Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що йому на праві приватної власності належить домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] На сьогоднішній день у даному будинку зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON], але з 1997 року останні за місцем реєстрації не мешкають. Фактичне місце проживання відповідачів йому не відоме. За місцем реєстрації відсутні будь які речі відповідачів. Позивач стверджує, що з моменту набуття права власності на будинок він сплачує платежі за надання житлово-комунальних послуг, утримує у належному технічному стані домоволодіння. В зв'язку з тим, що відповідачі зареєстровані в будинку, він позбавлений можливості оформити субсидію на сплату житлово-комунальних послуг, оскільки для її оформлення необхідні довідки про доходи відповідачів, яку надати він не в змозі. Також, позивач зазначає, що він неодноразово намагався розшукати відповідачів з метою добровільного їх зняття з реєстраційного обліку у домоволодінні, однак його зусилля виявились марними. Позивач [PERSON] до зали судового засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Не заперечував проти ухвалення судом заочного рішення у справі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], кожен окремо, будучи належним чином повідомленими, про дату, місце та час розгляду справи до зали судового засідання не з'явилися, причини неявки суд не повідомили, відзив на позовну заяву не подали. Представник третьої особи [PERSON] до зали судового засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, рішення просила прийняти на розсуд суду. На підставі наявних у справі доказів та зі згоди позивача, суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, приходить до висновку про задоволення позову за таких підстав. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.04.1994 року виданого державним нотаріусом Сьомої Криворізької державної нотаріальної контори та договору дарування від 28.05.1994 року посвідченого державним нотаріусом Сьомої Криворізької державної нотаріальної контори [PERSON] на праві приватної власності, належить об'єкт нерухомого майна, а саме житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 6, 7, 8). Відповідно до довідки КОМ ДІС «НОВА КОМ» №143 від 17.09.2018 року, копії домової книги та довідки № 20 від 20.01.2019 року вказаною вище адресою значиться зареєстрованим місце проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9, 35-37, 38). Крім того, як вказував позивач, що підтверджується довідкою № 20 від 20.01.2019 року, [PERSON] та [PERSON] є рідними синами позивача. Таким чином, визначаючи характер спірних правовідносин між сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вони склались між власником житла та членом його сім'ї, у зв'язку з чим регулюються ст.405 ЦК України. Згідно акту складеного 17.09.2018 року [PERSON] та [PERSON] не мешкають за адресою реєстрації - [ADDRESS] з 1997 року ( а.с. 10). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Разом з тим, положенням ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено юридичну підставу втрати членом сім'ї власника (у тому числі колишнім членом сім'ї власника) права на користування житлом власника, а саме - відсутність члена сім'ї власника житла без поважних причин понад один рік за таким місцем проживання (у житлі), якщо інше не встановлено домовленістю із власником або законом. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідний правовий висновок, викладено ВСУ у постанові від 15.05.2017 року по справі № 6-2931цс16. Крім того, відповідно до роз'яснень Верховного Суду України, в разі виникнення спору між власником житла і членами його сім'ї суди повинні врахувати, що право члена сім'ї на користування житлом є сервітутним, у зв'язку із чим його припинення повинно відбуватися відповідно до вимог ст. ст. 405, 406 ЦК України. На переконання Верховного Суду України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність без поважних причин члена сім'ї, понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо іншого не встановлено домовленістю між ними і власником житла. Таким чином, при вирішенні питання про втрату права користування житлом члена сім'ї власника житла з'ясуванню підлягає як термін його відсутності, так і поважність причин такої відсутності. Отже, суд на підставі наданих письмових доказів, приходить до висновку, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS]. Позивач, як власник вищезазначеного будинку, в зв'язку з наявністю в ньому зареєстрованих осіб, які не проживають в спірному житловому приміщенні без поважних причин понад один рік, а саме з 1997 року, позбавлений можливості реалізувати своє право як власника майна. Судом встановлено, що відповідачі не проживають у зазначеному будинку без поважних причин понад один рік (а.с. 10) та не сплачують за комунальні послуги. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, позовні вимоги позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки єдиним способом захисту цивільного права - права на користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд, є визнання останніх такими, що втратили право користуватись житловим приміщення, яке належить позивачу на праві приватної власності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Враховуючи те, що позивач подав клопотання про звільнення від сплати судового збору, яке суд вважає обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, суд дійшов висновку стягнути судові витрати з відповідачів на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved