Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 28 листопада 2014 року між ним та ТОВ «Євролізінг Холдінг» було укладено договір фінансового лізингу №000005, предметом лізингу по якому є автомобіль марки «Daewoo gentra». Також посилається на те, що в цей же день між ними було укладено угоду №1 надання інформаційних та консультаційних послуг до цього договору, п.2.1 якої передбачено, що він як замовник сплачує одноразово на користь відповідача одноразовий платіж у сумі 14600 грн., що становить 10 % від вартості товару, а відповідно до п.6.4 цієї угоди якщо замовник виявить бажання односторонньо розірвати угоду протягом одного календарного дня, то він зобов'язаний направити заяву про її розірвання із зазначенням банківських реквізитів відкритого банківського рахунку. Крім того, мотивує свої вимоги тим, що на виконання умов цього договору та угоди 28.11.2014 р. він перерахував відповідачу 14600 грн. одноразового платежу, а 21.01.2015 р. звернувся до відповідача з вимогою про розірвання договору, на що отримав відповідь від 23.01.2015 р. про розірвання договору на умовах п.6 вищевказаної угоди. А 13.02.2015 р. з метою повернення одноразового платежу повідомив відповідача про відкриття на своє ім'я карткового рахунку та надіслав довідку про відкриття такого рахунку, але своїм листом від 05.03.2015 р. той повідомив, що після строку, встановленого п.п.6.2 даної угоди, одноразовий платіж не повертається. Також позивач посилається на те, що викладені в цій угоді (п.6.4) умови є несправедливими та обтяжливими, оскільки можливість розірвання угоди з отриманням одноразового внеску існує лише протягом одного дня з дати її укладення, встановлює такі умови реалізації права споживача на розірвання угоди, які споживачу неможливо виконати у строк, встановлений в угоді, а саме, надіслати лист-заяву про розірвання угоди із зазначенням банківських реквізитів відкритого замовнику рахунку, завіреного мокрою печаткою банківської установи, і змушує його (споживача), направити цей лист-заяву з поштовим повідомленням про вручення та описом про вкладення. Позивач вважає, що умови укладеного договору фінансового лізингу, а саме п.2.1, абзац «а» п.8.2.1, п. 12.11, та сама угода №1 до нього є несправедливими, оскільки надають можливість відповідачу не повертати сплачені ним кошти як одноразовий платіж у разі розірвання договору, внаслідок чого утворюється дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду йому (позивачу), тому просить суд визнати їх недійсними. В подальшому позивач [PERSON] уточнив свої позовні вимоги та просив суд визнати недійсним весь договір №000005 фінансового лізингу від 28.11.2014 р., укладений між ним та ТОВ «Євролізинг Холдінг», та Угоду №1 надання інформаційних та консультаційних послуг до цього договору від 28.11.2014 р., посилаючись на те, що відповідач не мав права на укладення договору фінансового лізингу, бо всупереч вимог, передбачених п.2.1 Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, на час укладення спірних договору та угоди ТОВ «Євролізинг холдінг» не було взято на облік в Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, а взяття його на облік відбулося лише 18.02.2015 р. Представник відповідача [PERSON] в суді позов не визнав та пояснив, що позивач добровільно уклав договір фінансового лізингу та угоду надання інформаційних та консультаційних послуг до цього договору, в якій було передбачено умови її розірвання шляхом подання відповідної заяви протягом одного календарного дня з дати підписання, і його ніхто не обманював. Також суду пояснив, що будь-яких платежів по договору фінансового лізингу [PERSON] не сплачував, а заплатив 14600 грн. за інформаційні та консультаційні послуги, які були йому надані, про що було складено акт здачі-прийняття виконаних робіт, який він підписав, тому просив відмовити у задоволенні цього позову. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Так, з договору фінансового лізингу №000005 від 28.11.2014 р. вбачається, що в цей день між ТОВ «Євролізинг холдінг» як лізингодавцем та [PERSON] як лізингоодержувачем було укладено договір фінансового лізингу, за яким предметом лізингу є автомобіль марки «Daewoo gentra». Також судом установлено, що в цей же день між сторонами було укладено Угоду №1 до вищевказаного договору, п.2.1 якого передбачено, що замовник ([PERSON].) сплачує на користь виконавця ТОВ «Євролізинг Холдінг» одноразовий платіж в сумі 14600 грн., що становить 10 % вартості товару, який сплачується в момент підписання даної Угоди. Крім того, в суді встановлено, що на виконання п.2.1 цієї Угоди 28.11.2014 р. [PERSON] було сплачено на рахунок ТОВ «Євролізинг Холдінг» 14600 грн., що підтверджується відповідною квитанцією (а.с. 58). Згідно ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості з лізингоодержувачем, або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, на певний строк і за встановлену плату. Також за змістом ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше 1 року за встановлену плату. А ст. 16 цього Закону передбачено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором, і такі платежі можуть включати суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, пов'язані, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Разом з тим, відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. А вищевказаними положеннями ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, при цьому правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» до фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Відповідно ж до п.2.1 Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України за №21 від 22.01.2004 р., юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу, а також за наявності серед іншого довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг. А в суді встановлено, що засновницькими документами ТОВ «Євролізинг холдінг» передбачено такий вид діяльності як фінансовий лізинг. В той же час, на час укладення спірного договору фінансового лізингу №000005 та Угоди №1 до цього договору, а саме, станом на 28.11.2014 р., ТОВ «Євролізинг холдінг» не було взято на облік в Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, а взяття його на облік відбулося лише 18.02.2015 р., що підтверджується відповідним Переліком, який міститься в Реєстрі осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги. Дані обставини підтверджуються також відповідним розпорядженням Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, за №109 від 18.02.2015 р., відповідно до якого Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, постановила взяти на облік ТОВ «Євролізинг холдінг» і департаменту регулювання та нагляду за наданням фінансових послуг фінансовими компаніями здійснити оформлення та видачу товариству Довідки про взяття на облік юридичної особи. За таких обставин, суд вважає, що оскільки на час укладення спірного договору фінансового лізингу №000005 та Угоду №1 надання інформаційних та консультаційних послуг до цього договору ТОВ «Євролізинг холдінг» не було взято на облік в Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, то воно не мало права укладати як сам договір фінансового лізингу, так і угоду надання інформаційних та консультаційних послуг, так як вона є невід'ємною частиною цбого договору, оскільки одноразовий платіж за надання таких послуг обраховується, виходячи з вартості предмета лізингу (10 %), а тому позовні вимоги про визнання їх незаконними підлягають задоволенню. Також ч.1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, і вразі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Оскільки судом визнано недійсними спірний договір фінансового лізингу №000005 та Угоду №1 надання інформаційних та консультаційних послуг до цього договору, які було укладено між сторонами 28.11.2014 р., то сплачений [PERSON] одноразовий платіж за цією угодою в сумі 14600 грн. підлягає поверненню, а тому ці кошти необхідно стягнути з відповідача на його користь. Також зважаючи на те, що за законом позивача звільнено від сплати судового збору, а рішення у справі ухвалено на його користь, то відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК з відповідача необхідно стягнути на користь держави 243,6 грн. витрат по оплаті судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved