Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та повідомив, що 26.06.2015 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений Договір позики, згідно умов якого відповідач [PERSON] отримав грошові кошти в сумі 20000 грн. як позику з умовою їх повернення до 26.08.2015 року, зі сплатою 15% щомісяця за користування позикою. У визначені строки та на день звернення до суду борг не був повернутий. Позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у сумі 179721,67 грн., з яких: 20000 грн. - основна сума боргу, 9721,67 грн. - інфляційні втрати, 150000 грн. - проценти за користування позикою. Позивач [PERSON] надав клопотання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) осіб. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06.11.2019 року було відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) осіб. Вказану ухвалу разом із копією позовної заяви з додатками, було надіслано відповідачу [PERSON] рекомендованим листом з повідомленням, однак ні відзиву на позов, ні клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду подано не було. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов частково обґрунтований та підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а ч.1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Судом встановлено, що 26.06.2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений Договір позики, згідно умов якого відповідач [PERSON] отримав грошові кошти в сумі 20000 грн. як позику з умовою їх повернення до 26.08.2015 року, зі сплатою 15% щомісяця за користування позикою . У визначені строки та на день розгляду справи судом борг не був повернутий. Ці факти встановлені судом та ніким не оспорюються. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в розмірі 179721,67 грн., з яких: 20000 грн. - основна сума боргу, 9721,67 грн. - інфляційні втрати, 150000 грн. - проценти за користування позикою. Однак, з наданим позивачем розрахунком заборгованості суд не в повній мірі погоджується з таких підстав. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. П. 1 Договору позики передбачено, що за користування позикою нараховуються проценти у розмірі 15% в місяць. Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 150000 грн. нарахованих процентів за весь час користування позикою, тобто з 26.06.2015 року (дата укладення договору позики) до 21.08.2019 року (дата звернення до суду з позовом). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України; в цих правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, проценти нараховуються за період з 26.06.2015 року до 26.08.2015 року, тобто за два місяці (до закінчення строку надання позики), що складає 6000 грн. (15% на місяць становить 3000 грн. *2 місяці = 6000 грн.). Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України позивачем не пред`явлено до стягнення одного проценту річних від простроченої суми (п. 4 Договору), заявлено до стягнення лише інфляційні у сумі 9721,67 грн., які нараховані за період з 27.08.2015 року (після закінчення строку виконання зобов`язання за договором позики, який закінчився 26.08.2015 року) до 21.08.2019 року (дата звернення до суду з позовом), що становить 1455 днів, та підлягають стягненню. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню та слід стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] суму основного боргу за Договором позики від 26.06.2015 року у розмірі 20000 грн., 9721,67 грн. - інфляційні втрати, 6000 грн. - проценти за користування позикою, всього 35721,67 грн. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 359,44 грн. судового збору, тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог (позов задоволено на 20 %).

Outcome: partial