Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» про захист прав споживача, в якому просив зобов'язати відповідача перерахувати вартість послуги з централізованого опалення з 10.10.2016 року по 31.01.2017 року по тарифу 30,26 грн/м2 відповідно договору від 07.10.2016 року і списати з рахунку [NUMBER] заборгованість в сумі 4760 гривень; стягнути з відповідача на його користь відшкодування моральної шкоди в розмірі нарахованої заборгованості - 4760 гривень. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що відносини між ним і відповідачем з 07.10.2016 року по 31.01.2017 року здійснювались відповідно до договору про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води від 07.10.2016 року, відповідно до істотних умов якого, в якості одиниці виміру обсягу спожитої теплової енергії на опалення, передбачена норма споживання в м2, а для розрахунку плати за вказаний тариф - 30,26 грн/м2. 13.01.2017 року позивачу надійшов рахунок за грудень 2016 року, в якому була вказана сума до сплати, з урахуванням пільг, 3125,75 гривень, яка значно перевищила розмір щомісячної плати за опалення - 426,67 гривень, вказаний відповідачем в розрахунковій книжці. У відповідь на заяву відповідач повідомив про встановлення під'їзних теплових лічильників з початку опалювального сезону, а тому у разі встановлення будинкових лічильників споживач оплачує за теплопостачання згідно з їх показаннями відповідно п.39 договору. Проте, в договорі відсутня інформація про встановлення будинкових лічильників. Оскільки, лічильники прийняті на абонентський облік 03.10.2016 року, договір укладався 07.10.2016 року, відповідач був зобов'язаний керуватись п.12 Правил, як того вимагає ч.3 ст.6 ЦК України, і вказати : в п.4 - дані про лічильник теплової енергії, а в п.5 - тариф 1350,66 грн/Гкал, але не вказав. Отже, і умови для оплати по показанням лічильника не настали. Відповідач врахував наявність лічильників, про які приховав інформацію під час укладення договору від 07.10.2016 року. Заборгованість, яка нарахована за жовтень-січень по показникам будинкового лічильника, складає 4760 гривень та нараховані суми значно перевищують вартість теплової енергії, яку квартири можуть фактично спожити. Крім того, позивачу завдана моральна шкода у вигляді душевних страждань і загострення гіпертонічної хвороби, особливо після одержання листа відповідача, відмови взяти встановлений квартирний лічильник на абонентський облік в тижневий термін, недонарахування пільгової знижки в сумі 527 гривень. Моральну шкоду позивач оцінює в 4760 гривень. Ухвалою суду від 27.09.2017 року по справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, просив його задовольнити повністю. Пояснив, що лічильники були з 2011 року, проте відповідач їх не використовував; про встановлення лічильника його не повідомили; збільшення обсягів - це порушення його прав; довести інформацію до споживачів у відповідача була можливість, не бачив і не чув про повірку загально будинкового лічильника, взнав про це лише 16.01.2017 року; про розірвання договору не ставив питання; власником квартири є третя особа - [PERSON] Представник відповідача Бондаренко В.Г. в судовому засіданні позов не визнала, відповідач надав письмові заперечення, просила відмовити в задоволенні вимог за безпідставністю та необґрунтованістю. Пояснила, що при укладенні договору від 07.10.20116 року оператор не володів інформацією про наявність вузлів обліку теплової енергії у житловому будинку за адресою: [ADDRESS]. Пунктом 39 договору визначено порядок розрахунків у разі встановлення будинкового лічильника обліку теплової енергії, а у п.40 - у разі встановлення квартирного засобу обліку теплової енергії. Договір, укладений між позивачем та відповідачем 07.10.2016 року, не визнавався недійсним в судовому порядку; згідно п.12 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, споживач оплачує послуги з централізованого опалення згідно з їх показаннями пропорційно опалювальній площі квартири, а тому відповідач жодним чином не обмежував право споживача на одержання необхідної інформації. 23.02.2017 року укладено договір з [PERSON], згідно п.13 цього договору вона зобов'язалась погасити заборгованість що склалася станом на 01.02.2017 року в сумі 4401,96 гривень при 250,5 куб.м до 01.03.2017 року. Пунктом 36 вказаного договору було врегульовано, що з моменту укладення цього договору втрачає чинність договір від 07.10.2016 року; цей договір є чинним та сторонами в судовому порядку не оскаржувався. Дійсно перевіркою був встановлений факт не надання споживачу достовірної інформації, складено постанову про накладення стягнення, проте про порядок нарахування оплати за послуги питання не порушувалося, підприємством подані зауваження та заперечення, оскаржуються матеріали даної перевірки Головного управління Держпродспоживслужби. У зв'язку з викладеним, немає підстав і для задоволення вимог про стягнення моральної шкоди. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні з позовом не погодилася. Пояснила, що вона є одноосібною власницею квартири; їм не довів відповідач інформацію, списуючи при цьому всю відповідальність на оператора; їй відомо про договір від 23.02.2017 року, вона підписала цей договір, знала, що з підписанням цього договору втрачає чинність договір від 07.10.2016 року; вона не зрозуміла, що сума боргу 4401,96 гривень це борг за опалення. З договором від 23.02.2017 року третя особа не згодна, але вона не оскаржувала даний договір, оскільки не знала про таку можливість. Заслухавши позивача, представника відповідача, третю особу, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Зі змістуст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до змісті ст.ст.11,15 ЦК України цивільні права й обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав-це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способом захисту суб'єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення \\визнання\\ порушених \\оспорюваних\\ прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст.16 ЦК України. Як вбачається із змісту вказаної норми Закону власник порушеного права може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права, передбаченим законом або договором. Судом встановлено, що згідно договору про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води від 07.10.2016 року, укладеного між [PERSON] та підприємством «Полтаватеплоенерго», останній взяв на себе зобов'язання надавати послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води в квартиру [ADDRESS], а споживач в свою чергу зобов'язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строках і на умовах, що передбачені договором. Пунктом 39 договору передбачалося, що у разі встановлення будинкових засобів обліку тепла споживач оплачує в опалювальний період за теплопостачання згідно з показаннями засобів обліку, які перебувають на абонентському обліку виконавця, пропорційно до опалювальної площі квартири, що не суперечить пункту 12 Правил (а.с.3-6). Згідно п.12 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно їх показаннями пропорційно опалювальній площі (об'єму) квартири (будинку садибного типу) за умови здійснення власником, балансоутримувачем будинку або виконавцем заходів з утеплення місць загального користування будинку. Згідно договору купівлі-продажу від 11.03.2010 року (а.с.65-66), витягів з Державного реєстру правочинів (а.с.68), про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.67) власницею квартири [ADDRESS] значиться [PERSON] 23.02.2017 року Полтавським обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства «Полтаватеплоенерго» з [PERSON] укладено договір №2800 ЛК про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води (а.с.73-76). Згідно п.13 цього договору [PERSON] зобов'язалась погасити заборгованість що склалася станом на 01.02.2017 року в сумі 4401,96 гривень при 250,5 куб.м до 01.03.2017 року. Пунктом 36 вказаного договору було врегульовано, що з моменту укладення цього договору втрачає чинність договір від 07.10.2016 року. Відповідно до Закону України «Про теплопостачання» теплопостачальна організація суб'єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії. Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Згідно п.1 ч.1 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до таких відносяться послуги з централізованого постачання гарячої води та послуги з централізованого опалення. Відповідно до положень ч.6 ст. 11 ЦК України, у випадках встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Згідно з п. 8 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Як видно із справи, вимог позивача, [PERSON] просить зобов'язати відповідача перерахувати вартість послуги з централізованого опалення, відповідно до договору від 07.10.2016 року і списати з його рахунку [NUMBER] заборгованість в сумі 4760 гривень. Суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення таких вимог. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до положень ст.ст. 651, 907 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Позивач не надав суду доказів з приводу обов'язку перерахування вартості послуги з централізованого опалення з 10.10.2016 року по 31.01.2017 року по тарифу відповідно договору від 07.10.2016 року, оскільки вказаний договір відповідно договору від 23.02.2017 року, укладеного з власницею квартири [PERSON], з моменту укладення цього договору втратив чинність, та [PERSON] погодилася з наявною заборгованістю по оплаті послуг і зобов'язалася її погасити. Зазначений договір від 23.02.2017 року не розірвано, не визнано недійсним, є чинним на час вирішення справи. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Посилання позивача та третьої особи на те, що договір від 23.02.2017 року складений з порушенням прав споживача, є безпідставними та юридично неспроможними, оскільки спростовуються вищевказаними письмовими доказами та поясненнями самих сторін. Згідност.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Вивчивши наявні справи докази та пояснення сторін, суд вважає, що не знайшли свого підтвердження обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, а відповідачем будь-яких його прав не порушено. Відтак, позовна заява є безпідставною, вимоги необґрунтовані і до задоволення не підлягають. Будь-яких належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів неправомірних дій відповідача відносно позивача суду не надано. Згідно з частиною 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 17 «Про судове рішення у цивільній справі» враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Суд також приходить до висновку про безпідставність вимог про стягнення моральної шкоди, оскільки відсутнє порушене право позивача, що могло б стати підставою відшкодування такої шкоди з огляду на норми ст.ст. 23, 1167 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У відповідності до п.п.3,4,5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачці, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Оскільки, в судовому засіданні не встановлено наявності вини та порушень з боку відповідача - Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго», тому не обґрунтованими є доводи позивача про завдання моральної шкоди через відсутність наслідків заподіяння такої шкоди, передбаченої положеннями ст. 23 ЦК та відсутністю доказів якими підтверджується заявлена вимога в цій частині. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з огляду на відхилення позовних вимог, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed