Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди в обґрунтування якого вказав, що перебував у трудових відносинах з відповідачем з 22.08.2005р. по 25.03.2013р. та був звільнений на підставі ч.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін. У день звільнення він працював та розрахунок з ним проведений не був. Він звернувся до Димитровського міського суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Рішенням Димитровського міського суду від 20.08.2013р. було стягнуто на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.03.2014р. по 31.05.2013р. Однак відповідач ввів в оману його та суд, надавши довідку, начебто розрахунок був проведений 31.05.2013р., що не відповідало дійсності. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 16.09.2014р. було встановлено, що відповідач не виплатив йому компенсацію за 6 днів невикористаної відпустки, було зобов'язано нарахувати та виплатити цю компенсацію. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 14.01.2015р., рішення суду першої інстанції залишено у силі. Відповідно розрахунок з ним до теперішнього часу не проведений. Тому необхідно стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та розглянути період з 01.06.2013р. по 20.01.2015р. Згідно довідки № 670 від 27.05.2013р., його середній заробіток склав 345,32 грн. Такий же середній заробіток встановлений рішенням Димитровського міського суду від 20.08.2013р. Середній заробіток за затримку розрахунку складає: 345,32 грн. х 504 дні = 174041,28 грн., де 504 - кількість робочих днів з 01.06.2013р. по 20.01.2015р. Затримкою виплати заробітної плати відповідач наніс йому моральну шкоду. Він людина сімейна та розраховував на розрахункові гроші, які він своєчасно не отримав. Внаслідок фінансових труднощів, він став нервовий та дратований. Погіршився апетит, з'явилося безсоння. Причиною всього цього він вважає переживання внаслідок затримання виплати заробітної плати та погроза їх не отримати взагалі. Незадовільний фінансовий стан відповідача йому був ясний внаслідок помірного зменшення розмірів заробітної плати. У той же час йому знадобилися додаткові моральні зусилля та підтримка, були порушені нормальні життєві зв'язки. Тому його думки щодо невиплати зарплати обґрунтовані. Свої моральні страждання він оцінює у 900 грн. Ці гроші йому необхідні для поновлення душевного спокою після перенесеного ним стресу. У зв'язку з вищевикладеним, просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 174041,28 грн. та моральну шкоду у розмірі 900 грн. До судового засідання позивач не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність за участю його представника. Представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги позивача. Представник відповідача Попов С.Г. надав суду письмові заперечення, які підтримав у судовому засіданні, де вказав, що 25.03.2013р. позивача було звільнено за згодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України. Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 19.08.2013р. з відповідача на користь позивача було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.03.2013р. до 31.05.2013р. у розмірі 15539,40 грн. 17.09.2013р. постановою начальника ВДВС Красноармійського МРУЮ Донецької області було відкрито виконавче провадження № 39797091 про примусове виконання виконавчого листа № 226/1282/13-ц, виданого Димитровським міським судом Донецької області 30.08.2013р. щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.03.2013р. до 31.05.2013р. у розмірі 15539,40 грн. 12.12.2013р. постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Донецькій області, провадження № 39797091 було закінчено у зв'язку з фактичним виконанням у повному обсязі. Таким чином відповідачем у повному обсязі виконано рішення місцевого суду від 19.08.2013р. про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за встановлений судом період з 26.03.2013р. до 31.05.2013р. у встановленому судом розмірі 15539,40 грн. Крім того, при розгляді даної справи позивач оспорював розмір сум, що підлягали сплаті при звільненні. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16.09.2014р. відповідача було зобов'язано донарахувати та сплатити на користь позивача 6 днів відпустки за період з 18.01.2013р. до 25.03.2013р. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 14.01.2015р., рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16.09.2014р., було залишено без змін. Виходяи з викладеного, факт необхідності донарахування та сплати на користь позивача компенсації за 6 днів невикористаної ним основної та додаткової відпусток був встановлений рішенням суду від 16.09.2014р., яке набуло чинності лише 14.01.2015р. Виходячи з викладеного, посилання позивача на необхідність стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні з 01.06.2013р. є необґрунтованими та безпідставними, оскільки на факт необхідності сплати компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні був встановлений рішенням суду, що набуло чинності лише 14.01.2015р. Моральна шкода не підлягає стягненню, оскільки відсутній сам факт її спричинення. Позивачем не надано жодних доказів втрати ним моральних життєвих зв'язків або прикладених ним додаткових зусиль для організації його життя через моральні страждання, спричинені протиправними діями відповідача. З огляду на вищевикладене, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Крім цього, представник відповідача Попов С.Г. у судовому засіданні пояснив, що на даний час виплати, передбачені рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16.09.2014р. не сплачені. Постанова про відкриття виконавчого провадження щодо примусового стягнення вищевказаних сум, на підприємство не надходила. Судом встановлено, що позивач з 22.08.2005р. по 25.03.2013р. знаходився у трудових відносинах з відповідачем та був звільнений за угодою сторін за ст.36 ч.1 п.1 КЗпП України, середньоденна заробітна плата позивача складає 345,32 грн., з відповідача на користь позивача стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.03.2013р. по 31.05.2013р., що встановлено на підставі рішення Димитровського міського суду Донецької області від 19.08.2013р., яке набрало законної сили 30.08.2013р. (а.с.7-8). Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16.09.2014р., яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 14.01.2015р., відповідача зобов'язано нарахувати та сплати позивачу грошову компенсацію за невикористані 6 днів відпустки за період з 18.01.2013р. по 25.03.2013р. (а.с.9-13). Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільнені робітника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16.09.2014р., яке набрало законної сили 14.01.2015р., відповідач, у порушення ст.116 КЗпП України не виплатив позивачу всі суми, які йому належали від підприємства, зокрема компенсацію за невикористані 6 днів відпустки. Оскільки відповідачем порушені вимоги закону, у відповідності до ст.117 КЗпП України, з відповідача належить стягнути на користь позивача його середній заробіток за весь час затримки належних йому при звільненні сум. Суд вважає, що стягненню підлягає сума: 142271,84 грн. з розрахунку 345,32 грн. х 412 робочих днів за період з 01.06.2013р. по 20.01.2015р., враховуючи положення ст.ст.10, 11 ЦПК України та вимоги позивача про стягнення середнього заробітку по 20.01.2015р. При цьому суд зауважує, що рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 19.08.2013р. вже стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.03.2013р. по 31.05.2013р. Згідно ч.1 ст.2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Враховуючи вищенаведене, ненадання суду доказів про отримання позивачем моральних страждань, суд вважає, що вимоги про стягнення моральної шкоди, задоволенню не підлягають. Щодо доводів представника відповідача щодо неправомірності стягнення середнього заробітку з 01.06.2013р. оскільки рішення суду про встановлення заборгованості набуло чинності лише 14.01.2015р., то суд вважає, що вони не ґрунтуються на законі, оскільки відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Так як середній заробіток підлягає стягненню за весь час затримки, то суд вважає правомірними вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з 01.06.2013р. На підставі ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню, пропорційно задоволених вимог, судовий збір у розмірі 1422,72 грн. На підставі ст.43 Конституції України, ст.ст.47, 116, 117, 2371 КЗпП України,

Outcome: partial