Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування шляхом визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги мотивує тим, що йому, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.08.2010, виданого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Сопільняк А.О., зареєстрованого в реєстрі за номером № 3901, належить право власності на житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстроване місце проживання його племінника [PERSON] , 1979 року народження. Відповідач, будучи зареєстрованим у цьому житловому будинку з 2009 року і по даний час у ньому не проживає, що підтверджує актом опитування сусідів від 28.10.2020 року № 282 і довідкою з місця проживання та про склад сім`ї від 20.10.2020 року. Будь-які речі відповідача у будинку відсутні, участі у витратах на його утримання [PERSON] не приймає. Через це позивач змушений сплачувати за відповідача комунальні послуги та не може оформити субсидію на сплату комунальних послуг. Будь-яких дій, направлених на перешкоджання відповідачеві користуватися житловими приміщеннями у вказаному будинку, позивачем не вчинялося. Фактичне місце проживання та засоби зв`язку відповідача йому невідомі, а тому він не має можливості запропонувати [PERSON] знятися з реєстрації за вказаною адресою у позасудовому порядку. Таким чином існує необхідність усунути позивачу перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження власністю шляхом визнання [PERSON] , 1979 року народження, таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] , а тому звернувся до суду з цим позовом. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.12.2020 відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі, оскільки відповідач не проживає у його будинку майже 11 років. Відповідач [PERSON] повторно в судове засідання не з`явився, про причину неявки суду не повідомив, був належним чином повідомлений про дату час та місце розгляду справи. Відзив на позовну заяву не подав. Суд, на підставі ст.ст. 280, 281 ЦПК України ухвалив про заочний розгляд справи на підставі наявних в справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, об`єктивного та всебічного дослідження, суд встановив такі обставини та відповідні ним правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.08.2010 та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 07.09.2010 № 27234970, [PERSON] є власником будинковолодіння [ADDRESS] . Відповідно до довідки Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради від 19.11.2020 за вказаною вище адресою з 20.08.1981 зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з акту опитування сусідів № 282 від 28.10.2020, завіреного Головою комітету самоорганізації населення мікрорайону «Кривалівський», [PERSON] зареєстрований у будинку [ADDRESS] , але за цією адресою не проживає майже 11 років. Місце його проживання наразі не відомо. Крім того, цей факт підтверджується й довідкою з місця проживання та про склад сім`ї №283 від 28.10.2020. Статтею 41 Конституції України, статтею 319 ЦК України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Правовою позицією Верховного Суду України щодо визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням від 16 грудня 2016 року у справі № 6-709цс16 від 16.11.2016 року передбачено, що частиною першою ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство. В постанові Верховного суду України від 16 січня 2012 року № 6-57цс11 сформульована правова позиція про те, що за змістом ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 р. № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. У зв`язку з тим, що зазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. З огляду на це вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства - статей 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тобто власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Доводи позивача під час розгляду справи знайшли своє підтвердження і підлягають захисту. При цьому, суд враховує норми ст. 5 ЦПК України, за якими визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Враховуючи, що відповідач в будинку не проживає з 2009 року, але зареєстрований у ньому, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню Між тим, позивачем не доведено якими саме діями відповідач чинить перешкоди позивачу вільному користуванню та розпорядженню своєю власністю, а тому позов підлягає до часткового задоволення.

Outcome: partial