Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] районного у м.Полтаві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції (надалі в тексті рішення [PERSON] районний у м.Полтаві ВДРАЦС) про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження. В поданій до суду позовній заяві посилався на те, що в листопаді 1990 року познайомився із [PERSON], [INFO]. На той час він був одружений з іншою жінкою, але перебував в процесі розлучення. Після розлучення позивача вони з [PERSON] стали проживати однією сімєю, вести спільне господарство, але офіційно шлюб не укладали. 27 лютого 1992 року у них народився син [PERSON], відомості про батька якого в актовому записі про народження записані згідно ч. 1 ст. 135 СК України, але в свідоцтві про народження дитини по батькові зазначено «Олегович». \~ \~ \~ \~Також позивач зазначав, що весь час він із [PERSON] проживали разом, спільно виховували сина, але питання щодо офіційної реєстрації шлюбу не виникало. 12 вересня 2015 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. [PERSON] присвоєно прізвище Берлим. [PERSON] наміру змінювати прізвище на Берлим не виявив. 26 травня 2017 року [PERSON] загинув внаслідок нещасного випадку, повязаного з виробництвом. Позивач зазначив, що він повністю визнає своє батьківство, не має жодного сумніву, що [PERSON] є його біологічним сином, тому просив суд визнати його батьком дитини [PERSON], [INFO], зобовязати [PERSON] районний у м.Полтаві ВДРАЦС внести відповідні відомості про нього як про батька дитини до актового запису. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити. Пояснили, що [PERSON] дійсно є батьком [PERSON] За життя сина вони просто не встигли позасудовим порядком оформити визнання батьківства [PERSON] І хоча [PERSON] загинув, позивач хоче належним чином встановити своє батьківство для вирішення деяких питань, зокрема спадкування. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала в повному обсязі, просила його задовольнити. Пояснила, що позивач є батьком її загиблого сина. Син про це знав та визнавав позивача батьком. Оскільки за життя сина вони не встигли цього зробити, відповідач не заперечує проти встановлення батьківства [PERSON] по відношенню до [PERSON] судом. Представник відповідача [PERSON] районного у м. Полтаві відділу ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Полтавській області [PERSON] проти позовних вимог заперечила. Зазначила, що народження [PERSON] зареєстровано у повній відповідності до вимог закону, чинного на час реєстрації народження. З питань визнання батьківства [PERSON] щодо [PERSON] позивач та відповідач [PERSON] до відділу ДРАЦС не звертались. Відділ у такій реєстрації не відмовляв, прав позивача не порушував. Тому в задоволенні позову просила відмовити за безпідставністю. Суд, заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до наступних висновків. Як встановлено судом, 27 лютого 1992 року народився [PERSON]. Як вбачається з даних свідоцтва про народження ІІІ-КЕ №403096, виданого 08 квітня 1992 року відділом ЗАГС [PERSON] райвиконкому, батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.4). Відомості про батька малолітнього [PERSON], [INFO], відповідно до даних Державного реєстру актів цивільного стану громадян записані зі слів матері. В судовому засіданні цю обставину визнали всі учасники справи. 12 вересня 2015 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. Дружині присвоєно прізвище Берлим (а.с.6). Як розяснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 15 травня 2006 року №3, пункт 3, оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 Кодексу про шлюб та сімю, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини. Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 р., необхідно застосовувати відповідні норми КпШС, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. Справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 р., суд має вирішувати відповідно до норм СК, зокрема ч. 2 ст. 128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства. Відповідно до ст.53 КпШС походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір'ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану. В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. На час народження [PERSON] позивач [PERSON] та відповідач [PERSON], яка на той час мала прізвище [PERSON], в шлюбі не перебували. Зі спільною заявою щодо реєстрації народження дитини [PERSON] та Берлим (на той час [PERSON]) І.А. до органів реєстрації актів цивільного стану (на час народження [PERSON] актів громадянського стану) не звертались. \~ \~ \~ \~В позовній заяві та в наданих в судовому засіданні поясненнях позивач [PERSON] зазначав, що з [PERSON] (до шлюбу [PERSON]А.) вони проживають однією сімєю з 1990 року. \~ \~ \~ \~Дану обставину відповідач [PERSON] в судовому засіданні визнала. \~ \~ \~ \~Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом однією сімєю без реєстрації шлюбу, і у них народився син [PERSON]. По відношенню до [PERSON] [PERSON] завжди визнавав себе батьком, піклувався про сина. [PERSON] завжди визнавав [PERSON] за батька. [PERSON] ніколи не ставила під сумнів батьківство [PERSON] по відношенню до свого сина [PERSON]. Будь-які інші докази, з яких би вбачалось, що [PERSON] та [PERSON] проживали спільно й вели спільне господарство до народження [PERSON], спільно виховували та утримували дитину, в матеріалах справи відсутні. Як вбачається з даних паспорта громадянина України [PERSON] Дмитровича КН 390161, виданого 16 травня 1997 року Машівським РВ УМВС України в Полтавській області, 09 листопада 1985 року зареєстровано його шлюб з громадянкою [PERSON], 03 березня 1998 року зареєстровано розірвання шлюбу з гр.[PERSON] (а.с.7-8). Таким чином на час народження [PERSON] та ще протягом шести років після його народження [PERSON] перебував в шлюбі з іншою особою, а не з [PERSON] Як зазначив позивач в його позовній заяві, з [PERSON] він познайомився у листопаді 1990 року. На той час він був одружений з іншою жінкою, з якою не жив та перебував у процесі розлучення. [PERSON] деякий час він отримав свідоцтво про розлучення та вони з [PERSON] стали проживати однією родиною та вести спільне господарство. Тобто, якщо проживати однією родиною [PERSON] та [PERSON] почали після розірвання шлюбу [PERSON], як він вказав в позовній заяві, є підстави вважати, що їх спільне проживання розпочато після 03 березня 1998 року. 17 червня 1997 року місце проживання [PERSON] зареєстровано у [INFO] (а.с.8). Як вбачається з даних виписки з амбулаторної карти №1385 від 02 квітня 2018 року, з 2011 року [PERSON] перебуває на диспансерному обліку в Ряськівській амбулаторії загальної практики сімейної медицини (а.с.22). Наведене надає підстави вважати, що [PERSON] проживав не з [PERSON] та [PERSON] (на даний час Берлим) І.А. у м.Полтаві по пров.Латишева, 11, кв.54, а за іншою адресою. Таким чином суд вважає недоведеними спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. Крім того, Кодекс про шлюб та сімю, яким суд керується при вирішенні спору про встановлення батьківства щодо дитини, народженої до 01 січня 2004 року, встановлював деякі особливості встановлення батьківства по відношенню до повнолітньої особи. \~ \~ \~ \~Так, відповідно до ч.2 ст.189 КпШС реєстрація встановлення батьківства щодо дітей, які досягли повноліття, допускається лише за їх згодою. 26 травня 2017 року [PERSON] помер у віці 25 років (а.с.5). Виходячи зі змісту ст.53, ч.2 ст.189 КпШС, встановлення та реєстрація встановлення батьківства щодо повнолітньої особи можливі лише за згодою такої особи. Оскільки [PERSON] помер, можливість одержання його згоди втрачена. На підставі викладеного в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання батьківства необхідно відмовити. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] районного у м.Полтаві відділу державної реєстрації актів цивільного стану про зобовязання внести зміни в Книгу реєстрації народжень, актовий запис №371 від 07 квітня 1992 року про народження [PERSON], змінивши в графі батько [PERSON] на [PERSON], суд виходить з наступного. Оскільки судом не встановлено підстав для встановлення батьківства [PERSON] по відношенню до [PERSON], відсутні підстави для внесення змін в актовий запис про його народження. Крім того, відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Оскільки позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] до [PERSON] районного у м.Полтаві відділу ДРАЦС з будь-якими заявами не звертались, [PERSON] районний у м.Полтаві відділ ДРАЦС прав, свобод чи законних інтересів позивача не порушував, не оспорював та не вчиняв будь-яких дій щодо їх невизнання, підстави для задоволення позовних вимог до даного відділу також відсутні. Тому в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed