Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, у якій просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь 1025,55 грн. - 3 % річних від суми позики та 4008,90 грн. - проценти індексу інфляції. Позов мотивує тим, що відповідач отримала від нього позику в сумі 16 100,00 грн., що підтверджується розпискою від 21.03.2014 р. Даний борг не повернула. Згідно рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22.12.2016 р. з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто борг у сумі 16 100,00 грн. Зазначає, що дане рішення суду не виконано, стягнення відбувається в примусовому порядку, однак заборгованість відповідача не змінилась. Позивач не має можливості користуватися своїми коштами і отримувати економічну вигоду. Більш того, сума, яка підлягала стягненню, поступово зменшується через знецінення грошової одиниці. Тому він вважає, що має право на стягнення з відповідача 3% річних та інфляційної складової боргу за період з моменту винесення рішення суду до теперішнього часу. Згідно наданого ним розрахунку 3% річних складають 1 025,55 грн. та інфляційні втрати на суму боргу складають 4 008,90 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Позивач подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Відзиву, заяв чи клопотань від неї не надходило. Зі згоди позивача суд проводить заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. В судовому засіданні встановлено, що заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22.12.2016 р. з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто борг у сумі 16100,00 грн. Рішення набрало законної сили. Цим рішенням встановлено, що 21 березня 2014 року [PERSON] отримала від [PERSON] в борг 16100 грн та зобовязалась їх повернути згідно розписки. [PERSON] умови договору не виконала, торму з неї стягнуто заборгованість по основній сумі боргу у розмірі 16100 грн. На виконання судового рішення позивачем було отримано виконавчий лист та предявлено до виконання до Олександрійського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Кіровоградській області. На даний час заочне рішення суду не виконане, що підтверджується постановою Олександрійського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Кіровоградській області від 04.12.2018 р. про те, що у звязку з відсутністю в боржника [PERSON] майна, на яке може бути накладено стягнення, виконавчий документ повернуто стягувачеві. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Так, у частині пятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобовязання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Суд вразовує правові висновки [PERSON] Верховного Суду викладені у п. 91 постанови 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, відповідно до яких після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. З огляду на зазначене, встановлено, що рішенням суду з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто грошову суму в розмірі 16 100,00 грн., таке зобовязання зводиться до сплати грошей, отже, є грошовим зобовязанням, відповідно суд приходить до висновку щодо наявності між сторонами грошових зобовязань, які відповідач належним чином не виконує, що дає підстави для стягнення на користь позивача інфляційних витрат за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобовязання, оскільки боржник зобовязаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми заборгованості. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК. Таким чином, суд вважає, що є всі правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних від простроченої суми та відшкодування втрат від інфляції . Позивачем в позовній заяві визнано, що після винесення рішення суду відповідач за період з дня винесення судового рішення по день звернення до суду борг не повернула, жодного платежу не здійснила. Позивачем був зроблений розрахунок, згідно якого 3% річних складають 1 025,55 грн. та інфляційні втрати на суму боргу складають 4 008,90 грн. Сума заборгованості підтверджується наданим позивачем суду розрахунком. Правильність розрахунку відповідач не оспорював. Оскільки доказів виконання свого зобовязання відповідач не подала, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову та вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити повністю стягнувши з відповідача на користь позивача 5 034,45 грн., які складаються з: 1 025,55 грн. 3% річних на суму заборгованості, 4 008,90 коп. інфляційні витрати на суму заборгованості. Згідно вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує на користь позивача сплачений судовий збір з відповідача в розмірі 768 грн. 40 коп.

Outcome: approved