Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області з позовною заявою до Вінницької міської ради, [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним та скасування рішення в частині та визнання недійсним державного акту. Свої вимоги мотивувала тим, що позивач спільно з [PERSON] є співвласником 11/20 будинковолодіння у [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку та рішення Вінницького міського суду Вінницької області 10 вересня 2015 року. Рішенням Вінницької міської ради від 25 травня 2006 року № 86 земельну ділянку площею 0,0911 га. по [ADDRESS] передано у спільну сумісну власність [PERSON], [PERSON] та [PERSON] На підставі зазначеного рішення видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 01 червня 2007 року. Висновком експерта від 09 березня 2017 року № 15 - П в межах кримінального провадження, встановлено, що підпис у заяві до ВМР від 21 січня 2006 року щодо передачі у приватну власність земельної ділянки виконано не [PERSON], а іншою особою. Позивачк вказує, що оскаржуване рішення прийнято без звернення одного із співвласників житлового будинку. За наведеного просить визнати недійсним та скасувати рішення Вінницької міської ради від 25 травня 2006 року № 86 в частині передачі земельної ділянки площею 0,0911 га у [ADDRESS] у спільну сумісну власність, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], що зареєстрований 01 червня 2007 року за № 107004000588 та стягнути з відповідачів документально підтверджені судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві. В заяві від 19 вересня 2017 року зазначив про відсутність підстав для застосування строків позовної давності, адже про порушення своїх прав позивач дізналась в жовтні 2012 року та із зазначеного часу намагалась вирішити питання про проведення експертизи підпису, і лише в березні 2017 року експерт підтвердив, що підпис в заяві про передачу у власність земельної ділянки підроблений. За наведеного вважає, що строк позовної давності не пропущений (а. с. 27-28, т.2). Представник відповідача Вінницької міської ради Кундеус С.І. в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову. Крім того, 21 серпня 2017 року подав суду заяву, в якій просив застосувати строки позовної давності, адже позивачем оскаржується рішення відповідача від 2006 року, разом з тим до суду остання звернулась лише в 2017 році (а. с. 189-190, т. 1). Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали. В письмових запереченнях від 17 вересня 2017 року представник відповідача зазначила, що позивач державний акт на право приватної власності на земельну ділянку отримала особисто 01 червня 2007 року, що підтверджується її підписом у Книзі записів реєстрації державних актів. Крім того, позивач в 2012 році зверталась до Інспекції архітектурно-будівельного контролю Вінницької області із заявою про отримання декларації про готовність самовільно спорудженої прибудови, до якої зокрема надала і правовстановлюючи документи на земельну ділянку, а саме оскаржуваний акт. Крім того зазначила, що Вінницька міська рад при прийнятті оскаржуваного рішення та видачі державного акту, діяла у межах та у спосіб визначений законом, а тому відсутні підстави для задоволення позову (а. с. 94-100, т. 2). Крім того, представник відповідача 21 серпня 2017 року подала до суду заяву, в якій просила до заявлених позовних вимог застосувати строк позовної давності у зв'язку з тим, що до суду [PERSON] звернулась лише в 2017 році, натомість особисто була ініціатором питання щодо приватизації земельної ділянки, особисто отримала оскаржуваний державний акт в 2007 році та в 2012 році користувалась таким актом при вирішення питання вводу в експлуатація об'єкту самовільного будівництва. За наведених обставин просила застосувати строк позовної давності (а. с. 191-192, т.1). В заяві від 18 вересня 2017 року представник відповідача просила визнати висновок Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 09 березня 2017 року № 15-П недопустимим доказом, адже такий доказ отримано в межах проведення досудових слідчих дій в межах кримінального провадження, а на час його отримання 14 березня 2017 року слідство триває, а відкриття матеріалів кримінального провадження не проводилось (а. с. 101-102, т. 2). Ухвалою суду від 21 червня 2017 року частково задоволено клопотання представника позивача та відповідача [PERSON], витребувано: з ВМБТІ матеріали інвентаризаційної справи на домоволодіння [ADDRESS]: з Вінницької міської ради документи, на підставі яких винесено рішення № 88 від 25 травня 2006 року про передачу у спільну сумісну власність земельної ділянки за адресою [ADDRESS]; з Інспекції архітектурно-будівельного контролю належним чином завірену копію декларації про готовність об'єкта до експлуатації № ВН 19212210938 від 07 листопада 2012 року видану [PERSON] на прибудову, яка розташована по [ADDRESS] та документи на підставі яких вона затверджена; з Держземагенства м. Вінниці оригінал протоколу обстеження та погодження меж земельної ділянки від 22 грудня 2014 року, який міститься в технічній документації з виготовлення державного акту на право приватної власності на земельну ділянку за кадастровим номером [NUMBER]; з архіву Вінницької міської ради належним чином завірену копію книги записів реєстрації державних актів на право приватної власності за 01 червня 2007 року щодо реєстрового запису № 957585; з Вінницької міської ради оригінали для огляду в судовому засіданні та належним чином засвідчені копії для залучення до матеріалів справи витягу з рішення Вінницької міської ради від 25 травня 2006 року № 86 в частині яким передано земельну ділянку площею 0,0911 га у [ADDRESS] у спільну сумісну власність та документи, що стали підставою для прийняття вказаного рішення; з управлінні Держгеокадстру у м. Вінниці Вінницької області оригінали для огляду в судовому засіданні та належним чином засвідчені копії для залучення до матеріалів справи технічної документації зі складання державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], що зареєстрований від 01 червня 2007 року за № 01070040058 на земельну ділянку площею 0,0911 га у [ADDRESS] у спільну сумісну власність (а. с. 142-143, т. 1). Крім того, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 21 грудня 2017 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про призначення у справі судової почеркознавчої для з'ясування обставини чи виконаний підпис від імені [PERSON] в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності щодо реєстрового запису про отримання [PERSON] державного акту на земельну ділянку серії [NUMBER], що зареєстрований від 01 червня 2007 року за № 010700400588тією особою, від імені якої він зазначений. Відмовляючи в призначенні експертизи суд виходив з того, що вказаною вище обставиною не обґрунтовувались підстави позову і про таку підставу позову не зазначалось до початку розгляду справи по сутті. Суд, вислухавши думку осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 01 березня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Максимюк Т.Ф., зареєстрованому в реєстрі за № 891, [PERSON] продала, а [PERSON] купила 11/20 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходиться в [ADDRESS] (а. с. 12, т. 1). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 вересня 2015 року, [PERSON] та [PERSON] виділено у спільну часткову власність по 11/40 частки житлового будинку [ADDRESS] (а. с. 10-11, т. 1). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08 грудня 2015 року за [PERSON] зареєстроване право спільної часткової власності на 11/40 житлового будинку [ADDRESS] (а. с. 9, т. 1). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 листопада 1991 року [PERSON] та [PERSON] належить 45/100 часток житлового будинку у [ADDRESS] (а. с. 181, т.1). З наведеного вбачається, що сторони по справі, зокрема [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є співвласниками житлового будинку у [ADDRESS]. 05 грудня 2005 року між Вінницькою міською радою та [PERSON], [PERSON], [PERSON] укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого орендодавець надає, а орендарі приймають в строкове платне користування земельну ділянку площею 0,0911 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] строком на 4 роки 10 місяців (а. с. 174-177, т. 1). В матеріалах справи міститься копія заяви від 27 січня 2006 року, відповідно до якої [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулись до Вінницької міської ради про безоплатну передачу у приватну власність земельної ділянки площею 911 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Зазначена заява містить підписи трьох осіб. До заяви додано зокрема копії паспортів зазначених осіб, ідентифікаційні коди та правовстановлюючі документи на житловий будинок (а. с. 170, 181-184 т. 1). Рішенням Вінницької міської ради від 25 травня 2006 року № 88, передано у спільну сумісну власність земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку [PERSON] [PERSON], [PERSON] по [ADDRESS], площею 911 кв. м. Одночасно, прийнято рішення про видачу Державних актів на право приватної власності на землю в установленому порядку (а. с. 169, т. 1). Відповідно до копії витягу з Книги записів реєстрації державних актів на право приватної власності наданого Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області, 11 червня 2007 року [PERSON] отримала державний акт сер. [NUMBER], про що в графі 18 міститься відповідний підпис (а. с. 121, т. 2). В матеріалах справи міститься копія державного акту на право власності на земельну ділянку від 01 червня 2007 року сер. [NUMBER], відповідно до якого [PERSON] на підставі рішення Вінницької міської ради від 25 травня 2006 року № 88 є власником земельної ділянки площею 0,0911 га. розташованої по [ADDRESS]. Співвласниками зазначеної земельної ділянки (спільна сумісна власність) є [PERSON] та [PERSON] (а. с. 7, т. 1). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 травня 2014 року по цивільній справі № 127/18390/13-ц, позов [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про поділ земельної ділянки задоволено. Визначено, що розмір частки співвласників земельної ділянки по [ADDRESS] [PERSON], [PERSON] до [PERSON] є рівним, який становить 1/3 частку для кожного із співвласників земельної ділянки. Поділено земельну ділянку між співвласниками та стягнута грошова компенсація за відхилення від ідеальної долі. Припинено право спільної сумісної власності між співвласниками на зазначену земельну ділянку. Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 04 серпня 2014 року, апеляційна скарга [PERSON] відхилена, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 травня 2014 року залишене без змін та набрало законної сили (а. с. 45-47, т. 1). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2015 року задоволена заява [PERSON] про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 травня 2014 року, зазначене рішення скасоване. Прийнято нове рішення, яким позов задоволено частково, визначено, що розмір часток співвласників земельної ділянки по [ADDRESS] у м. Вінниці становить: 11/20 частки - [PERSON] та 9/20 частки [PERSON] та [PERSON] Поділено земельну ділянку та припинено право спільної сумісної власності (а. с. 48-50, т. 1). Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 23 листопада 2015 року апеляційна скарга [PERSON] відхилена, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2015 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2016 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2015 року та ухвала Апеляційного суду Вінницької області від 23 листопада 2015 року скасовані, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції (а. с. 51-53, т. 1). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23 серпня 2016 року заява [PERSON] про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 травня 2014 року залишена без розгляду (а. с. 54-56, т. 1). Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 10 жовтня 2016 року апеляційна скарга [PERSON] відхилена, ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 23 серпня 2016 року залишена без змін (а. с. 57-59, т. 1). З наведеного вбачається, що станом на день розгляду даної справи, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 травня 2014 року по цивільній справі № 127/18390/13-ц за позовом [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про поділ земельної ділянки є чинним та таким, що набрало законної сили. Заявляючи вимоги про визнання недійсним та скасування рішення Вінницької міської ради від 25 травня 2006 року № 86 в частині передачі земельної ділянки у [ADDRESS] у спільну сумісну власність та визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], позивач зазначає, що підставами для задоволення зазначених вимог є те, що підпис в заяві до Вінницької міської ради від 27 січня 2006 року щодо передачі в приватну власність земельної ділянки виконаний не нею, а тому оскаржуване рішення прийнято без її звернення. На підтвердження таких обставин, позивачем надано копію висновку експерта від 09 березня 2017 року № 15-П виготовленого в межах проведення судової почеркознавчої експертизи в кримінальному провадженні № 12015020010001044. Відповідно до зазначеного висновку, підпис у заяві до Вінницької міської ради від 27 січня 2006 року у графі «Підпис» виконаний не гр. [PERSON], а іншою особою (а. с. 14-18, т. 1). Відповідно до роз'яснень, наданими у п.7 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК, статті 2, 5 Земельного кодексу України; далі - ЗК). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК, статтею 152 ЗК, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема і визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Відповідно до ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється зокрема і шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. З наведених норм законодавства вбачається, що підставами для скасування правового акту індивідуальної дії, яким у даному випадку є оскаржуване рішення Вінницької міської ради від 25 травня 2006 року № 88, є одночасна наявність двох умов, а саме його суперечність актам цивільного законодавства та порушення цивільних прав і інтересів власника майна внаслідок видання такого акта. Крім того, в правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України при розгляді цивільної справи № 6-658цс15 та викладена в постанові від 18 травня 2016 року, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Порушення, невизнання або оспорювання права власності особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи; у чому полягає порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 6, 10 ст. 118 ЗК України (в редакції чинній на момент подання заяви до ВМР про передачу у приватну власність земельної ділянки), громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З наданих позивачем доказів вбачається, що підпис в заяві до Вінницької міської ради від 27 січня 2006 року виконаний не [PERSON] Натомість, суд бере до уваги, що вказаної заяви додано документи, які містять персональні данні позивача, зокрема правовстановлюючі документи на будинковолодіння, копія паспорта та її ідентифікаційний код. При цьому [PERSON] особисто отримала оскаржуваний нею державний акт на право власності на земельну ділянку сер. [NUMBER] та при поданні декларації про готовність об'єкта до експлуатації в 2012 році зазначила себе як власника земельної ділянки по [ADDRESS] саме на підставі оскаржуваного державного акта на право власності на земельну ділянку (а. с. 153-154, т. 1). Крім того, і технічна документації зі складання державного акта в 2006 році виготовлялась зокрема і на замовлення [PERSON] (а. с. 131-151, т. 1). За наведеного, суд вважає, що позивачем не доведено обставину, що оскаржуване рішення ВМР від 25 травня 2006 року прийняте всупереч її волі, про що стверджує остання, адже [PERSON] вчинялись дії, які сприяли прийняттю оскаржуваного рішення та по виготовленню оскаржуваного державного акту на земельну ділянку, який в подальшому і використовувався останньою. При цьому суд зауважує, що позивач зазначаючи про недійсність оскаржуваного рішення ВМР, зазначає про наявність порушень при вчиненні підготовчих дій, які в свою чергу передували прийняттю рішення відповідача від 25 травня 2006 року та не надає доказів про суперечність безпосередньо рішення ВМР актам цивільного законодавства. Крім того, позивачем не зазначено жодної обставини та надано відповідних доказів про те, що прийняття оскаржуваного рішення призвело до порушення її прав як власника земельної ділянки. Підсумовуючи наведене, суд вважає, що не підписання позивачем заяви від 27 січня 2006 року про безоплатну передачу земельної ділянки суперечить вимогам ст. 118 ЗК України, натомість наявність такого порушення не свідчить про невідповідність оскаржуваного рішення відповідача від 25 травня 2006 року № 88 актам цивільного законодавства, адже останнє прийнято в межах у спосіб та порядок передбачений чинним законодавством при відсутності порушення прав позивачка як власника земельної ділянки. Суд не погоджується із твердженням представника відповідача про те, що висновок Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 09 березня 2017 року № 15-П є недопустимим доказом, адже відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України, недопустимим доказом є доказ одержаний із порушенням порядку встановленого законом. Наразі, в матеріалах справи міститься супровідний лист від 20 березня 2017 року, відповідно до якого, слідчий ВВП ГУ НП у Вінницькій області на звернення [PERSON] надіслав зазначений висновок заявниці. Доказів про те, що відкриття матеріалів кримінального провадження в межах кримінальної справи не здійснювалось суду не надано. За наведеного, суд вважає висновок експерта від 09 березня 2017 року № 15-П таким, що відповідає вимогам ст. 78 ЦПК України. Отже в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним та скасування рішення відповідача від 25 травня 2006 року № 88 слід відмовити за недоведеністю обставин порушення прав позивача внаслідок прийняття оскаржуваного рішення та недоведеності суперечності оскаржуваного рішення актам цивільного законодавства. Щодо позовної вимоги про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку від 01 червня 2007 року суд зазначає наступне. В правовій позиції Верховного Суду України, висловленій в постанові від 01 липня 2015 року в цивільній справі № 6-319цс15, суд зазначив, що оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. З поданої позовної заяви вбачається, що вимога про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку є похідною вимогою від вимоги про визнання недійсним та скасування рішення ВМР від 25 травня 2006 року, адже позивач не зазначає обставин про протиправність державного акту та не надає доказів про такі обставини, а вказує лише про те, що державний акт підлягає скасуванню у зв'язку з протиправністю рішення на підставі якого видано останній, а тому така позовна вимога є похідною. Отже, у даному випадку, вимога про визнання недійсним державного акту не є окремим способом захисту порушеного права. Враховуючи, що в задоволенні вимоги про визнання недійсним та скасування рішення відповідача від 25 травня 2006 року судом відмовлено, вимога про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку також задоволенню не підлягає. Відповідно до п. 11 постанови пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи, що застосування позовної давності до позовних вимог є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову у разі пропуску строку для звернення з позовом без поважної причини, суд у даному випадку, не застосовує строк позовної давності до заявлених позовних вимог, про що клопотали представники відповідачів, адже у задоволені позову відмовлено з підстав його недоведеності. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати і на професійну правничу допомогу. Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, а відповідач [PERSON] скористалась професійною правничою допомогою для захисту своїх прав, з позивача на користь [PERSON] слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу, адже представником відповідача заявлено відповідне клопотання. Щодо їх розміру суд зазначає наступне. Відповідно до ч.2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Представником відповідача адвокатом [PERSON] надано акт виконаних робіт, відповідно до якого розмір правничої допомоги по цивільній справі № 127/6884/17 наданої [PERSON] становить 3000,00 грн. (а. с. 150, т. 2). Відповідно до квитанції №8 від 18 квітня 2017 року та № 9 від 21 квітня 2017 року [PERSON] сплачено 3000,00 грн. (а. с. 151-152, т.2). Суд вважає зазначений розмір витрат на оплату послуг адвоката співмірним з складністю справи та часом витраченим адвокатом на надання послуг та обсягом виконаних робіт, а тому з позивача на користь відповідача [PERSON] слід стягнути 3000,00 грн. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed