Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь борг за договором позики в сумі 332863,20грн., з яких основний борг становить 317517,95грн., 3% річних - 15354,25грн. Вимоги позову обґрунтовані тим, що в червні 2014 року до позивача [PERSON] та третьої особи [PERSON] звернулась відповідач [PERSON] з проханням надати їй кошти, а саме 12632,00 долари США, в борг. Кошти були отримані відповідачем в повному обсязі, про що нею складено розписку, згідно якої відповідач також зобов'язалася повернути кошти частинами: в період з 20 вересня по 30 вересня 2014 року, залишок боргу - з 01 жовтня по 20 жовтня 2014 року, крім того, в період з вересня по листопад 2014 року відповідач повинна виплатити суму 4 450,00грн. Однак, відповідач відмовилась повертати борг, що є підставою звернення позивача з вимогою про стягнення з відповідача суми боргу за договором позики та 3% річних на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України. Позивач [PERSON] та її представник в судовому засіданні підтримали заявлені вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити. Представник позивача додатково пояснив, що відповідач у 2014 році отримала в борг від позивача кошти, які не повернула. Запозичені відповідачу кошти є особистими коштами позивача, які остання отримала від батьків. Розписка написана власноруч відповідачем без примусу. До складу суми коштів, вказаної в розписці входять всі боргові зобов'язання відповідача, що були отримані нею від позивача частинами. Позивач була допитана в судовому засіданні в якості свідка за її згодою. Позивач в судовому засіданні не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання неодноразово не з'явилась, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяв чи клопотань не надала. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні просив позов задовольнити та був допитаний за його згодою в якості свідка. З урахуванням положень ст. ст. 74-77, 169, 224 ЦПК України, суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних про правовідносини сторін по справі, для її розгляду по суті заочно. Вислухавши пояснення представника позивача, допитавши позивача та третю особу в якості свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Судом встановлено, що 23.07.2014р. відповідачем [PERSON] було складено розписку, згідно змісту якої остання отримала від [PERSON] та [PERSON] суму в розмірі 12632,00 доларів США, які зобов'язалась повернуть в наступному порядку: з 20.09.2014р. по 30.09.2014р. - частину суми; з 01.10.2014 р. по 20.10.2014р. - залишок повністю, також зобов'язалась з вересня по листопад 2014р. оплачувати 4450,00грн. Також зобов'язалася повернуть проценти за користування сумою з червня по жовтень 2014р. - 10% річних (а.с.36). Згідно ч.1 ст.542 ЦК України, у разі солідарної вимоги кредиторів (солідарних кредиторів) кожний із кредиторів має право пред'явити боржникові вимогу у повному обсязі. Допитана в судовому засіданні в якості свідка позивач [PERSON] показала, що знайома з відповідачем з 2010 року. Починаючи з 2010 року відповідач брала в борг у позивача по 200-400 доларів США з періодичністю раз на чотири місяці чи на пів року. Позивач брала у відповідача приватні уроки, плата за які вираховувалась із запозичених у неї відповідачем коштів. В 2013 році матір позивача дала їй 20000,00 доларів США на інвестування житла. Наприкінці травня 2014 року відповідач попросила позивача надати в борг 10000,00 доларів США та зобов'язалась повернути борги в повному обсязі через місяць. Однак кошти не повернула. Загалом сума боргу відповідача становить 12632,00 доларів США, про що відповідач власноручно складала розписку, на власний розсуд, при написанні розписки позивача супроводжував її чоловік, який є третьою особою у справі. На даний час відповідач кошти не повернула, на контакт не іде, на дзвінки не відповідає. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показав, що 23.07.2014 року він супроводжував позивача, яка є його дружиною, на зустріч з відповідачем. Розписка була складена власноручно відповідачем, яка самостійно вказала суму боргу та графік погашення. Позичені відповідачу кошти були особистими коштами позивача, які останній надала її матір на придбання квартири. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно положення ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Як убачається з матеріалів справи, відповідач не виконала взяті на себе за договором позики зобов'язання, грошові кошти позивачу не повернув, що не спростовано відповідачем відповідно до наявних в матеріалах справи доказів. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Згідно роз'яснень, викладених у п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009р., суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведення іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним барком України на день ухвалення рішення. На 07.09.2016р., тобто на день ухвалення рішення, офіційний курс Національного банку України становить 2684,8462грн. за 100,00 доларів США. Таким чином, на день ухвалення рішення, сума боргу за договором позики становить 339149,77грн. (12632,00 х 26,848462). Три проценти річних, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України від простроченої суми 12632,00 доларів США за договором позики з 21.10.2014р. по 30.05.2016р. включно, як про це зазначено у розрахунку суми боргу (а.с.10), - тобто за 588 днів прострочення становить 16345,91грн. (12632,00*3*588/366/100) х 26,848462). Виходячи з наведеного та положень ст.11 ЦПК України щодо розгляду справи в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики в сумі 332863,20 грн., з яких 317517,95грн. - сума боргу та 15345,25грн. - три проценти річних за прострочення виконання боргового зобов'язання. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3328,64грн. На підставі викладеного, ст. 526, 530, 533, 610, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України,

Outcome: approved