Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Барський комбікормовий завод» про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. У позовній заяві вказав, що з 04.01.2016 працював у ТОВ «Барський комбікормовий завод» на посаді виконавчого директора. 30.09.2016 позивач звільнився з ТОВ «Барський комбікормовий завод». Відповідачем у день звільнення не було проведено розрахунку і не виплачена заробітна плата. Позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Барський комбікормовий завод» про стягнення заборгованості з заробітної плати. 28.11.2016 Барським районним судом Вінницької області ухвалено заочне рішення, яким позов задоволено та вирішено стягнути з відповідача на користь позивача 46890,51 грн заборгованості із заробітної плати. Однак, відповідачем не проведено розрахунку з позивачем, тому позивач просив стягнути з ТОВ «Барський комбікормовий завод» середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Позивач у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про те, що позов підтримує та просить розглянути справу за його відсутності (а.с. 16). Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу за відсутності позивача, ураховуючи, що він скористався своїми процесуальними правами. Представник відповідача у судове засідання не з'явився повторно, про час, дату та місце розгляду справи, з урахуванням положень ч. 5 ст. 74 ЦПК України, був належним чином повідомлений, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. 31.01.2017 судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з'явилися у судове засідання. Оглянувши заяву позивача, позовну заяву, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. 04.01.2016 [PERSON] був призначений на посаду виконавчого директора у ТОВ «Барський комбікормовий завод», що підтверджується даними копії наказу №1-К від 04.01.2016 (а.с. 6). 30.09.2016 [PERSON] був звільнений з займаної посади у ТОВ «Барський комбікормовий завод» за згодою сторін, що підтверджується даними копії наказу №26-К від 30.09.2016 (а.с. 7). У період з 04.01.2016 по 30.09.2016 позивач працював у ТОВ «Барський комбікормовий завод» на посаді виконавчого директора, що підтверджується даними копії трудової книжки серії [NUMBER], виданої 01.10.1994 (а.с. 8-9). Середньоденна заробітна плата позивача у ТОВ «Барський комбікормовий завод» на момент звільнення складала 439,09 грн, середньомісячна заробітна плата 9660 грн, що підтверджується даними довідки ТОВ «Барський комбікормовий завод» №0188 від 08.10.2016 (а.с. 10). Відповідно до даних розрахунку з жовтня по грудень 2016 року розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 28540,85 грн (а.с. 11). Суд дійшов висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами, є трудовими та регулюються наступними нормами. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно ст. ст. 94, 97 КЗпП України, ст. ст. 15, 21 Закону України «Про оплату праці» власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у першочерговому порядку виплачувати працівникові заробітну плату за виконану ним роботу у разі звільнення. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника, виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться у день звільнення. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України у Рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У судовому засіданні було встановлено, що ТОВ «Барський комбікормовий завод» не були виплачені належні [PERSON] суми у день звільнення та станом на день розгляду справи судом, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до п. 6 вказаної вище постанови Пленуму ВСУ, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести у рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Позивачем надано розрахунок, згідно з яким він просить відшкодувати середній заробіток за час затримки виплат при звільненні у сумі 28540,85 грн (а.с. 11). До розрахунку позивач узяв 65 днів затримки (21 день у жовтні, 22 - листопаді, 22 - грудні) та 439,09 грн - розмір середньоденної заробітної плати відповідно до довідки (а.с. 10). Суд погоджується з даним розрахунком, однак, оскільки станом на день розгляду справи з позивачем розрахунок не проведено, то дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача середнього заробітку по день розгляду справи судом. Оскільки у січні було 20 робочих днів, то на користь позивача з відповідача слід стягнути 37322,65 грн (20*439,09=8781,80 грн, 28540,85+8781,80 = 37322,65 грн). Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, відтак, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь держави судового збору. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції станом на день звернення позивача до суду) розмір судового збору за звернення до суду з вимогою майнового характеру становить один відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що встановлений законом на 1 січня року, у якому заява подається до суду. Таким чином, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 640,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved