Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] , з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог, зміни предмету та підстав позову, про визнання майна спільною власністю подружжя, поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації. В обґрунтування позовної заяви [PERSON] зазначає, що з 06.08.1994 по 22.03.2018 перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. У листопаді 2006 року позивачем та її матір`ю було приватизовано квартиру [ADDRESS] про що виконкомом Вишневої міської ради видано Свідоцтво про право власності на житло від 28.11.2006, яким посвідчено, що зазначена квартира належить на праві приватної власності, спільної часткової [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частці кожній. [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , після смерті якої спадщину прийняли позивач та її брат - [PERSON] , отримали в нотаріальному порядку свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частку спадкового майна (1/2 частка квартири [ADDRESS] )кожен. У листопаді 2014 року [PERSON] продав належну йому 1/4 частку квартири [ADDRESS] чоловіку позивача - [PERSON] , про що укладено договір купівлі-продажу, посвідчений в нотаріальному порядку. [PERSON] , як дружина відповідача, надавала згоду на придбання даної частки квартири [PERSON] . На підставі розпорядження Київської обласної державної адміністрації «Про перейменування об`єктів топоніміки у населених пунктах Київської області» від 20.05.2016 № 196 вулицю Жовтневу у м. Вишневе Києво-Святошинського району Київської області перейменовано на вулицю Європейську. Таким чином, спірна квартира [ADDRESS] . Окрім того, на підставі договору купівлі-продажу від 14.11.2014 № 8896, посвідченого у нотаріальному порядку, [PERSON] набув право власності на нежитлове приміщення 101, загальною площею 42,4 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказане приміщення набуте за спільні кошти подружжя, [PERSON] як дружина відповідача надавала згоду на придбання майна [PERSON] . На підставі рішення Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області «Про перейменування вулиць с. Петропавлівська Борщагівка» від 12.02.2016 № 57 вулицю [ADDRESS] перейменовано на [ADDRESS]. Таким чином, спірне нежитлове приміщення 101 знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи, що зазначене нерухоме майно придбано відповідачем в період шлюбу та за спільні кошти подружжя, позивач вважає, що воно є спільним майном подружжя та підлягає поділу в рівних частках між сторонами. До того ж, згідно даних автоматизованої інформаційно-пошукової системи м. Києва та НАІС ГСЦ МВС України станом на 18.10.2018 за громадянином [PERSON] зареєстровано автомобіль Mitsubishi Nativa, 2008 року випуску, та автомобіль Hyundai Accent, 2013 року випуску. Враховуючи, що зазначені транспортні засоби придбані відповідачем в період шлюбу за спільні кошти подружжя, позивач зазначає, що автомобілі являються спільною сумісною власністю сторін. Однак, відповідач спірні транспортні засоби продав за заниженою ціною без відома позивача та без її згоди, а тому [PERSON] вважає, що має право на грошову компенсацію середньо ринкової вартості проданих автомобілів. З урахуванням викладених обставин, позивач просить суд: 1. Визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] наступне майно: - 1/4 частку квартири [ADDRESS] ; - нежитлове приміщення загальною площею 42,4 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - автомобіль Mitsubishi Nativa, 2008 року випуску, колір - синій, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] ; - автомобіль Hyundai Accent, 2013 року випуску, колір - червоний, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . 2. Здійснити поділ спільного майна [PERSON] та [PERSON] наступним чином: - визнати за [PERSON] право власності на: ?1/8 частку квартири [ADDRESS] ; ?1/2 частку нежитлового приміщення загальною площею 42,4 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - залишити у власності [PERSON] : ?1/8 частку квартири [ADDRESS] ; ?1/2 частку нежитлового приміщення загальною площею 42,4 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартостіналежної їй 1/2 частки автомобіля Mitsubishi Nativa, 2008 року випуску, колір - синій, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , що становить 149333,34 грн; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості належної їй 1/2 частки автомобіля Hyundai Accent, 2013 року випуску, колір - червоний, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , що становить 73815,00 грн. Відповідач у поданих суду по суті справи заявах позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні, зазначаючи, що дійсно сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилась дитина - [PERSON] , [INFO] . Саме за період шлюбних стосунків [PERSON] набув у власність наступне майно: - 1/4 частка квартири [ADDRESS] ; - нежитлове приміщення загальною площею 42,4 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - автомобіль Mitsubishi Nativa, 2008 року випуску; - автомобіль Hyundai Accent, 2013 року випуску. Однак, відповідач не погоджується із доводами позивача, що зазначений перелік майна є спільною сумісною власністю подружжя,з огляду на таке. За час перебування сторін у шлюбі дохід останніх не дозволяв їм як подружжю самостійно придбати нерухомість або ж автомобілі. Допомогу в забезпеченні належного утриманні сім`ї [PERSON] здійснював батько відповідача - [PERSON] , який надавав кошти як на купівлю побутових речей, одягу, так й на оплату навчання доньки сторін. [PERSON] , [PERSON] разом з донькою [PERSON] проживали у квартирі [ADDRESS] , яка належала на праві спільної часткової власності позивачу (3/4 частки) та її брату (1/4 частки). Аби сім`я повноцінно володіла зазначеною квартирою, саме [PERSON] дав відповідачу 15000 доларів США, щоб останній викупив у брата позивача 1/4 частку спірної квартири і в майбутньому подарував її доньці - онуці [PERSON] - [PERSON] . На підтвердження чого [PERSON] написав своєму батьку розписку від 20.11.2014 в присутності свідків. Так само [PERSON] , із застереженням у майбутньому передати нежитлове приміщення на користь [PERSON] , дав відповідачу 28620 доларів США, для придбання останнім нежитлового приміщення загальною площею 42,4 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На підтвердження чого [PERSON] написав своєму батьку розписку від 14.11.2014. Окрім того, факт фінансової участі [PERSON] у купівлі спірного нежитлового приміщення підтверджується договором завдатку від 29.10.2014, укладеним між батьком відповідача та продавцем - [PERSON] , відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 10000 грн в рахунок завдатку для придбання в подальшому офісного приміщення № [NUMBER] , що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Щодо купівлі автомобілів відповідач також вказує, що придбав транспортні засоби Mitsubishi Nativa, 2008 року випуску, та Hyundai Accent, 2013 року випуску, за кошти батька - [PERSON] . Так 07.10.2014 [PERSON] надав розписку [PERSON] в тому, що він взяв у батька 214000,00 грн для придбання автомобіля Hyundai Accent та зобов`язався повернути автомобіль за першою ж вимогою [PERSON] .. Станом на дату подачі позивачем заяви про збільшення розміру позовних вимог, вказані вище транспортні засоби вибули з власності [PERSON] , оскільки [PERSON] пред`явив вимогу щодо повернення йому автомобілів. Посилання [PERSON] на необхідність отримання від неї згоди на відчуження рухомого майна вважає безпідставними, оскільки останнє не є спільною власністю подружжя. З урахування викладеного, беручи до уваги, що майно придбане відповідачем у період шлюбу виключно за кошти, отримані останнім від батька, спірне майно не є спільною сумісною власністю подружжя та не підлягає розподілу між сторонами. Позивач заперечив щодо доводів відповідача та зазначив, що [PERSON] , з метою привласнення майна, набутого за час шлюбу, вигадав історію з надання йому грошових коштів батьком, до цього часу наданих відповідачем суду розписок не існувало. Звертає увагу на те, що зі змісту розписок від 14.11.2018 та від 20.11.2018 вбачається, що волевиявлення сторін спрямоване на передачу безоплатно грошових коштів відповідачу та встановлення обов`язку відповідача вчинити дію майнового характеру на користь дочки - [PERSON] (подарувати відкуплену частку квартири та нежитлове приміщення), тобто фактично сторони мали намір укласти договір дарування валютних цінностей зі встановленням обов`язку обдаровуваного вчинити певні дії майнового характеру на користь третьої особи. Однак, форма таких договорів (письмова форма з нотаріальним посвідченням) сторонами не була дотримана, а відтак правочини є нікчемними. До того ж, відповідач так і не виконав свого обов`язку щодо передачі спірної частки квартири та нежитлового приміщення у власність своєї дочки, що підтверджує той факт, що первинно такого наміру не було. Щодо договору завдатку, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , позивач зазначає, що такий правочин не містить відомостей, що [PERSON] діє в інтересах [PERSON] , а відтак не стосується предмету спору та не впливає на правовий режим спільної сумісної власності подружжя. [PERSON] , на спростування доводів, що їх сім`ю утримував батько відповідача, зауважує, що як позивач, так і відповідач в період шлюбу були працевлаштованими, отримували дохід, а [PERSON] є особою значно старшого віку. Відповідач же у свою чергу пояснив, що позивачу було відомо про розписки щодо отримання коштів [PERSON] у [PERSON] , окрім того, дійсність таких розписок можуть підтвердити свідки. Згадані розписки не є договорами дарування, а є лише узгодженими домовленостями між батьком та сином, відповідно до яких [PERSON] передав, а [PERSON] отримав грошові кошти задля придбання майна та передачі останнього у майбутньому [PERSON] (дочці відповідача та онуці [PERSON] ).Наразі обов`язок відповідача передати спірне нерухоме майно [PERSON] не виник, оскільки [PERSON] не пред`явив таку вимогу. Проте, [PERSON] пред`явив вимогу щодо автомобілів, у зв`язку з чим відповідач передав своїм батькам ( [PERSON] та [PERSON] ) право власності на транспортні засоби, які були раніше за ним зареєстровані. Черговий раз вказує на те, що невеликі доходи подружжя позбавляли їх можливості самостійно здійснювати дорогі покупки, все рухоме та нерухоме майно відповідача, яке він набув у шлюбі з [PERSON] , придбане ним за кошти, отримані ним від батька. Спірне майно не є спільною сумісною власністю подружжя та не підлягає розподілу між сторонами. Ухвалою від 16.10.2018 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати останню за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, встановлено учасникам процесу строки на подачу до суду заяв по суті справи. Ухвалою від 15.11.2018 заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на нежитлове приміщення № 101 загальною площею 42,4 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке належить на праві власності [PERSON] . Ухвалою від 12.03.2019 задоволено клопотання відповідача про витребування доказів, витребувано з Києво-Святошинського управління ГУ ДФС у Київській області відомості про доходи [PERSON] за період з 2000 року по 2014 рік включно. 06.04.2019 на виконання ухвали від 12.03.2019 з Києво-Святошинського управління ГУ ДФС у Київській області до суду надійшли відомості про доходи [PERSON] за період з 01.01.2000 по 31.12.2014 включно. Протокольною ухвалою від 08.07.2019 судом задоволено клопотання представника відповідача про виклик в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою від 08.07.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Протокольною ухвалою від 18.11.2019 за клопотанням представника відповідача свідка [PERSON] замінено на [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача позов підтримав і просив його задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача позов не визнав і заперечував проти його задоволення. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши письмові докази і показання свідків у їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 06.08.1994 [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , уклали шлюб, після чого дружині присвоєно прізвище « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу від 06.08.1994 серії [NUMBER] . Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу від 22.03.2018 серії [NUMBER] шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що 22.03.2018 Солом`янським районним у місті Києві відділом ДРАЦС ГТУЮ у місті Києві складено відповідний актовий запис № 84. На підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.11.2006, виданого виконкомом Вишневої міської ради, квартира [ADDRESS] , на праві спільної часткової власності належить [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частці кожній. 22.12.2011 [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого спадкоємцями зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON] , 1949 року народження, яка померла [INFO] є її: донька - [PERSON] - 1/2 частки, та син - [PERSON] - 1/2 частки. Спадщина, на яку у вказаних частках видано це свідоцтво, складається з 1/2 частки квартири [ADDRESS] , належної померлій [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.11.2006, виданого виконкомом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області. Згідно технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , виготовленого станом на 15.08.2011, дана квартира складається з трьох кімнат житловою площею 41,5 кв.м, загальна площа квартири становить 62,3 кв.м, інвентаризаційна (балансова) вартість квартири - 81947,00 грн. Відповідно до технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , виготовленого станом на 31.01.2013, дана квартира складається з трьох кімнат житловою площею 41,5 кв.м, загальна площа квартири становить 62,3 кв.м, інвентаризаційна (балансова) вартість квартири - 90139,00 грн. З копії договору купівлі-продажу 1/4 частки квартири від 21.11.2014, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Ступаченко Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 383, слідує, що [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняв у власність, сплативши грошову суму визначену цим договором, 1/4 частку квартири [ADDRESS] . Відчужувана 1/4 частка квартири належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області Білінець О.П. 02.12.2011 за № 1-1623. За домовленістю сторін 1/4 частку квартири продано за ціну 171300,00 грн, які [PERSON] сплатив [PERSON] повністю до підписання цього договору шляхом безготівкового перерахування зазначеної суми на рахунок [PERSON] . Цей договір укладено за згодою дружини [PERSON] - [PERSON] , справжність підпису якої на заяві засвідчено приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Ступаченко Н.В. 21.11.2014 за № 382, яка залишилась у справах приватного нотаріуса. Сторони договору підтвердили, що останній відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного, однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки. Право власності у [PERSON] на придбану частку квартири виникає з моменту державної реєстрації нотаріусом цього права. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.11.2014 індексний номер витягу 29861523,21.11.2014 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Ступаченко Н.В. на підставі договору купівлі-продажу від 21.11.2014 № 383 прийнято рішення від 21.11.2014 № 17402112 про державну реєстрацію права власності [PERSON] на 1/4 частку квартири [ADDRESS] . Відповідно до змісту розписки від 20.11.2014 [PERSON] , в присутності [PERSON] та [PERSON] , у квартирі своїх батьків отримав від [PERSON] 15 тисяч доларів США, аби викупити 1/4 частини трикімнатної квартири, в якій [PERSON] проживає разом зі своєю дружиною [PERSON] , донькою [PERSON] та братом дружини [PERSON] , який володіє згаданою часткою. [PERSON] зобов`язався придбану жилу площу - 15 кв.м у трикімнатній квартирі [ADDRESS] подарувати своїй донці [PERSON] , 1997 року народження, а документи купівлі-продажу частки квартири передати [PERSON] на термін здійснення такого дарування. У даній розписці проставлені підписи [PERSON] та [PERSON] .У даній розписці проставлені підписи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Між [PERSON] та [PERSON] укладено договір завдатку, відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] завдаток у розмірі 10000,00 грн в якості завдатку для придбання в подальшому офісного приміщення 101 на поверсі 1, блоку 4, площею 42,4 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Загальна вартість офісу становить 343440,00 грн, еквівалентом 28620 доларів США. [PERSON] зобов`язався до 17.11.2014 здійснити оплату в розмірі 343440 грн (з урахуванням завдатку), еквівалентом 28620 доларів США. Інші умови, зобов`язання, права сторін, порядок виплати розстрочки встановлюються сторонами у попередньому договорі купівлі-продажу. При невиконанні покупцем умов цього договору, завдаток йому не повертається. При невиконанні продавцем умов цього договору, він зобов`язується в тижневий строк повернути покупцеві подвійну суму завдатку. Покупець зобов`язується укласти попередній та/або основний договір купівлі-проваджу квартири у нотаріальній конторі, визначеній продавцем. З копії договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 14.11.2014, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Ракул О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 8896, слідує, що [PERSON] (далі - продавець), від імені якого діє представник [PERSON] , передав у [PERSON] (далі - покупець), а покупець прийняв у власність від продавця нежитлове приміщення [ADDRESS] , і сплатив за нього грошову суму, визначену у цьому договорі. Загальна площа вказаного нежитлового приміщення складає 42,4 кв.м. Продавець, серед іншого, свідчить та гарантує, що: треті особи не мають прав на зазначене нежитлове приміщення, як в межах, так і за межами України; внаслідок продажу нежитлового приміщення не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб; немає будь-яких обтяжень, що можуть бути підставою для визнання цього договору недійсним. Цей договір укладено за згодою дружини [PERSON] - [PERSON] , справжність підпису якої на заяві засвідчено приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Ракул О.В.14.11.2014 за № 8895. Сторони договору, серед іншого, стверджують, що: укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови цього договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину; цей договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому. Сторони засвідчили, що у тексті цього договору зафіксовано всі істотні умови, що стосуються відчуження нежитлового приміщення. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення. За домовленістю сторін продаж нежитлового приміщення здійснено за 183500,00 грн, ціна продажу відповідає дійсним намірам сторін, розрахунок між сторонами здійснено до підписання даного договору у безготівковому порядку, про що надано відповідне підтвердження нотаріусу. Сторони заявляють про повний розрахунок за продане нежитлове приміщення. Право власності на придбане нежитлове приміщення виникає у покупця з дня державної реєстрації цього права. Всі зміни та доповнення до цього договору, що зроблені за узгодженням сторін, повинні бути нотаріально посвідчені. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.11.2014 індексний номер витягу 29529322, 14.11.2014 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Ракул О.В. на підставі договору купівлі-продажу від 14.11.2014 № 8896 прийнято рішення від 14.11.2014 № 17228182 про державну реєстрацію права власності [PERSON] на нежитлове приміщення загальною площею 42,4 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З технічного паспорту на приміщення громадського призначення, вбудовані в житловий будинок, вбачається, що група нежитлових приміщень 101, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , складається з тамбура, основного приміщення, санвузла, підсобного приміщення; загальна площа приміщень складає 42,4 кв.м. Відповідно до змісту розписки від 14.11.2014 [PERSON] в приміщенні приватного нотаріуса Ракул О.В. отримав від [PERSON] 28 тисяч доларів США, для придбання нежитлового приміщення [ADDRESS] . [PERSON] зобов`язався придбане нежитлове приміщення подарувати своїй донці [PERSON] , 1997 року народження, а документи купівлі-продажу нежитлового приміщення в [PERSON] передати [PERSON] на термін здійснення такого дарування. У даній розписці проставлені підписи [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до змісту розписки від 07.10.2014 [PERSON] , в присутності [PERSON] та [PERSON] , отримав від [PERSON] 214000,00 грн, для придбання автомобіля Hyundai Accent та зобов`язався, що за вимогою батьків, повернути придбане авто. У даній розписці проставлені підписи [PERSON] та [PERSON] 07.11.2018 [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу 8047/2018/1179920 продав [PERSON] транспортний засіб Hyundai Accent, 2013 року випуску, колір - червоний, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , зареєстрований за продавцем 12.04.2016 підрозділом МВС ЦЕНТР 8041. За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 49000,00 грн. Як вказано у даному договорі, продавець гарантує, що майно, яке є предметом продажу, належить йому на праві власності, не обтяжене арештом, у розшуку, заставі не перебуває, не являється предметом спору у суді. Право власності на транспортний засіб переходить до покупця з моменту підписання даного договору. 10.11.2018 [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу 8047/2018/1185279 продав [PERSON] транспортний засіб Mitsubishi Nativa, 2008 року випуску, колір - синій, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , зареєстрований за продавцем 27.05.2008 підрозділом МВС ТСЦ 8047. За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 40000,00 грн. Як вказано у даному договорі, продавець гарантує, що майно, яке є предметом продажу, належить йому на праві власності, не обтяжене арештом, у розшуку, заставі не перебуває, не являється предметом спору у суді. Право власності на транспортний засіб переходить до покупця з моменту підписання даного договору. Як вбачається з довідок-розрахунків (роздруківок з сайту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України) середня ринкова вартість легкових автомобілів складає: - Mitsubishi Pajero Sport (аналог Mitsubishi Nativa), 2008 року випуску, строк експлуатації 11 років, коефіцієнт за строком експлуатації 25, - 298 666,67 грн; - Hyundai Accent Classic, 2013 року випуску, строк експлуатації 6 років, коефіцієнт за строком експлуатації 36, - 147630,00 грн. Відповідно до записів у трудовій книжці серії [NUMBER] , [PERSON] починаючи з 1988 року неодноразово змінював місця роботи, з 2004 року та по теперішній час працевлаштований у ТОВ «Фірма «Рубіж`слюсарем-сантехніком 5 розряду. З наданих відповідачем документів слідує, що дохід [PERSON] склав: за 2004 рік - 8574,97 грн, за 2005 рік - 11168,99 грн, за 2006 рік - 19464,36 грн, за 2007 рік - 32298,64 грн, за 2008 рік - 37410,28 грн, за 2009 рік - 19314,96 грн, за 2010 рік - 22259,04 грн, за 2011 рік - 23358,36 грн, за 2012 рік - 24150,08 грн, за 2013 рік - 23000,00 грн, за 2014 рік - 25268,00 грн, за 2015 рік - 34184,09 грн, за 2016 рік - 40765,73 грн, за 2017 рік - 52200,97 грн, за січень - жовтень 2018 року -55371,05 грн. Відповідно до записів у трудовій книжці серії [NUMBER] , [PERSON] починаючи з 1993 року неодноразово змінювала місця роботи, з 2000 року та по теперішній час працевлаштована монтером із захисту підземних газопроводів від корозії групи ЕХЗ служби експлуатації систем газопостачання Києво-Святошинського відділення управління експлуатації ПАТ «Київоблгаз». З пред`явлених позивачем документів слідує, що дохід [PERSON] склав:за 2013 рік - 18939,72 грн, за 2014 рік - 27442,93 грн, за 2015 рік - 33238,89 грн, за 2016 рік - 35802,15 грн, за 2017 рік - 52370,79 грн, за 2018 рік - 89986,80 грн, за січень - травень 2019 року - 41218,44 грн. З наданої на виконання ухвали суду від 12.03.2019 Києво-Святошинським управлінням ГУ ДФС у Київській області інформації слідує, що відомості про доходи [PERSON] за період з І кварталу 2000 року по 4 квартал 2014 року відсутні. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] надала свідчення суду, що свідок знає всю сім`ю більше 40 років. Внучка живе у діда і баби, які їй допомагають. Майно позивача і відповідача придбавалось за грошові кошти діда і баби. Ремонт зроблено в квартирі, зроблено двері, вікна. [PERSON] -батько давав гроші своєму синові [PERSON] . Купили дід і баба нежитлове приміщення внучці, але оформили на сина. В [PERSON] і [PERSON] грошей не було. Тільки батько давав гроші. На автомобіль, його купівлю давали батьки [PERSON] , бо в [PERSON] і [PERSON] грошей не було. Свідок [PERSON] надала свідчення суду, що свідок є другом [PERSON] з дитинства. Батько [PERSON] дав гроші, щоб викупити частину квартири [PERSON] .. Батько [PERSON] давав гроші сину. [PERSON] надавав грошові кошти сину в розмірі 15000 доларів США на купівлю квартири. Коштів у [PERSON] не було на придбання майна, допомагали [PERSON] і його дружина. Свідок [PERSON] надав свідчення суду, що він є батьком відповідача [PERSON] .. Син з невісткою [PERSON] прожили 22 роки. Ремонт робили він, свідок, із своєю дружиною у квартирі. Дитина позивача і відповідача жила на 75 відсотків за рахунок свідка і його дружини. У відповідачки грошей не було, працювала вона на мінімальну заробітну плату. Свідок купив з своєю дружиною також і нежитлове приміщення, але оформили вони його на сина, бо хотіли, щоб внучці все залишилось. Позивачка ніякого відношення до майна не має. Приміщення було придбано за грошові кошти свідка і його дружини, і ремонт зроблено тільки ними. Приміщення було придбано за грошові кошти свідка [PERSON] і його дружини, і ремонт вони робили самі. Грошові кошти давали вони позивачу і відповідачу, але тільки переживали за внучку, все робили в інтересах дитини. Свідок [PERSON] надала свідчення суду, що вона доводиться матір`ю відповідачу у справі [PERSON] .. Заробітні плати були у [PERSON] і [PERSON] малі, тому свідок з чоловіком в усьому матеріально допомагали всим, чим могли. У купівлі ј частини квартири в м. Вишневому вони прийняли участь, гроші дали на ј частину квартири вона, свідок, і її чоловік, а оформили на сина [PERSON] .. Гроші на нежиле приміщення дали свідок з чоловіком, але оформили право власності на сина. Позивач і відповідач ніяких грошей на купівлю не дали. Продавцю гроші давав чоловік свідка. Комунальні послуги в нежитловому приміщенні сплачував чоловік свідка. Автомобіль Нісан купили свідок з чоловіком і оформили на сина. А на другий автомобіль Хюндай вони позичали гроші сину за розпискою. Життя в позивача і відповідача не було ніякого. [PERSON] зараз проживає з своїм цивільним чоловіком, з сином свідка вона не живе. Подані відповідачем додаток до замовлення-договору від 17.07.2015, акт прийому-передачі товару від 29.07.2015, та специфікацію до замовлення віконних конструкцій суд не бере до уваги, оскільки вказані докази не відповідають критерію належності. Надаючи правову оцінку відносинам, що склались між сторонами спору, суд виходить із наступного. У ст. 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. У ст. 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідні висновки щодо застосування норм матеріального права викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17. Згідно пункту 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини,чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідні висновки щодо застосування норм матеріального права викладені Верховним Судом у постанові від 24.03.2020 у справі № 367/3800/14-ц. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що під час перебування сторін в шлюбі [PERSON] набув у власність наступне майно: - 1/4 частка квартири [ADDRESS] ; - нежитлове приміщення загальною площею 42,4 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - автомобіль Mitsubishi Nativa, 2008 року випуску; - автомобіль Hyundai Accent, 2013 року випуску. Заперечуючи щодо позовних вимог [PERSON] , як на підставу спростування презумпції спільності права власності подружжя, [PERSON] посилався на те, що спірне майно придбане відповідачем за кошти, які останній отримав від батька - [PERSON] , що підтверджується розписками та показаннями свідків. Суд, оцінюючи надані відповідачем розписки про отримання коштів від [PERSON] , виходить з наступного. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. У відповідності до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (ч.ч. 1, 5 ст. 216 ЦК України). Положеннями ч. 3 ст. 640 ЦК України визначено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно із ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Нормами ст. 719 ЦК України встановлено форму договору дарування, згідно яких, договір дарування предметів особистого користування та побутового призначення може бути укладений усно. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Договір дарування майнового права та договір дарування з обов`язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним. Договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі. Передання такої речі за усним договором є правомірним, якщо суд не встановить, що обдаровуваний заволодів нею незаконно. Договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Визначення валютних цінностей надається у статті 1 Декрету Кабінету Міністрів «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 № 15-93 (чинний станом на 2014 рік). Зокрема до валютних цінностей, серед іншого, віднесено: - валюту України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України; - іноземну валюту - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Отже, укладенню в письмовій формі і нотаріальному посвідченню підлягають договори дарування всіх видів валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятидесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Частиною 1 ст. 720 ЦК України визначено, що сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальна громада. Договором дарування може бути встановлений обов`язок обдаровуваного вчинити певну дію майнового характеру на користь третьої особи або утриматися від її вчинення (передати грошову суму чи інше майно у власність, виплачувати грошову ренту, надати право довічного користування дарунком чи його частиною, не пред`являти вимог до третьої особи про виселення тощо) (ч. 1 ст. 725 ЦК України). Відповідно до положень ст. 729 ЦК України, пожертвою є дарування нерухомих та рухомих речей, зокрема грошей та цінних паперів, особам, встановленим частиною першою статті 720 цього Кодексу, для досягнення ними певної, наперед обумовленої мети. Договір про пожертву є укладеним з моменту прийняття пожертви. До договору про пожертву застосовуються положення про договір дарування, якщо інше не встановлено законом. З огляду на характер встановлених судом правовідносин та на зміст розписок від 07.10.2014, від 14.11.2014 та від 20.11.2014, суд приходить до переконання, що [PERSON] та [PERSON] мали на меті укласти договори пожертви валютних цінностей. Однак, виходячи з наведених вище норм законодавства, [PERSON] та [PERSON] при укладенні таких договорів, предметом яких є валютні цінності, розмір яких у кожному випадку перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, мали здійснити не тільки їх оформлення у письмовій формі, а й їх нотаріальне посвідчення. Недодержання [PERSON] та [PERSON] вимоги закону про нотаріальне посвідчення договорів призводить до нікчемності таких договорів. Показання свідків щодо укладення між [PERSON] та [PERSON] договорів суд відхиляє, оскільки обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Окрім того, договори купівлі-продажу нежитлового приміщення від 14.11.2014 та 1/4 частки квартири від 21.11.2014 не містять будь-яких застережень щодо походження коштів, за які [PERSON] придбав нерухоме майно. Вказані договори укладені за згодою дружини [PERSON] - [PERSON] . Також договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 14.11.2014 не містить будь-яких застережень щодо укладення договору завдатку між [PERSON] та [PERSON] .. Суду також не надано будь-яких доказів походження коштів, за які [PERSON] придбав за період шлюбу автомобіль Mitsubishi Nativa, 2008 року випуску. Відтак, будь-яких належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що [PERSON] набувалось майно в період шлюбу за власні кошти або ж кошти його батька - [PERSON] , суду не надано. Встановивши нікчемність договорів пожертв та оцінивши інші докази у сукупності, суд дійшов висновку про те, що спірне майно придбано відповідачем за час шлюбу. При цьому, [PERSON] не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте за час шлюбу, що є його процесуальним обов`язком. Як вбачається з матеріалів справи, спірні автомобілі відчужено [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). За вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 Постанови від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. З урахуванням наведеного та відступаючи від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2018 у справі № 201/14044/16-ц, провадження № 61-189ск17, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03.10.2018 у справі № 127/7029/15-ц, провадження № 61-9018сво18, дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Як вбачається з довідок-розрахунків (роздруківок з сайту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України) середня ринкова вартість легкових автомобілів складає: - Mitsubishi Pajero Sport (аналог Mitsubishi Nativa), 2008 року випуску, строк експлуатації 11 років, коефіцієнт за строком експлуатації 25, - 298 666,67 грн; - Hyundai Accent Classic, 2013 року випуску, строк експлуатації 6 років, коефіцієнт за строком експлуатації 36, - 147630,00 грн. Відповідач клопотань щодо визначення вартості автомобілів не заявляв та вказану у довідках-розрахунках вартість транспортних засобів не спростував. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно із ч. 5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Оскільки спірне нерухоме майно вже відчужене відповідачем на час розгляду справи, то воно не підлягає поділу в натурі, а з огляду на вимоги п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» його вартість лише враховується при поділі. Таким чином, оскільки позивачем не заявлено вимог про поділ нерухомого майна і припинення права на частку, внесення грошової суми на депозитний рахунок суду в даному випадку не вимагається. Виходячи із встановлених обставин, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, і тому слід: Визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] наступне майно: - 1/4 частку квартири [ADDRESS] ; - нежитлове приміщення загальною площею 42,4 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - автомобіль Mitsubishi Nativa, 2008 року випуску, колір - синій, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] ; - автомобіль Hyundai Accent, 2013 року випуску, колір - червоний, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] ; Провести поділ майна, яке є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] :- визнати за [PERSON] право власності на: 1/8 частку квартири [ADDRESS] ; 1/2 частку нежитлового приміщення загальною площею 42,4 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; залишити у власності [PERSON] : 1/8 частку квартири [ADDRESS] ; 1/2 частку нежитлового приміщення загальною площею 42,4 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; Припинити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на: 1/4 частку квартири [ADDRESS] ; нежитлове приміщення загальною площею 42,4 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості належної їй 1/2 частки автомобіля Mitsubishi Nativa, 2008 року випуску, колір - синій, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , що становить 149333,34 грн.; Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості належної їй 1/2 частки автомобіля Hyundai Accent, 2013 року випуску, колір - червоний, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , що становить 73815,00 грн.. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Питання судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України, і тому підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] понесені нею судові витрати в розмірі 9164 грн.. Враховуючи викладене,

Outcome: approved