Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення несплачених сум при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог вказав, що в період з 11 квітня 2011 року по 31 травня 2020 року він працював у Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», після чого звільнився на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням. При звільненні відповідач своєчасно не провів з ним повний розрахунок по заробітній платі на які позивач мав право при звільненні. Заявивши суду, за відсутності іншої можливості отримати докази, клопотання про витребування з відповідача належних до звільнення сум, просив суд стягнути на його користь з відповідача заборгованість по заробітній платі та середньоденний заробіток за затримку розрахунку при звільненні. Ухвалою судді від 20.10.2020 у справі відкрито провадження та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач та його представник до судового засідання не з`явились, про час та місце слухання справи сповіщені належним чином, надали суду заяву з клопотанням розглянути справу за їх відсутності, на позовних вимогах наполягають у повному обсязі. Представник відповідача до судового засідання не з`явився, про час та місце слухання справи сповіщений належним чином, надав суду відзив в якому із позовними вимогами не погодився повністю, просив суд розглянути справу за його відсутності. Свою позицію у цій справі представник відповідача обґрунтував тим, що звільнення позивача за власним бажанням відбулось у відповідності з вимогами трудового законодавства. Позивач у день звільнення вимог про розрахунок відповідачу не пред`явив, хоча мав таку можливість, оскільки в останній день працював, що звільняє на думку представника, підприємство відповідача від відповідальності за несвоєчасну виплату позивачу належних йому при розрахунку сум. Просили суд відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі. Суд, врахувавши позиції сторін у справі, надані суду документи, вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін за матеріалами, наданими сторонами на підтвердження своїх доводів та заперечень. Судом встановлено, що позивач з 11.04.2011 року по 31.05.2020 року знаходився у трудових відносинах з відповідачем, працював на посадах електрослюсаря підземного 4 розряду підземним, помічником дільниці підземним. Був звільнений за власним бажанням згідно ч.1 ст.38 КЗпП України. Останнім днем праці позивача визначено 31 травня 2020 року (а.с. 5-8,19). Згідно довідки про розмір заборгованості по заробітній платі № 1662 від 21.10.2020 року, загальна сума заборгованості по заробітній платі станом на дату подання довідки становить 90117,18 грн., в тому числі за грудень 2019 року - 7287,59 грн, січень 2020 року - 13653,82 грн, лютий 2020 року - 10245,28 грн, березень 2020 року - 11970,12 грн, квітень 2020 року - 12182,38 грн, травень 2020 року - 34777,99 грн. Суми заборгованості з виплати заробітної плати вказані після утримання обов`язкових податків та зборів (а.с.27). Згідно довідки про розрахунок середньоденного заробітку № 1663 від 21.10.2020 року, середньоденна заробітна плата позивача становить 728,97 грн (а.с. 28). Заперечень щодо визначеного відповідачем розміру середньоденного заробітку позивача, від сторін не надходило. За змістом положень статей 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справу на підставі доказів, поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. При звільненні працівника, на підставі положень статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України виплата всіх сум, які належать йому від підприємства, установи, організації, здійснюється в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми повинні бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У випадку невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені законодавством підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тому суд вважає, що є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої йому заборгованості по заробітній платі та належних сум при звільненні в сумі 90117,18 гривень та середнього заробітку за несвоєчасну виплату відповідачем належних сум з часу звільнення позивача з підприємства відповідача до дати розгляду справи по суті. Згідно роз`яснень у пункті 25 постанови Пленуму Верхового Суду України від 24.12.1999 «Про практику застосування сдами законодавства про оплату праці» непроведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності. Тобто, проведення повного розрахунку зі звільненим працівником проводиться не на вимогу такого працівника, а закріплено законодавством. Тому суд не приймає позицію представника відповідача з приводу того, що позивач мав можливість у день звільнення при отриманні трудової книжки, наказу про звільнення, звернутися до бухгалтерії і отримати розрахунок, але такого не зробив, у зв`язку з чим, на думку представника відповідача, у підприємства відсутня правова відповідальність у цьому позові. Діюче трудове законодавство передбачає безальтернативний обов`язок виплати належних працівникові сум при його звільненні, це законодавство встановлює і пов`язує юридичну відповідальність за порушення даних вимог законодавства, з юридичною особою того підприємства, установи, організації, на якому працювала особа до звільнення. Середньоденний заробіток позивача, за розрахунком відповідача, заперечень проти якого позивач не висловлював, становить 728,97 гривень. Кількість робочих днів з дати звільнення позивача 31 травня 2020 року до розгляду судом справи по суті становить 150 днів, у тому числі у червні 2020 року - 20 днів, у липні 2020 року - 23 дні; у серпні 2020 року - 20 днів; у вересні 2020 року - 22 дні, у жовтні 2020 року - 21 день, у листопаді 2020 року - 21 день, у грудні 2020 року - 22 дні, у січні 2021 року - 1 день. Сума середнього заробітку складає 109345,50 гривень з розрахунку: (150дн.х728,97). На підставі положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України на користь позивача підлягає стягненню з відповідача понесені ним судові витрати. На підставі ст.43 Конституції України, ст.ст.47, 94, 115, 116, 117 КЗпП України, ст.ст.21, 24 Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: approved