Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, який обгрунтовує тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.12.2016 з відповідача [PERSON] на її користь стягуються аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 750 грн щомісячно, з дня подачі заяви, тобто з 20.10.2016, і до досягнення дитиною повноліття. З часу ухвалення рішення про стягнення аліментів розмір витрат на утримання дочки значно зріс. Дочка проживає разом з нею та перебуває на її утриманні, відповідач у вихованні неповнолітньої дочки участі не бере, кошти на її утримання сплачує нерегулярно. Її заробітна плата не дозволяє в повній мірі забезпечити потреби дитини. Крім того, потреби дитини значно зросли, дочка відвідує Комунальний заклад «Дошкільний навчальний заклад № 37 Вінницької міської ради» санаторного типу з 10.08.2018 по цей час, що потребує щоденних витрат на проїзд та харчування. Для навчання в дошкільному закладі відповідач додаткових коштів на купівлю одягу, взуття, канцелярського приладдя не надає. Дочка часто хворіє та потребує лікування. Витрати, пов`язані з розвитком дитини, відповідач оплачувати не бажає. За вказаних обставин позивач просить суд ухвалити рішення, яким збільшити розмір аліментів та щомісячно стягувати з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму на утримання дитини відповідного віку, до досягнення дочкою повноліття, починаючи стягнення з часу звернення до суду. В судове засідання 14.05.2020 сторони по справі не з`явились. Позивач [PERSON] попередньо подала через канцелярію суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності, в поданій заяві також зазначила, що позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити. Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з`являється без поважних причин, хоч про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом у встановленому законом порядку шляхом направлення судових повісток на адресу місця реєстрації: [ADDRESS] . Заяв про розгляд справи без його участі або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Відзив на позовну заяву відповідачем у запропонований судом строк до суду не подано. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки письмової згоди позивача для заочного вирішення справи немає, тому суд вважає можливим ухвалити рішення у відсутність відповідача, належним чином повідомленого про дату, час та місце судового розгляду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Врахувавши позицію позивача, викладену у письмовій заяві, поданій до суду, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 і 11 Конвенції» та є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом установлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується ксерокопією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 13.07.2016 (а.с. 4). За рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.12.2016 по справі № 127/22325/16-ц з [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , на користь [PERSON] , [INFO] , стягуються аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 750,00 грн щомісячно, з дня подачі заяви, тобто з 20.10.2016, і до досягнення дитиною повноліття, що підтверджується ксерокопією виконавчого листа (а.с. 3). Неповнолітня дочка сторін по справі [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю [PERSON] , що підтверджується довідкою № 384, виданою МКП «Управляюча компанія «Київська» 05.02.2020 (а.с. 5). [PERSON] , [INFO] , відвідує Комунальний заклад «Дошкільний навчальний заклад № 37 Вінницької міської ради» санаторного типу з 10.08.2018 по цей час. Мати дитини - [PERSON] приймає активну участь у вихованні дитини, відповідально ставиться до батьківських обов`язків, створює належні умови для розвитку дитини. Батько - [PERSON] не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться її розвитком, що вбачається з довідки № 05-01-16/01, виданої 06.02.2020 зазначеним дошкільним навчальним закладом (а.с. 9). Також дочка сторін по справі [PERSON] періодично хворіє, що підтверджується копією виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого (а.с. 8). Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною 1 статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. В частині 2 цієї статті зазначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Пунктом 23 постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що відповідно до ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Відповідно до ст. 183 СК України та ст. 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Такий висновок також узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 5 лютого 2014 року у справі № 6-143цс-13, відповідно до якої вимоги зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватись, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обумовлюватись разовим її здійсненням й відповідно з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження. Аналізуючи вищевикладене, суд вважає, що позовна заява [PERSON] є по суті позовною заявою не про збільшення розміру аліментів, а про зміну способу стягнення аліментів. Вагомими підставами для зміни способу стягнення аліментів є досить малий розмір стягуваних аліментів за рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 2016 року, а саме: 750 грн щомісячно, що станом на даний час не може забезпечити навіть мінімальні потреби дитини. Тому суд вважає необхідним та достатнім для забезпечення задоволення інтересів неповнолітньої дочки сторін по справі [PERSON] , [INFO] , змінити спосіб стягнення аліментів, а саме: зі стягнення аліментів у твердій грошовій сумі на стягнення аліментів в частці від доходу - в розмірі однієї чверті заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня набрання рішенням суду законної сили, і до досягнення дочкою [PERSON] повноліття. Враховуючи неодноразові неявки в судові засідання відповідача, який обізнаний, що в провадженні Вінницького районного суду Вінницької області знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів, неподання відповідачем відзиву на позов, відсутність будь-яких заяв чи клопотань від нього, суд приходить до висновку, що відповідач не оспорює позовних вимог, а тому позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). В порядку ст. 141 ЦПК України у зв`язку з задоволенням позовної заяви позивача, яка звільнена від сплати судового збору, судовий збір в розмірі 840 грн 80 коп. слід стягнути з відповідача на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved