Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання права власності на транспортний засіб за набувальною давністю мотивуючи тим, що 30 жовтня 2012 року він придбав у м. Конотоп Сумської області транспортний засіб марки ВАЗ, модель 21101, 2007 року випуску, шасі (кузов рама) [NUMBER] , державний реєстраційний номерний знак [NUMBER] , у раніше не знайомої особи, [PERSON] за 5200 доларів США. Вищезазначений транспортний засіб належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ - САС031991, яке було видане 7-мим МВ ДАІ в Черкаській області 23.08.2007 року. Так, 29 травня 2012 року, [PERSON] було видано довіреність на ім`я [PERSON] з правом розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду тощо), яка посвідчена приватним нотаріусом Канівського районного нотаріального округу Стеблиною Є.В, терміном до 29 травня 2017 року. 30.10.2012 року [PERSON] видав йому довіреність з правом розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду тощо), яка посвідчена приватним нотаріусом Конотопського міського нотаріального округу Сумської області Пастушенко Л.В., чим передав в його повне розпорядження та користування автомобіль марки ВАЗ 21101, ключі від автомобіля та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . Однак належним чином переоформити даний автомобіль на своє ім`я не вдалося, оскільки відповідач ухилявся від укладення відповідного правочину про перереєстрацію автомобіля. Факт передання грошових коштів [PERSON] було здійснено в присутності свідків. На сьогоднішній день ним повністю відремонтовано та укомплектовано даний автомобіль, який перебуває в робочому стані та придатний до експлуатації. 29.05.2017 року довіреність, яка була йому видана [PERSON] втратила свою чинність. Спроби встановити місце проживання особи, яка здійснила продаж та особи, за якою зареєстровано право власності на транспортний засіб, виявилися безуспішними. Позасудове врегулювання спору, що стосується права власності на транспортний засіб, не можливе. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] , кожен окремо, в судовому засіданні, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач: [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає (а.с.45,66). Відповідач: [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином у встановленому законом порядку (а.с.45,56). Відповідач також повідомлений про час, місце та дату розгляду справи через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України (а.с.39,53). Ухвалою судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 12.02.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (а.с.35). Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 10.03.2020 року закрито провадження у справі та призначено до судового розгляду (а.с. 51). Суд, вислухавши позивача, представника позивача, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що автомобіль ВАЗ, модель 21101, 2007 року випуску, шасі (кузов рама ) [NUMBER] , державний реєстраційний номерний знак [NUMBER] , на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , яке було видане 7-мим МВ ДАІ в Черкаській області 23.08.2007 року, належить на праві власності відповідачу [PERSON] (а.с. 10). 29 травня 2012 року, [PERSON] було видано довіреність на ім`я [PERSON] з правом розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду тощо), яка посвідчена приватним нотаріусом Канівського районного нотаріального округу Стеблиною Є.В, терміном до 29 травня 2017 року (а.с.8-9). 30.10.2012 року [PERSON] видав позивачу [PERSON] довіреність з правом розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду тощо), яка посвідчена приватним нотаріусом Конотопського міського нотаріального округу Сумської області Пастушенко Л.В. (а.с.7). Вказані обставини також, в судовому засіданні підтвердили свідки: [PERSON] та [PERSON] , які також показали, що вони були присутні, коли позивач [PERSON] передав кошти в розмірі 5200 доларів США відповідачу [PERSON] за автомобіль. Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення. Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України, з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що користування та розпорядження транспортним засобом, без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб. Разом з тим, позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності. Цивільне законодавство визначає особливості реалізації правомочності власника. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частинами першої та четвертої статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю, відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Стаття 344 ЦК України визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2ст. 344 ЦК України). Аналіз змісту ч. 1ст.344 ЦК України дає підстави для висновку, що вимоги про визнання за позивачем права власності на річ (майно) за набувальною давністю можливі за умови доведеності належними, допустимими, достатніми і достовірними доказами сукупності всіх трьох елементів: добросовісності заволодіння чужим майном, відкритості володіння ним та безперервності володіння протягом встановленого Кодексом строку. У зв`язку з наведеним суд звертає увагу, що сам факт користування транспортним засобом ВАЗ, модель 21101, 2007 року випуску, шасі (кузов рама) [NUMBER] , державний реєстраційний номерний знак [NUMBER] , не може слугувати належною підставою визнання за позивачем права власності за набувальною давністю. Слід зазначити, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю (ч. 1ст. 244 ЦК України). Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. У справах за позовом про визнання права власності на автомобіль із підстав придбання його за договором купівлі-продажу суд може задовольнити такий позов у тому разі, коли встановить, що сторонами були додержані правила ЦК України щодо укладення договору купівлі-продажу такого майна. Сама по собі довіреність на право користування та розпорядження майном не свідчить про укладення сторонами договору купівлі - продажу автомобіля. Згідно ч.1ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Належною формою договору купівлі - продажу автомобіля є письмова, що відповідає положенню п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України. У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі№6-688цс15 зроблено висновок, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Наведене узгоджується з правовим висновком викладеним у постанові Верховного суду від 27.02.2019 року по справі № 723/2232/16-ц, провадження №61-21900св18. Окрім цього, у даній постанові зазначено, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України. Суд звертає увагу, що позивач при зверненні до суду з позовною заявою, покладається на те, що відповідно до довіреності від 30.10.2012 року, посвідченої приватним нотаріусом Конотопського міського нотаріального округу Сумської області Пастушенко Л.В., відповідач [PERSON] діючи за довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Канівського районного нотаріального округу Черкаської області Стеблиною Є.В. 29.05.2012 року за реєстровим №652 від імені відповідача [PERSON] уповноважив позивача [PERSON] розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду тощо), а також керувати належним [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого 23.08.2007 року 7-мим МВ ДАІ в Черкаській області, автомобіль марки ВАЗ, модель 21101, 2007 року випуску, шасі (кузов рама) [NUMBER] , державний реєстраційний номерний знак [NUMBER] . Однак слід зазначити, що довіреність, на відміну від договору, не є правовим оформленням переходу права власності на автомобіль. У зв`язку з наведеним суд вважає, що видача довіреності на транспортний засіб, що був у експлуатації та має особливості цивільного обороту, без укладення договору купівлі-продажу не можна вважати договором, що укладений відповідно до закону та допускає перехід права власності до особи, на ім`я якої таку довіреність видано. Отже, суд вважає, що оскільки договір купівлі-продажу спірного автомобіля не укладався, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки ВАЗ, модель 21101, 2007 року випуску, шасі (кузов рама) [NUMBER] , державний реєстраційний номерний знак [NUMBER] , видане на ім`я [PERSON] , а відтак правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання права власності позивача на автомобіль за набувальною давністю немає. Тому, в даному випадку не можна вважати володіння рухомим майном, на яке позивач просить визнати право власності за набувальною давністю, добросовісним, оскільки він точно знав, що володіє автомобілем у якого є власник. Враховуючи викладене суд вважає, що підстави для визнання за позивачем права власності на автомобіль за набувальною давністю, визначені ст.344 ЦК України, відсутні, а відтак доходить висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed