Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Завод з виробництва ядерного палива», в якому просив стягнути з відповідача вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 40 500 грн., середній заробіток за час прострочення видачі трудової книжки в розмірі 59 143,12 грн., а також відшкодувати моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. Під час розгляду справи позивач надав заяву про збільшення розміру позовних вимог і в остаточній редакції позову просив стягнути з відповідача вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 40 500 грн., середній заробіток за час прострочення видачі трудової книжки за період з 18.10.2014 року по 19.04.2016 року в розмірі 243 001,08 грн., а також відшкодувати моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. В обгрунтування позову посилався на те, що з 21.10.2013 року позивач прийнятий на роботу до ПАТ «Завод з виробництва ядерного палива» на посаду головного спеціаліста з якості відділу ліцензування та якості. У зв'язку із систематичним порушенням відповідачем його трудових прав, 01.10.2014 року позивач подав заяву про звільнення з 17.10.2014 року із займаної посади за власним бажанням. Проте, повідомленням від 08.10.2014 року йому було відмовлено у звільненні за власним бажанням. Наказом ПАТ «Завод з виробництва ядерного палива» від 16.03.2016 року № 2-л його нарешті було звільнено відповідно до поданої заяви від 02.10.2014 року, і 19.04.2016 року було відправлено трудову книжку. Прострочення видачі трудової книжки становить 378 робочих днів, а середньомісячний заробіток позивача становить 13 500 (оклад у розмірі 9 000 грн. + надбавка за високі досягнення в розмірі 50% від окладу). Отже, середньоденний заробіток позивача становить 642,86 грн., що за 378 днів прострочення видачі трудової книжки становить 243 001,08 грн. Крім того, позивач зазначав, що йому спричинена моральна шкода внаслідок тривалого відновлення своїх законних прав та їх захисту в судовому порядку. В судовому засіданні позивач позовні вимоги з урахуванням їх збільшення підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, посилаючись на викладені в ньому обставини. Представники відповідача проти позову заперечували, посилаючись на те, що розрахунки позивача не відповідають дійсності, оскільки на підприємстві згідно з наказом встановлено неповний робочий день, з графіком якого позивач був ознайомлений. Також зазначили, що позивач 4 місяці не працював взагалі. Розмір вихідної допомоги, яка підлягає виплаті позивачу, становить 27 000 грн., виходячи з посадового окладу позивача в розмірі 9 000 грн. за три місяці, а розмір середньоденної заробітної плати позивача, обчисленої відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року становить 428,57 грн., виходячи з середньої заробітної плати та кількості робочих днів за 2 останніх календарних місяці. Кількість робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком, виходячи з встановленого позивачу графіка роботи з 18.10.2014 року по 19.04.2016 року, становить 185,5 днів, тому сума нарахування середнього заробітку з урахуванням всіх обов'язкових податків та платежів складає 79 499,74 грн. Також зазначали про те, що вимоги про стягнення моральної шкоди є необгрунтованими та недоведеними. Суд, вислухавши пояснення позивача та представників відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає встановленими наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу № 107-к від 21.10.2013 року з 21.10.2013 року позивач був прийнятий на роботу до приватного акціонерного товариства «Завод з виробництва ядерного палива» на посаду головного фахівця з якості відділу ліцензування та якості з окладом згідно штатного розпису - 9 000 грн. (а.с.42, 50-55). Згідно наказу № 1-к від 17.01.2014 року позивачу була встановлена надбавка в розмірі 50% від посадового окладу за високі досягнення в праці та інтенсивність (а.с. 46). 01 жовтня 2014 року позивач подав заяву про звільнення на підставі ч. 3 ст.38 КЗпП України з 17.10.2014 року (а.с. 8), однак, листом від 08.10.2014 року відповідач відмовив позивачу у звільненні (а.с. 9). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30 червня 2015 року зобов'язано ПАТ «Завод з виробництва ядерного палива» видати наказ про звільнення [PERSON] на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 17.10.2014 року та видати належним чином оформлену трудову книжку. Стягнуто з ПАТ «Завод з виробництва ядерного палива» на користь [PERSON] вихідну допомогу у розмірі 40 500 грн., середній заробіток в розмірі 129 857,72 грн. та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в межах стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за один місяць. Вирішено питання щодо судових витрат. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30.06.2015 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 лютого 2016 року судові рішення першої та апеляційної інстанції в частині стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку та моральної шкоди скасовані з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 12 травня 2014 року відповідачем видано наказ № 13 про встановлення неповного робочого тиждня з 16 липня 2014 року (т. 2, а.с. 16-18) згідно з графіком роботи (т.2, а.с. 19-22), про що позивач був попереджений та ознайомлений 20.05.2014 року, і про це свідчить підпис позивача у попередженні (т.2, а.с. 25) Як вбачається з матеріалів справи, наказом № 61-к від 29 травня 2014 року позивачу було знято надбавку в розмірі 50% від посадового окладу. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується сторонами, згідно з наказом ПАТ «Завод з виробництва ядерного палива» від 16 березня 2016 року позивача було звільнено з посади з 17 жовтня 2014 року, а 19 квітня 2016 року позивачу було направлено трудову книжку. Проте, відповідач не здійснив належних розрахунків з позивачем, а саме не виплатив позивачу вихідну допомогу при звільненні та середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки. Відповідно до ст. 44 КЗпП України внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору вихідна допомога виплачується у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Частиною 5 статті 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Із роз'яснень, викладених у абз. 3 п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» вбачається, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. У роз'ясненнях, викладених у абз. 5 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» звернуто увагу, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця тапрацівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Як вбачається з матеріалів справи, розмір посадового окладу позивача становить 9000 грн., що підтверджується відповідними довідками та не заперечувалося стороною відповідача. Доводи позивача щодо стягнення вихідної допомоги в розмірі 40 500 грн., виходячи з посадового окладу та встановленої надбавки, суд вважає неспроможними, оскільки, як зазначалося вище, 50% надбавку від посадового окладу за високі досягнення в праці та інтенсивність позивачу було знято з травня 2014 року. Отже, розмір вихідної допомоги, який відповідачем не оспорюється та підлягає стягненню на користь позивача становить 27 000 грн. (9 000 грн.- посадовий оклад * 3 місяці). Розрахунок середнього заробітку, наданий позивачем на підтвердження вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки в розмірі 129 857,72 грн., суд оцінює критично, оскільки він спростовується дослідженими доказами та іншим розміром заробітної плати і приймає за основу розмір середньоденної заробітної плати позивача, обчисленої відповідачем відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року, який становить 428,57 грн., виходячи з середньої заробітної плати та кількості робочих днів за 2 останніх календарних місяці. Таким чином, суд вважає, що розмір середнього заробітку за період з 17.09.2015 року (тобто з дня набрання чинності судового рішення про видачу наказу про звільнення та належним чином оформленої трудової книжки) по 19.04.2016 року (день направлення трудової книжки позивачу), що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 92 571, 12 грн. (428,57 грн. середньоденний заробіток * 216 днів затримки видачі трудової книжки). Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин, які мають значення для правильного вирішення спору. Враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи, суд вважає, що моральна шкода підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Зважаючи на тривалість порушення прав позивача з боку відповідача, заходів, які вживалися позивачем для відновлення порушеного права, зокрема і звернення до суду з позовом про захист порушених трудових прав, зокрема не оформлення трудової книжки, що тривалий час перешкоджало позивачу у працевлаштуванні, враховуючи принцип розумності та справедливості при визначенні розміру моральної шкоди, суд приходить до висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 3 000 грн.

Outcome: partial