Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області з позовом до [PERSON] про визнання договору позики від 21.02.2012, укладеного між нею та відповідачем на суму позики 50 000 грн. недійсним у частині пунктів 1.2, 1.4, 1.7. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 21.02.2012 між нею та відповідачем було укладено договір позики на суму 50 000 грн. Кожного місяця вона віддавала кошти [PERSON] , але незважаючи на це відповідач неодноразово звертається з позовами до суду про стягнення коштів. У викладених вимогах позовних заяв [PERSON] до неї підтверджується факт несправедливих умов, викладених у договорі позики від 21.02.2012, у зв`язку з чим вважає, що законодавцем передбачені наслідки на підставі ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Позивач вважає, що умови вказаного договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків, що є підставою для визнання такого договору недійсним. Пунктом 1.2 договору передбачено, що позичальник виплачує позикодавцю 6 % від суми позики за кожен місяць користування позикою по день повернення позики. Відсотки виплачуються щомісячно не пізніше 21 числа кожного місяця, при несплаті відсотків у встановлений строк вони підлягають щомісячній сплаті у розмірі 8 % від суми боргу. Але з розрахунку у позовній заяві при зміні процентної ставки з 6% на 8% позикодавець вважає, що повернення займу вже не визначене строком 21.08.2012. Крім цього, пунктом 1.7 договору позики передбачено, що при неможливості для сторони повернути борг позикодавцю у зв`язку з його відсутністю протягом трьох діб позичальник зобов`язаний надіслати борг поштовим переказом на адресу позикодавця або передати на депозит нотаріусу, що тотожне врученню позикодавцю. Тобто позичальник поставлений завідомо у невигідне становище, згідно з яким на позикодавця не покладено обов`язку сповістити про свою відсутність, а якимось чином повинен про це дізнатися позичальник, а також витратити кошти на переказ або на послуги нотаріуса. Вважає, що таким чином було штучно створено умови, щоб позичальником були порушені вимоги сплати коштів у розмірі 6% та виник перехід розміру процентів на 8 %. У разі порушення строку сплати процентів виникає зобов`язання сплатити проценти у розмірі 0,5% за кожний день прострочення від суми боргу та повернути борг з урахуванням тридцяти процентів річних (п.1.4 договору). Тобто, через штучні перешкоди, створені позикодавцем у позичальника виникають зобов`язання у великих розмірах, несумісні з сумою позики. 23.07.2020 ухвалою суду відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. 21.09.2020 ухвалою суду у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог залучено [PERSON] 16.10.2020 ухвалою суду закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду. Судове засідання призначено на 02.11.2020 Від представника позивача адвоката Лещенко О.Д. до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Також адвокат Лещенко О.Д. надала письмові дебати, у яких зазначила, що добросовісність - це імператив цивільного права, відіграє функцію регулятора цивільних правовідносин, функцію забезпечення їх стабільності та сталості, що створює основу в умовах диспозитивності цивільного обороту. Засади добросовісності виступають основним критерієм правомірної поведінки. Згідно зі статтею 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється лише за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. Поняття «несправедливі умови договору» закріплене в ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до положень ч.1, п.7 ч.3, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність, що вводить в оману або є агресивною. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Зазначив, що сплив строк позовної давності, оскільки договір було укладено у 2012 році та просив з цього приводу відмовити у задоволенні позовних вимог. Крім того, зазначив, що відповідно до постанови Верховного Суду від 04.12.2019 по цивільній справі №263/3799/18 зазначено, що Закон України «Про захист прав споживачів» не поширюється на відносини між фізичними особами. Третя особа [PERSON] до суду не з`явилася з невідомих суду причин, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному сайті «Судова влада України». Згідно з ч.6 ст.259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи. Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Враховуючи складність справи, виготовлення судового рішення відкладено на 5 днів. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на такі встановлені обставини та відповідні їм докази. З матеріалів справи вбачається, що 21.02.2012 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики-поручительства у письмовій формі, відповідно до якого позичальник отримала позику у сумі 50 000 грн. під заставу земельної ділянки в [ADDRESS] , поручитель - [PERSON] (а.с.2-3). Відповідно до копії позовної заяви від 05.12.2019, [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , у якому просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за договором позики від 21.02.2012 станом на 21.01.2020 у сумі 672 250 грн. При цьому зазначає, що сплата відсотків передбачена договором у розмірі 8% за кожен місяць користування позикою по день повернення при несвоєчасній сплаті відсотків. (а.с.33). Згідно з витягом з єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань [PERSON] зареєстрований як фізична особа-підприємець, зареєстровано ряд видів діяльності, зокрема, надання кредитів (квед:65.22.0). Відповідно до ч.ч.3, 4 ст. 12, ч.1, 2 ст.13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі ст.ст.1046-1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається з договору позики-поручительства від 21.02.2012, укладеного у письмовій формі, між [PERSON] та [PERSON] досягнуто згоди про надання позивачу позики в розмірі 50 000 грн. строком до 21.08.2012 зі сплатою процентів в розмірі 6% від суми займу за кожен місяць користування позикою та у випадку несвоєчасної виплати процентів в установлений строк вони підлягають щомісячній виплаті у розмірі 8% від суми боргу, при цьому сума процентів щомісячно плюсується до суми боргу та проценти нараховуються на загальну капіталізовану (борг плюс відсотки) суму боргу (п.1.2 договору). При несвоєчасній сплаті позики чи процентів позичальник зобов`язаний сплатити пеню у розмірі 0,5 % від суми боргу за кожен день прострочення (п.1.4 договору). При неможливості для сторони повернути борг позикодавцю у зв`язку з його відсутністю протягом трьох діб позичальник зобов`язаний надіслати борг поштовим переказом на адресу позикодавця або передати на депозит нотаріусу, що тотожне врученню позикодавцю (п.1.7 договору). (а.с.2). Отже, суд приходить до висновку, що сторони узгодили істотні умови про надання позики та плату за її користування відповідно до вимог наведеного цивільного законодавства. Згідно із ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. За змістом ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст.ст. 628 ч.1, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Сторони не оспорюють факту отримання позивачем грошових коштів за договором позики. Разом з тим, доказів на підтвердження повернення боргу позикодавцеві суду не представлено, натомість матеріали справи містять копію позовної заяви [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за цим самим договором позики від 21.01.2012. Договір позики від 21.02.2012 підписаний позичальником особисто, а отже при укладанні зазначеного договору, позичальнику [PERSON] були відомі усі істотні умови договору, в тому числі процентні ставки та відповідальність за порушення зобов`язання. Усвідомлюючи, що у разі прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором для неї можуть настати негативні наслідки, передбачені договором, [PERSON] погодились на ці умови. Доказів, які б свідчили про відсутність у неї вільного волевиявлення на укладення оспорюваного правочину позивач не надала. Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Таким чином, перевіривши загальні умови цивільного законодавства, а також докази, на які сторони посилалися, суд приходить до висновку, що відсутні умови, за яких оспорюваний правочин слід визнати недійсним в цілому або окремих його частин. Що стосується доводів позивача з посиланням на положення «Про захист прав споживачів» суд зазначає про таке. Згідно преамбули ЗУ «Про захист прав споживачів» вбачається, що цей закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Сфера дії цього закону визначена ст. 11, де зазначено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Відповідно до п.3, п.17 ч.1 ст.1 виконавець - суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги; послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Таким чином з наведеного вбачається, що ЗУ «Про захист прав споживачів» регулює відносини лише між споживачем та суб`єктом господарювання. В ст. 55 ГК України визначено поняття суб`єкта господарювання, зокрема суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань [PERSON] на час укладення оспорюваного договору був зареєстрований, як фізична особа-підприємець. Згідно з ч.1 ст.128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності. Разом з тим, сама по собі реєстрація особи, як підприємця не позбавляє фізичну особу можливості діяти та укладати цивільні правочини в умовах спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків як фізичної особи. Визначальним є посилання в договорі, що правочин укладається від імені фізичної особи-підприємця. Проте, з договору слідує, що [PERSON] укладав договір позики від свого імені як фізична особа не діючи в інтересах здійснення підприємницької діяльності, про що зазначено в преамбулі договору. (а.с.2) Інших доказів, які б вказували, що відповідач діяв в інтересах здійснення підприємницької діяльності при укладені договору позивачем не надано. З наведеного слідує, що відповідач, укладаючи договір позики не перебував в статусі суб`єкта господарювання, тому правові відносини, що регулюють ЗУ «Про захист прав споживачів» та ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків» не підлягають застосуванню до цього договору. Таким чином, позовні вимоги про визнання недійсними окремих частин договору, на які послався позивач задоволенню не підлягають. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04.12.2019 по справі № 263/3799/18. Оскільки судом встановлено відсутність у позивача за позовом до [PERSON] права, яке підлягає судовому захисту в частині відхилених позовних вимог, його заява про застосування наслідків пропущення строків позовної давності судом не розглядається, оскільки підставою для застосування таких наслідків є наявність порушеного права та сплив строків для його судового захисту.

Outcome: dismissed