Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся у суд з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] за незаконне використання коштів три відсотки річних у розмірі 1970,94 грн. та втрати від інфляції у розмірі 7870,53 грн. В обґрунтування вимог зазначає, що 8 вересня 2014 року отримав ухвалу Апеляційного суду Волинської області, якою залишено без змін рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 6 серпня 2014 року, згідно з яким суд вирішив стягнути з [PERSON] на його користь борг у сумі 41000 грн. На виконання зазначеного рішення Камінь-Каширським районним судом Волинської області 10 жовтня 2014 року видано виконавчий лист, який надіслано до Камінь-Каширського районного ВДВС ГТУЮ у Волинській області. Постановою від 29 липня 2016 року виконавчий лист повернено йому без виконання. Зазначений борг відповідач йому так і не повернув, відтак він звертався з позовом про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період з 15 серпня 2015 року по 15 серпня 2018 року і рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 12 листопада 2018 року у справі №157/1069/18 його позов задоволено частково. Суд вирішив стягнути з відповідача на його користь відшкодування витрат від інфляції за період з 15 серпня 2015 року по 15 серпня 2018 року в сумі 14842 грн. та три відсотки річних за вказаний період в розмірі 3693 грн. 37 коп. На момент подачі цієї позовної заяви рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 6 серпня 2014 року та рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 12 листопада 2018 року не виконані і сума боргу становить 59535,37 грн., а відповідач у свою чергу ухиляється від виконання рішення судів та повернення суми боргу. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох відсотків річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, тобто з 15 серпня 2018 року. Під час розгляду справи позивач [PERSON] позовні вимоги змінив і просив стягнути з відповідача [PERSON] на його користь також комісійні втрати в сумі 595 грн. 35 коп., посилаючись на те, що відповідач при поверненні боргу в розмірі 41000 грн. та втрат від інфляції і трьох відсотків річних в загальному розмірі 18535 грн. 37 коп. не сплатив комісійні банку в розмірі відповідно 410 грн. та 185 грн. 35 коп., а всього 595 грн. 35 коп., а також просив стягнути три відсотки річних за користування грошовими коштами, виходячи з суми заборгованості 59535 грн. 37 коп. за період 16.08.2018 - 28.07.2019, у розмірі 1697 грн. 97 коп. та інфляційні збитки, виходячи з такої ж суми заборгованості за цей же період, у розмірі 5435 грн. 55 коп. У відзиві на позов представник відповідач [PERSON] - адвокат Качор С.Б. просить у задоволені позову відмовити в повному обсязі і в обґрунтування заперечень зазначає, що твердження позивача про те, що на момент подачі позовної заяви (15.08.2019) рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 6 серпня 2014 року та рішення цього суду від 12 листопада 2018 року не виконані і сума боргу становить 59535 грн. 37 коп., не знаходять свого підтвердження, оскільки відповідач [PERSON] 23 липня 2019 року на рахунок Залізничного ВДВС м. Львова перерахував кошти в сумі 65826 грн. 90 коп. і в цю суму входить борг за рішеннями Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 6 серпня 2014 року та від 12 листопада 2018 року, виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій. На підставі платіжних доручень № 4944 від 24.07.2019 та № 4493 від 24.07.2019 року державний виконавець виніс постанови про закінчення виконавчого провадження. [PERSON] виконав рішення суду 23 липня 2019 року і на момент подачі позовної заяви заборгованість перед позивачем була погашена в повному обсязі. Щодо розрахунку суми позову, то такий розрахунок є неправильним, зокрема зазначений позивачем період з 15.08.2018 по 15.08.2019 не може застосовуватися, оскільки Камінь-Каширським районним судом Волинської області у рішенні у справі № 157/1069/18 вже врахований день 15.08.2018, а також оскільки [PERSON] рішення суду виконано 23.07.2019, відповідно жодних нарахувань після цієї дати не може бути. Також неправильно зазначена сума, від якої позивач нараховує три відсотки річних за незаконне використання коштів та втрати від інфляції, оскільки у суму 59535 грн. 37 коп. входить як основний борг, так і три відсотки річних за незаконне використання коштів та втрати від інфляції, а також враховано період до 15.08.2018. Нарахування трьох відсотків річних за незаконне використання коштів та втрати від інфляції на такі ж самі нарахування законом заборонено. Як вбачається з рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 06.08.2014 у справі № 157/883/14-ц основна сума боргу [PERSON] перед [PERSON] становить 26666 грн. 67 коп. Всю іншу частину боргу становили відсотки. Кошти, які позивачу оплачені відповідачем перевищують розмір наявного боргу за весь період. Боргові зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] виконані в повному обсязі. Щодо доповнення позивачем вимог про стягнення комісійних втрат, які були стягнуті з нього банком при перерахуванні заборгованості, то в їх задоволені також належить відмовити, подаючи заяву про стягнення цих комісійних втрат позивач одночасно змінив підставу і предмет позову, у зв`язку з чим такі вимоги можуть бути розглянуті в окремому провадженні. В судовому засіданні [PERSON] змінені позовні вимоги підтримав повністю і просив їх задовольнити. Представник відповідача - адвокат Качор С.Б. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, не погодився з наданим позивачем розрахунком трьох відсотків річних та втрат від інфляції, і пояснив, що виходячи з суми заборгованості 26666 грн. 67 коп. за період 16.08.2018 - 23.07.2019, інфляційні збитки становитимуть 2434 грн. 61 коп., втрати від інфляції - 749 грн. 57 коп. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, з`ясувавши обставини справи та дослідивши докази, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково зважаючи на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Частиною 5 ст. 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Судом встановлено, що рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 6 серпня 2014 року, яке набрало законної сили 8 вересня 2014 року (справа № 157/883/14-ц) стягнуто з [PERSON] в користь [PERSON] по договору позики 41000 гривень боргу в порядку спадкування. Згідно із поданою позивачем випискою ПАТ «Державний ощадний банк України» відділення № 100130335 по рахунку за період з 01.01.2019-23.09.2019, відповідач [PERSON] зазначену заборгованість у розмірі 41000 грн. погасив 29 липня 2019 року (а.с. 70, 71 зворот). З постанови про закінчення виконавчого провадження, ВП № 54412662, від 30 липня 2019 року вбачається, що заборгованість по виконавчому листу про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у розмірі 41000 грн. оплачена в повному обсязі згідно з платіжним дорученням № 4944 від 24 липня 2019 року (а.с. 46). З матеріалів справи також вбачається, що рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 12 листопада 2018 року, яке набрало законної сили 13 грудня 2018 року (справа № 157/1069/18) стягнуто з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] втрати від інфляції за період з 15 серпня 2015 року по 15 серпня 2018 року в сумі 14842 грн. та три відсотки річних за вказаний період в розмірі 3693 грн. 37 коп. за прострочення виконання грошового зобов`язання, встановленого рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 6 серпня 2014 року. З врахуванням того, що судовим рішенням з відповідача в користь позивача стягнуто в порядку спадкування борг за договором позики в розмірі 41000 гривень і таке зобов`язання зводиться до сплати грошей, а отже, є грошовим зобов`язанням, то відповідно між сторонами у справі виникли грошові зобов`язання, які боржник належним чином не виконав, що дає підстави для стягнення в користь позивача інфляційних втрат за час прострочення зобов`язання, оскільки боржник зобов`язаний відшкодувати інфляційні втрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми боргу. Така ж правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у цивільній справі № 5-86кз 16. Як зазначається у пунктах 3.1.-3.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» № 14 від 17.12.2013, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). На суму інфляційних нарахувань не нараховуються проценти. Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому здійснено платіж. Індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць. День фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних. Згідно з роз`ясненнями, наведеними у п. 4.1. вищезазначеної постанови Пленуму Вищого господарського суду України, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за такою формулою: сума боргу х 3% річних/365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення. З урахуванням вищенаведеного, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача втрат від інфляції, нарахованих на суму боргу, згідно з рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 6 серпня 2014 року, у розмірі 41000 грн., за період прострочення, з урахуванням рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 12 листопада 2018 року, з 16 серпня 2018 року до моменту погашення основної суми боргу, тобто до 28 липня 2019 року, в розмірі 3742 грн. 10 коп. (41000 х (100х101,9х101,7х101,4х100,8х101,0х100,5х100,9х101,0х100,7х99,5х99,4) / 100)) = 44742,10; 44742,10-41000 = 3742,10), а також три відсотки річних за невчасне погашення зазначеного боргу за аналогічний період у розмірі 1169 грн. 34 коп. (41000х3%/365х347=1169,34). Суд вважає необґрунтованим розрахунок втрат від інфляції та трьох відсотків річних, що наданий позивачем, оскільки в цьому розрахунку позивачем помилково здійснено нарахування інфляції на інфляцію (індекс інфляції позивачем розраховано, виходячи з суми боргу вже з урахуванням інфляції в попередньому періоді) та нарахування трьох відсотків річних на суму боргу з інфляцією та трьома відсотками річних за попередній період, що чинним законодавством не передбачено. Не ґрунтується на матеріалах справи і розрахунок, наданий представником відповідача, оскільки розрахунок інфляційних та трьох відсотків річних проведено не із суми боргу в розмірі 41000 грн., що визначеного рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 6 серпня 2014 року, та не по дату проведення фактичного повного розрахунку. Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, ст. 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язанню. У відповідності до пунктів 30.1., 30.2. Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі. Банк отримувача в разі надходження суми переказу протягом операційного дня зобов`язаний її зарахувати на рахунок отримувача або виплатити йому в готівковій формі в той самий день або в день (дата валютування), зазначений платником у розрахунковому документі або в документі на переказ готівки. З урахуванням наведених положень закону, моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. Згідно з наданою позивачем випискою ПАТ «Державний ощадний банк України» відділення № 100130335 по рахунку за період з 01.01.2019-23.09.2019, кошти у розмірі 41000 грн. (борг з [PERSON] на користь [PERSON] ) були зараховані на рахунок позивача 29 липня 2019 року, у зв`язку з чим періодом, за який належить обчислювати втрати від інфляції та три відсотки річних є період з 16 серпня 2018 року до 28 липня 2019 року (день фактичної сплати суми заборгованості, тобто 29 липня 2019 року, не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних). У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства, поряд з іншим, є справедливість, добросовісність та розумність. Окрім того, статтею 534 ЦК України, яка визначає черговість погашення вимог за грошовим зобов`язанням, передбачено відшкодування витрат кредитору, пов`язаних з одержанням виконання (при цьому зазначені витрати відшкодовуються у першу чергу). Як вбачається з вищезазначеної виписки по рахунку, у зв`язку з перерахуванням позивачу боргу в розмір 41000 грн. і трьох відсотків річних та інфляційних в загальному розмір 18535 грн. 37 коп. (що нараховані згідно з рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 12 листопада 2018 року), з позивача було знято банком комісію у розмірі відповідно 410 грн. та 185 грн. 35 коп., а всього 595 грн. 35 коп. За таких обставин, не можна вважати, що відповідачем належним чином було виконано перед позивачем грошове зобов`язання по сплаті заборгованості, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що понесені позивачем комісійні втрати, що пов`язані з виконанням відповідачем грошового зобов`язання, в сумі 595 грн. 35 коп. належить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] . Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, а саме 53,68%, і позивач на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільнений, з відповідача належить стягнути на користь держави судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто у розмірі 412 грн. 55 коп. Як роз`яснено у п. 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 «Про застосування законодавства про судові витрати у цивільних справах) вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом).

Outcome: partial