Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «АКБ «Капітал» про захист прав споживачів, стягнення боргу за договором банківського вкладу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що Позивач звернувся в суд з позовом про повернення банківського вкладу, посилаючись на те що 15 жовтня 2013 року він уклав з ПАТ «АКБ «Капітал» у відділенні № 15 в м. Костянтинівка договір № 1/15/В9/0060 строкового банківського вкладу (депозиту) «Пенсійно-Призовий». Відповідач прийняв 40000,00 грн. строком на один рік з 15 жовтня 2013 року по 15 жовтня 2014 року. 13 жовтня 2014 року він звернувся до відповідача із заявою про повернення вкладу (депозиту), але керівник відділення № 15 в м. Костянтинівка відмовилася приймати у нього цю заяву, тому він був вимушений направити заяву поштою. На його неодноразові звернення з приводу повернення суми вкладу працівника відповідача відповідали відмовою. Просив стягнути з ПАТ «АКБ «Капітал» на його користь: банківський вклад у розмірі 40000,00 грн.; пеню у розмірі 36000,00 грн.; у відшкодування витрат на правову допомогу 1000,00 грн.; у відшкодування моральної шкоди 10000,00 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та не заперечував проти заочного розгляду справи. Представник відповідача ПАТ «АКБ «Капітал» до суду надав письмові заперечення проти позову, але на розгляд справи не з'явився, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив та від нього не надходило заяв та клопотань про відкладення розгляду справи. Згідно ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника відповідача та постановити заочне рішення на підставі доказів, що є у справі, про що позивач не заперечував. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши надані докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 15 жовтня 2013 року між ПАТ «АКБ «Капітал» та [PERSON] був укладений договір банківського вкладу. За його умовами відповідач прийняв у позивача грошовий вклад у розмірі 40000,00 грн. строком на 12 місяців + 1 день з 15 жовтня 2013 року по 16 жовтня 2014 року під 20% річних (а.с. 5-6). Крім того встановлено, що позивач [PERSON], як це передбачено п.1.5 вказаного договору, звернувся з письмовою заявою про розірвання договору до адміністрації відділення № 65 ПАТ «АКБ «Капітал» 14 жовтня 2014 року (а.с. 7). Саме з цієї дати банк був зобов'язаний повернути позивачу депозитні кошти з процентами, однак цього не зробив чим порушив свої грошові зобов'язання за договорами банківського вкладу. Згідно ст.ст. 1058 ч.1, 1059 ч.1 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору. Згідно із ч.1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Відповідно до ч.5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. За умовами пункту 1.1 укладеного між сторонами договору банківського вкладу, строк дії вкладу складав 12 місяців + 1 день з 15 жовтня 2013 року по 16 жовтня 2014 року. У зв'язку з цим банк був зобов'язаний повернути позивачу кошти з встановленими процентами в строк закінчення дії договору, відповідно 17 жовтня 2014 року. Проте банк навіть на час звернення з позовом до суду кошти позивачу не повернув, чим порушив свої грошові зобов'язання. Отже, врахувавши наведені обставини та зазначені норми закону, положення договору банківського вкладу, укладеного між сторонами, суд прийшов до висновку про законність вимог позивача в частині стягнення суми вкладу у розмірі 40000,00 грн. Згідно ч.4 ст. 1060 ЦК України якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором. Оскільки відповідач не прийняв заяву позивача про припинення договору банківського вкладу, то дія договору продовжилась на умовах вкладів на вимогу. При цьому, як вбачається із заперечень відповідача, позивачу нараховуються відсотки за договором банківського вкладу, яку позивач стягнути не просив (а.с. 71-80). Посилання позивача на норми ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» як на підставу позовної вимоги щодо стягнення з відповідача пені у розмірі трьох відсотків вартості послуги, а саме 36000,00 грн. за період з 15 жовтня 2014 року по 15 листопада 2014 року, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки така вимога має ґрунтуватися на нормах ч.2 ст. 625 ЦК України. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, позивач за вищевказаною нормою має право на стягнення з відповідача на свою користь проценти по банківським вкладам за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладнику, а також 3 % річних та суму відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання на підставі частини другої статті 625 ЦК України, але таку вимогу не заявляв. Отже, позовна вимога щодо стягнення з ПАТ «АКБ «Капітал» на користь позивача пені у розмірі 36000,00 грн. задоволенню не підлягає. Також позивач просить стягнути 10000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. При цьому, суд зазначає, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, підлягають з'ясуванню наступні обставини: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві. Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Так, позивачем не доведено причино-наслідковий зв'язок між діями відповідача та моральною шкодою позивача, отже, правові підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні. Крім того, суд також зазначає, що між позивачем та відповідачем існують зобов'язальні правовідносини, які виникли на підставі договору, умовами якого не передбачено відшкодування моральної шкоди. За таких обставин, позовна вимога щодо стягнення з ПАТ «АКБ «Капітал» на користь позивача моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн. є необґрунтованими та не підлягає задоволенню. Що стосується вимог позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 1000,00 грн., то зазначені вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, відповідно до ст.ст. 79, 84 ЦПК України, належать, в тому числі і витрати на правову допомогу. Згідно зі ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Повноваження особи, яка надає правову допомогу передбачені ст. 56 цього Кодексу, повноваження представника в суді - ст.ст. 27, 44 ЦК України. Так, в ст. 56 ЦПК України, міститься вичерпний перелік повноважень особи, яка надає правову допомогу. Така особа має право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії документів, долучених до справи, бути присутньою в судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Згідно зі ст. 44 цього Кодексу, представник, який має повноваження на ведення справи в суді, може вчиняти від імені особи, яку він представляє, усі процесуальні дії, що їх має вчиняти ця особа. Зокрема, знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги; знімати копії з документів, долучених до справи; одержувати копії рішень, ухвал; брати участь в судових засіданнях; подавати докази, брати участь у дослідженні доказів; задавати питання іншим особам, які беруть участь у справі, свідкам,експертам, спеціалістам; заявляти клопотання та відводи; давати усні та письмові пояснення судові; подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час розгляду справи і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб; користуватися правовою допомогою; знайомитися з журналом судового засідання, знімати з нього копії та подавати письмові зауваження щодо його неправильності чи не повноти; прослуховувати запис фіксування судового засідання технічними засобами, робити з нього копії, подавати письмові зауваження з приводу його неправильності чи неповноти; оскаржувати рішення і ухвали суду; користуватися іншими процесуальними правами, встановленими законом. З тексту ксерокопії угоди доручення від 13 жовтня 2014 року, укладеної між позивачем [PERSON] та адвокатом [PERSON] (а.с. 13), квитанції про оплату юридичної допомоги без зазначення дати видачі (а.с. 15), вбачається, що адвокат [PERSON] надав юридичну допомогу позивачу у виді складання позовної заяви та консультації, при цьому участі у розгляді справи судом не брав. Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Оскільки позивачем не надано будь-якого розрахунку часу, витраченого адвокатом на вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням (надання допомоги за угодою дорученням від 13 жовтня 2014 року), тому позовна вимога щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 1000,00 грн. задоволенню не підлягають. Згідно вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог у розмірі 400,00 грн.

Outcome: partial