляція СТО, автотоварознавча експертиза, тощо). Пунктом 20.10. договору передбачено, що при пошкодженні транспортного засобу внаслідок страхового випадку розмір збитків визначається шляхом складання кошторису вартості відновлення транспортного засобу (кошторис збитків), в який включається вартість запасних частин, деталей, обладнання та матеріалів, що підлягають заміні, без урахування експлуатаційного зносу, а також вартість ремонтних робіт. Кошторис збитків складається страховиком, виходячи з відновлення пошкодженого транспортного засобу на базі СТО на підставі рахунків з СТО (згідно з умовами п. 20.11. договору). В окремих випадках, за згодою страховика та страхувальника, розмір збитків може визначатися на підставі авто товарознавчої експертизи або безпосередньо страховиком чи уповноваженою ним особою (аварійним комісаром). Вартість частин та деталей береться в розрахунок кошторису збитків за умови, що вони шляхом ремонту не можуть бути приведені в стан, придатний для подальшого використання, або витрати на такий ремонт перевищують витрати по їх заміні на нові. За змістом пункту 20.11.2. договору - «на базі СТО на вибір Страховика» - при розрахунку розміру страхового відшкодування в кошторис збитків включається вартість запасних частин, деталей, обладнання, матеріалів та ремонтних робіт, що визначається виключно виходячи з відновлення пошкодження транспортного засобу на базі СТО на вибір страховика. Як зазначено вище, відповідно до рахунку № ІСзС-0001578 від 12.12.2014 р. ТОВ «Віді-Санрайз», визначеного за вибором страховика, вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля на спеціалізованій СТО складає: суму 113957 грн. 60 коп., ПДВ - 22791 грн. 50 коп., всього до сплати: 136749 грн., сума без знижки: 153768 грн. 75 коп., загальна знижка: 17019 грн. 75 коп. ( а. с. 103, 104, 108, 109). Проте, 23.12.2014 р. відповідач безпідставно не визнав випадок ДТП страховою подією; відмовив у виплаті страхового відшкодування, повідомивши листом за вих. № 11202/26ЦВ від 24.12.2014 р. без обґрунтування причин, що змусило позивача самостійно замовляти авто товарознавче дослідження. Звітом № 012/15 від 12.02.2015 р. з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, складеного СПД-ФОП [PERSON], на замовлення позивача (ринкова вартість досліджуваного КТЗ на момент дослідження - 514170 грн. 31 коп.), встановлено, що вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля в результаті його пошкодження, складає: 202707 грн. 84 коп., у тому числі ПДВ: 33784 грн. 64 коп., а відновлювального ремонту без ПДВ: 248 281 грн. 68 коп.; ПДВ - 20%: 49656 грн.34 коп.; вартість ремонту з ПДВ: 297938 грн. 02 коп. ( а. с. 22-56). Опитаний у судовому засіданні у якості свідка, СПД-ФОП [PERSON], показав, що проводив дослідження на замовлення позивача, представник страховика на виклик за телеграмою не з»явився. Ринкова вартість ТЗ встановлена на підставі Бюлетеня № 79 за 4 квартал 2014 р. на дату огляду 11.02.2015 р., склала: 514170 грн. 31 коп., пошкодження становили близько 40 відсотків від ринкової вартості ТЗ, матеріальний збиток і поновлювальний ремонт визначені за загальноприйнятою європейською програмою «Аудатекс», виходячи з курсу Євро: 1=28.5674. Крім того, з приводу ремонту пошкодженого у ДТП автомобіля позивач звернувся до ФОП - [PERSON], який не є платником ПДВ, зареєстрований за основним видом діяльності - «45.20. Технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів», відповідно до калькуляції ремонту, акта №28 приймання - здачі виконаних робіт від 05.06.2015 р. квитанції №28 від 05.06.2015 р. був фактично здійснений відновлювальний ремонт пошкодженого застрахованого автомобіля, вартість ремонту склала: 100 732 грн., твердження представника відповідача про те, що цей розмір вартості ремонту становить 70,4 % від 143 000 грн. ( страхової суми), та свідчить про наявність повної загибелі ТЗ є безпідставним. При визначенні розміру заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, за наявності спору, суд не приймає до уваги Звіт № 012/15 від 12.02.2015 р. з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, виходячи з положень ст. 9 Закону України «Про страхування», зокрема, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договором майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку, не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник, здійснивши ремонт у ФОП - [PERSON] та оплативши вартість ремонту в сумі 100 732 грн., розмір якого ненабагато відрізняється від розміру вартості відновлювального ремонту пошкодженого ТЗ на спеціалізованій СТО ТОВ «Віді-Санрайз» відповідно до рахунку № ІСзС-0001578 від 12.12.2014 р., та заявлений до виплати без урахування ПДВ, за виключенням франшизи у розмірі 2% від страхової суми, що складає суму 2 860 грн., яка не підлягає відшкодуванню страховиком, і ураховує, що обмежень у виплаті страхового відшкодування, крім як в межах страхової суми за умовами договору страхування та законом не встановлено. Пунктом 11.2 договору страхування передбачено, що норматив знецінення ТЗ за період страхування складає 10%, але використовується для визначення суми страхового відшкодування за ризиком - «викрадення» та при повній загибелі ТЗ, отже за конкретних обставин справи не повинен застосовуватись. Щодо заперечень представника відповідача в частині того, що має місце повна загибель транспортного засобу: вартість відновлювального ремонту перевищує вартість ТЗ на момент укладення договору, суд не приймає до уваги, у тому числі: й наведений ним розрахунок страхового відшкодування станом на 03.06.2015 р., що має так зване «від'ємне значення (-37 688,08 грн.)», де вартість залишків ТЗ у сумі 170 110 грн., значно перевищує вартість ТЗ на момент укладення договору, оскільки то не було підставою для відмови у визнанні події ДТП страховим випадком та виплаті страхового відшкодування, належним чином не розслідувалось, не з»ясовувалось та не досліджувалось, з урахуванням параметрів та вимог, визначених у п. 15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03. 2013, №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки». Безпідставними є й твердження представника відповідача про те, що не є підтвердженим повний ремонт ТЗ та вартість ремонту не є остаточною, до акту виконаних робіт не включено ряд пошкоджених в ДТП запчастин, зокрема: перемички даху (3 штуки на загальну вартість 7439 грн. 40 коп.), облицювання сопла омивача фар (на суму 602 грн. 52 коп.), протитуманна фара (вартість 1839 грн. 75 коп.) та інші деталі; частина деталей, швидше всього, встановлена б/у або не оригінальна, їх ціна у офіційного дилера значно відрізняється, наприклад: вітрове скло дешевше на 50%, вартість задніх дверей на 30%, облицювання даху дешевше взагалі на 70%, оскільки необхідність заміни цих запчастин чітко не відображена ні актом огляду ТЗ від 08.12.2014 р., складеного ТОВ «Віді Санрайз», ні актом огляду ТЗ від 11.02.2015 р., складеного СПД-ФОП [PERSON], належно не підтверджена відповідним експертним висновком ( а. с. 97, 103, 104). Разом з тим, від призначення експертизи представник відповідача відмовився, посилаючись на правомірність прийнятого рішення про відмову у визнанні події ДТП страховим випадком і виплаті страхового відшкодування. Що стосується ПДВ, то суд ураховує, що ремонт автомобіля фактично здійснений, до виплати заявлена сума ремонту без урахуванням ПДВ, зареєстрований надавач послуг з ремонту автомобіля, ФОП - [PERSON], не є платником ПДВ. Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку, що підстави для відмови у визнанні події ДТП страховим випадком і виплаті страхового відшкодування за укладеним договором страхування у відповідача були відсутні, позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню частково, у частині стягнення страхового відшкодування в зв'язку з настанням страхового випадку, що відповідає розміру прямих фактичних збитків, пов»язаних з оплатою ремонту пошкодженого у ДТП застрахованого автомобіля, в сумі 100 732 грн., розрахованих відповідно до умов договору страхування, за вирахуванням франшизи у сумі 2 860 грн., без вирахування нормативу знецінення ТЗ за період страхування в розмірі 10%, що за умовами договору страхування використовується при визначенні суми страхового відшкодування за ризиком - «викрадення» та повній загибелі ТЗ ( п. 11.2 договору), всього у сумі 97872 грн.. Доводи позивача в цій частині, з посиланням на належні та допустимі докази у підтвердження прямих фактичних збитків від ремонту застрахованого ТЗ, відповідачем спростовані не були. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000 грн., завданої позивачу незаконними діями відповідача, які полягають у неналежному виконанні умов договору, відмові у визнанні події ДТП страховим випадком і виплаті страхового відшкодування, суд ураховує, що між сторонами перш за все виникли договірні відносини і сторони мають діяти відповідно до обов'язкових для них умов цього договору. Як вбачається з матеріалів справи та умов договору страхування наземного транспорту № 3690035 від 22.05.2014 р., відшкодування моральної шкоди, завданої відмовою у визнанні події ДТП страховим випадком та виплаті страхового відшкодування, не передбачено. При цьому, суд виходить з того, що між сторонами існують договірні відносини, які врегульовані спеціальним Законом України «Про страхування» та ЦК, норми статей 625, 992 якого не передбачають такого виду відповідальності страховика, як відшкодування моральної шкоди. Правовідносини, що існують між сторонами, є зобов'язальними, у разі порушення зобов'язання моральна шкода може відшкодовуватися лише тоді, якщо це встановлено договором або законом (ст. 611 ЦК). Можливість відшкодування моральної шкоди у таких правовідносинах не виключається у випадку, якщо сторони передбачили таку відповідальність в укладеному договорі. Стосовно поширення Закону України «Про захист прав споживачів» на добровільне страхування необхідне зазначити наступне. Щодо майнового страхування слід зазначити таке, що норми Закону України «Про захист прав споживачів» регулюють відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлюють права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров'я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики. У преамбулі Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. У ст. 4 цього Закону зазначено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, що не суперечать закону, і пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням майном (майнове страхування). Метою страхування при укладенні договору майнового страхування є погашення за рахунок страховика ризику майнової відповідальності перед іншими особами чи ризику виникнення інших збитків у результаті страхового випадку. Аналіз наведених норм свідчить, що відносини, які виникають з майнового страхування, не підпадають під предмет регулювання Закону України «Про захист прав споживачів», і положення цього Закону не застосовуються до відносин майнового страхування. Зазначений Закон може застосовуватися, коли позивач прямо вказує на порушення норм, гарантованих цим Законом, зокрема, права на інформацію при ненаданні для ознайомлення правил страхування тощо. Саме таку правову позицію виклав Верховний Суд України у листі від 19.07.2011, «Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування». Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи у відповідності з ч. 1 ст. 11 ЦПК України не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, (опитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів). Докази мають бути належними та допустимими відповідно до вимог ст. ст. 58, 59 ЦПК України. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Письмовими доказами відповідно до ст. 64 ЦПК України є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. При частковому задоволенні позову, суд виходив з того, що пошкодження автомобіля в ДТП є страховим випадком відповідно до укладеного сторонами договору, відмова страховика у виплаті страхового відшкодування неправомірна, що стосується відшкодування моральної шкоди, то при спірних зобов»язальних правовідносинах відшкодування такої не встановлено ні умовами укладеного договору страхування, ні законом. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача доведені та підлягають задоволенню частково, у частині стягнення страхового відшкодування в розмірі прямого збитку в межах страхової суми, що складається з вартості відновлювального ремонту пошкодженого в ДТП застрахованого автомобіля в сумі 100 732 грн., розрахованого відповідно до умов страхування, за відрахуванням франшизи у сумі 2 860 грн., всього у сумі 97 872 грн., у відшкодуванні моральної шкоди у сумі 10000 грн. відмовляє. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача понесені ним і документально підтверджені витрати від сплати судового збору в сумі 978 грн. 72 коп. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного, ст. ст. 1, 8, 9, 16, 20, 25, 26 Закону України «Про страхування», ст. ст. 3, 15, 16, 509, 526, 611, 979, 980, 981, 988, 989, 990, 991 ЦК України,

Outcome: partial