Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (далі ДП «ВК Краснолиманська») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в обгрунтування якого вказав, що він у з 05.10.2009 перебував у трудових відносинах з відповідачем на посаді ГРП та РГВ дільниці МДРСУ. 27.08.2014 відповідач виплатив йому частину заробітної плати за липень 2014 року та частину заробітної плати за серпень 2014 року у сумах 1738,16 грн та 1640,00 грн відповідно. У подальшому заробітну плату відповідач йому не сплачував, він не мав засобів для існування. У зв'язку з цим він 18.09.2014 подав заяву про звільнення з 19.09.2018. Проте, відповідач його не звільнив, не видав трудову книжку та копію наказу про звільнення та не повідомив про причини своєї бездіяльності. За рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 03.04.2015, яке 19.08.2015 набуло чинності, з відповідача на його користь було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку з 23.09.2014 по 30.12.2014 у сумі 20046,24 грн, виходячи із його середньоденної заробітної плати у розмірі 278,42 грн, вихідну допомогу у сумі 17540,49 грн та моральну шкоду у сумі 300 грн, а також зобовязано відповідача видати йому належним чином оформлену трудову книжку. Внаслідок відкриття виконавчих проваджень відповідач за наказом № 3214-к від 16.09.2015 звільнив його 19.09.2014 за ст.38 ч.3 КЗпП України, надіслав йому трудову книжку, яку він отримав 19.09.2015, та провів з ним остаточний розрахунок лише 25.11.2015. За рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 03.03.2016 з відповідача на його користь було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку і видачі трудової книжки у сумі 61809,24 грн та у відшкодування моральної шкоди 300 грн. За рішенням Красноарміського міськрайонного суду Донецької області від 23.12.2016, яке набуло законної сили 04.01.2017, з відповідача на його користь була стягнута не виплачена йому при звільненні компенсація за невикористану відпустку за 2014-2015 роки у розмірі 7795,76 грн, яка була йому слачена 06.02.2017. За постановою апеляційного суду Донецької області від 27.02.2018, яка набрала законної сили, відповідача зобовязано нарахувати та виплатити йому індексацію та компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строку виплати компенсації за невикористану відпустку в сумі 7795,76 грн з 19.09.2015 по 06.02.2017, яка була йому перерахована відповідачем 26.04.2018, а поступила йому 27.04.2018. Тому, він вважає, що відповідач повинен йому сплатити середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 84918,10 грн, із розрахунку його середньоденного заробітку в сумі 278 грн 42 коп. х 305 робочих днів прострочення розрахунку при звільнені за період з 07.02.2017 по 26.04.2018. Вказану суму позивач просить суд стягнути на свою користь разом з понесеними ним витратами по сплаті судового збору у розмірі 849 грн 18 коп. Позивач [PERSON] до судового засідання не зявився, будучи належним чином сповіщеним про час і місце розгляду справи, письмово повідомив суд про розгляд справи у його відсутність, надавши суду відповідь на відзив відповідача. Представник відповідача ДП «ВК Краснолиманська» [PERSON] у судовому засіданні підтримала наданий суду відзив на позов, відповідно до якого відповідач не визнає позовні вимоги з таких підстав. 23.12.2016 за рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області по справі № 235/5212/16-ц вимоги позивача про стягнення компенсації за невикористані дні відпустки за 2014-2015 роки були задоволені частково на суму 7795,76 грн. Відповідно до ч.2 ст.117 КЗпП України якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Зазначене рішення суду не оскаржувалося, набуло чинності 04.01.2017 та не містить зобовязання по сплаті позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 06.02.2017 підприємством на виконання постанови суду у примусовому порядку були перераховані грошові кошти у сумі 7795,76 грн, тобто рішення суду від 23.12.2016 було виконано відповідачем у повному обсязі. Постанова апеляційного суду Донецької області від 27.02.2018 по справі № 226/1937/17, якою підприємство зобовязано нарахувати та виплатити позивачу індексацію та компенсацію втрати частини доходів у звязку з порушенням строку виплати компенсації за невикористану відпустку, була виконана у примусовому порядку 26.04.2018. ДП «ВК «Краснолиманська» для своєчасного виконання рішень суду щомісячно перераховує суми за платіжними дорученнями, а виконавча служба проводить їх розподіл для погашення боргів по юридичним організаціям та фізичним особам. Так, відповідач за платіжними дорученнями №№ 361, 362 у березні 2018 року та у квітні 2018 року щомісячно перераховував по 100000,00 грн. Отже на момент відкриття виконавчого провадження № 56025797 21.03.2018 виконавча служба мала на рахунку кошти для своєчасного виконання рішення суду від 27.02.2018. Таким чином ДП «ВК «Краснолиманська» здійснило всі можливі заходи для вчасного виконання рішення від 27.02.2018, а тому відсутня обовязкова складова для застосування ст.117 КЗпП України, а саме провина підприємтсва. Враховуючи, що з моменту набуття чинності рішенням суду по справі № 226/1937/17 від 27.02.2018 до моменту його фактичного виконання 26.04.2018 позивач вимог про розрахунок, передбачених нормами ст.116 КЗпП України, не заявляв, прийняте судом рішення не оскаржував, він фактично погодився з проведенням з ним відповідачем остаточного розрахунку 26.04.2018. Таким чином, згідно вищевказаних рішень позивачу вже присуджена та сплачена компенсація за невикористану відпустку, тому вимоги щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку у розмірі 84918,10 грн за період з 07.02.2017 по 26.04.2018 є безпідставними, оскільки на користь позивача вже стягнуті суми, а відповідач не може нести відповідальність два рази підряд. Тому представник відповідача вважає позицію позивача непослідовною, неспроможною, у зв'язку з чим, приходить до висновку, що мотиви, що спонукали позивача протягом певного тривалого періоду не користатися своїм правом звернення до підприємства з вимогою про розрахунок, були викликані іншими причинами, що дозволяє відповідачу розцінити дану поведінку позивача як зловживання правом. Просить у задоволенні позову відмовити у повному порядку. Позивач [PERSON] у відповіді на відзив відповідача зазначив, що відповідач навмисно приховав від суду інформацію про те, що на момент відкриття провадження з примусового виконання судового рішення у справі № 226/1937/17 за його позовом на виконанні у ВДВС було понад 90 незавершених виконавчих проваджень щодо боржника ДП «ВК «Краснолиманська». Виконавче провадження за його заявою було відкрито 21.03.2018. Загальної суми у розмірі 200000 грн за платіжними дорученнями відповідача було недостатньо для погашення боргу за заявами фізичних осіб. З урахуванням датувань платіжних доручень відповідача він отримав кошти лише 27.04.2018, що свідчить про несвоєчасність та недобровільність розрахунку з ним. Стягнуту за рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 7795,76 грн, яка йому була виплачена у примусовому порядку лише 06.02.2017, відповідач повинен був сплатити йому 19.19.2015. Разом з виплатою суми боргу відповідач мусив сплатити йому і компенсацію від знецінення належних йому коштів за період з 19.09.2015 по 06.02.2017. Зазначений ним період прострочки розрахунку з 06.02.2017 по 26.04.2018 свідчить про додаткову матеріальну відповідальність роботодавця за власні протиправні дії. Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що за рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 03.04.2015 з ДП «ВК «Краснолиманська» на користь [PERSON] стягнуто середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку за період з 23.09.2014 по 30.12.2014 у сумі 20046,24 грн, вихідну допомогу у сумі 17540,49 грн та моральну шкоду у сумі 300 грн, а також зобовязано відповідача видати йому належним чином оформлену трудову книжку. Вказане рішення суду набуло законної сили 19.08.2015 (а.с.13-14). Відповідно до постанови апеляційного суду Донецької області від 27.02.2018 ДП «ВК «Краснолиманська» зобов'язано виплатити [PERSON] індексацію та компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строку виплати компенсації за невикористану відпустку у сумі 7795,76 грн за період з 19.09.2015 по 06.02.2017 (а.с.10-12). З даних судових рішень вбачається, що позивач з 05.10.2009 перебував у трудових відносинах з відповідачем. За рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 03.04.2015 позивача було звільнено з підприємства за власним бажанням за ч.3 ст.38 КЗпП України. При звільненні з ним не було проведено повного розрахунку. Тому за рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 23.12.2016 з відповідача на користь позивача було стягнуто компенсацію за невикористану відпустку за 2014-2015 роки у сумі 7795,76 грн. Дана сума була перерахована у порядку примусового виконання рішення суду на рахунок позивача 03.02.2017, дата зарахування коштів - 06.02.2017. За постановою державного виконавця Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (далі за текстом ВДВС) від 21.03.2018 відкрито виконавче провадження з примусового виконання постанови апеляційного суду Донецької області від 27.02.2018 (а.с.34). Згідно з платіжними дорученнями від 12.03.2018 № 232 та від 03.04.2018 № 361 ДП «ВК «Краснолиманська» на рахунок ВДВС було перераховано по 100000 грн, призначення платежів часткове погашення боргу по юридичним організаціям та фізичним особам (а.с.35, 36). Присуджена за постановою апеляційного суду Донецької області від 27.02.2018 сума у примусовому порядку перерахована ВДВС позивачу за платіжним дорученням № 1180 від 26.04.2018, про що свідчить даний документ та лист ВДВС від 05.05.2018 (а.с.7, 8). За приписами ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. Згідно за ст.116 КЗпП України при звільненні робітника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться у день звільнення. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Судом встановлено, що повний розрахунок з позивачем у день його звільнення не було проведено, у звязку з чим на підставі судових рішень з відповідача у примусовому порядку були стягнуті компенсація за невикористані дні відпустки, а також індексація та компенсація втрати частини доходів у звязку з порушенням строку виплати компенсації за невикористану відпустку. Відповідно до ст.2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, інших заохочувальних і компенсаційних виплат. Згідно їз розробленою відповідно до Закону України «Про оплату праці» Інструкцією зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України 13.01.2004 № 5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 за № 114/8713 , суми виплат, повязані з індексацією заробітної плати працівників (п.2.2.7 Інструкції), суми компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати (п.2.2.8 Інструкції) та суми грошових компенсацій у разі невикористання відпусток (п.2.2.12 Інструкції) належать до додаткової заробітної плати, тобто входять до структури заробітної плати, є її складовою. Тому датою остаточного розрахунку підприємства з позивачем є 26.04.2018. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно розяснень п.25 постанови Пленуму Верхового Суду України від 24.12.1999 року «Про практику застосування сдами законодавства про оплату праці» непроведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування передбаченої ст.117 КЗпП України відповідальності. Тобто, проведення повного розрахунку зі звільненим працівником проводиться не на вимогу такого працівника, а закріплено законодавством. Так як підприємством у день звільнення повний розрахунок з позивачем не проведено, воно має відповідати перед позивачем згідно за ст.117 КЗпП України. При цьому, з огляду на приведене, суд не приймає позицію відповідача щодо понесення ним подвійної відповідальності у разі задоволення позову, оскільки стягнуті у примусовому порядку з відповідача на користь позивача суми є заробітною платою останнього, а виплати, передбачені ст.117 КЗпП України, є фінансовою санкцією підприємства за порушення строків виплати заробітної плати при звільненні. Тобто правова природа цих виплат різна, а позиція відповідач є такою, що не ґрунтується на законі. Позивач просить\~суд стягнути\~його середній\~заробіток \~за період\~з 07.02.2017\~по 26.04.2018\~в сумі\~84918\~грн 10\~коп.,\~із розрахунку:\~305\~робочих дня х 278 грн 42 коп. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 03.04.2015 встановлено, що розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 278 грн 42 коп. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановленні рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, щодо якої встановлено ці обставини. Тому суд приймає вказаний розмір середньоденної заробітної плати, який позивач застосував при розрахунку спірної суми, як такий, що відповідає вимогам Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 № 100. Відповідно до додатків до листів Міністерства праці та соціальної політики України від 05.08.2016 № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» та Міністерства праці та соціальної політики України від 19.10.2017 № 224/0/103-17/214 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2018 рік», кількість робочих днів, за які позивачеві затримано виплату зарплати, за лютий 2017 року становить 16 днів, за березень 2017 року 22 дня, за квітень 2017 року 19 днів, за травень 2017 року 20 днів, за червень 2017 року 20 днів, за липень 2017 року 21 день, за серпень 2017 року 22 дня, за вересень 2017 року 21 день, за жовтень 2017 року 21 день, за листопад 2017 року 22 дня, за грудень 2017 року 21 день, за січень 2018 року 21 день, за лютий 2018 року 20 днів, за березень 2018 року 21 день, за квітень 2018 року 18 днів, а всього 305 робочих днів. Таким чином,\~сума середнього\~заробітку позивача\~за затримку\~розрахунку при\~звільненні \~за період\~з 07.02.2017\~до 26.04.2018\~буде дорівнювати:\~84918,10\~грн,\~із розрахунку:\~305\~робочих дня х 278 грн 42 коп. Саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Суд також не приймає до уваги позицію відповідача щодо відсутності провини підприємства у затримці виплати позивачу розрахункових сум у звязку із його звільненням. Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на заробітну плату; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом, виконання якого є обовязком роботодавця. Будь-яке примусове виконання рішення не звільняє боржника від відповідальності за невиконання своїх обовязків. Вказуючи на те, що підприємством для своєчасного виконання рішень суду було перераховано певні суми раніше, ніж вони були розполідені та перераховані позивачу, відповідач фактично та безпідставно перекладає свій обовязок щодо своєчасної оплати праці на третіх осіб, у даному випадку виконавчу службу, залишаючи поза увагою той факт, що саме підприємство повинно було здійснити повний розрахунок з позивачем у день його звільнення. Невиконання відповідачем свого обовязку спонукає позивача звертатися до суду за поновленням свого порушеного права, а кількість його звернень свідчить не про зловживання ним правом, а про систематичне порушення відповідачем конституційного права позивача. В силу ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 849 грн 18 коп. На підставі ст.ст.47, 115, 116, 117 КЗпП України, законів України «Про оплату праці»,

Outcome: approved