Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до Державного підприємства «Красноармійськвугілля», третя особа Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в місті Димитрові Донецької області, про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 20.12.1976 року по 18.05.1979 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем. 23.01.1979 року під час виконання трудових обовязків він був травмований, отримавши закритий перелом лівої щелепної кістки без зміщення, в звязку з чим після проведення відповідного розслідування йому було видано акт форми Н-1 про нещасний випадок на виробництві та акт розслідування нещасного випадку за формою Н-5. Після проходження курсу лікування стан його здоровя не покращився, так як мав наслідки отриманої травми, що було підтверджено заключним діагнозом Донецького національного медичного університету зрощений перелом величної кістки зліва. Відшкодування моральної шкоди у звязку з цією травмою йому не здійснювалося. Вказуючи на те, що відповідач не забезпечив йому належні безпечні і здорові умови праці, внаслідок чого від отриманої травми він постійно зазнає фізичного болю і страждань, що його дуже пригнічує і завдає душевних переживань, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь в відшкодування моральної шкоди 30000 грн. Всудовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги і суду пояснив, що 23.01.1979 року під час роботи на шахті «Центральна» в/о «Красноармійськвугілля» в результаті нещасного випадку, що трапився з ним, він отримав виробничу травму голови, внаслідок чого 10 днів перебував на амбулаторному лікуванні. За результатами розслідування був складений акт за формою Н-1. Оскільки на той момент здоровя у нього було нормальне і він продовжував працювати, МСЕК не проходив. В 1996 році лікарем-окулістом йому було встановлено діагноз: катаракта посттравматична, в звязку з чим він проходив обстеження в м. Донецьк, де йому було встановлено діагноз: вікова катаракта. Після травми, яку він отримав 23.01.1979 року, в нього виникло захворювання гіперсолєвация, що призводить до сильного слиновиділення, що не дозволяє йому скористатися дешевим протезуванням зубів, а вимагає дорогих протезів, на що коштів у нього немає. Вважає, що дане захворювання є наслідком отриманої травми і вказуючи на те, що він не може вести звичний для людей спосіб життя, оскільки має уникати спілкування і обмежувати своє дозвілля, і через відсутність коштів не може дозволити собі дороге протезування, що призводить до душевних страждань, просить суд стягнути з відповідача на його користь на відшкодування моральної шкоди 30000грн. Також вказує на те, що виданий йому відразу після отримання травми акт про нещасний випадок на виробництві він загубив і тому змушений був знову звернутися на підприємство за його видачею. Вважає, що проходження МСЕК з метою встановлення втрати працездатності є необовязковим, так як існує медичний висновок про те, що його захворювання посттравматичне, наслідки якого зявилися у 2007 році. 13.09.2013 року він отримував направлення на обстеження МСЕК, проте обстеження не пройшов, так як знайомий йому лікар сказав, що, оскільки по іншій травмі, яку він отримав під час роботи на Динасовому заводі йому 09.12.2003 року вже встановлено 10% втрати працездатності, більший процент втрати працездатності МСЕК йому не встановить. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, вважав, що позивачем не надано суду доказів заподіяння йому моральної шкоди. Крім того, звертав увагу суду, що на час отримання позивачем травми чинне на той час законодавство не передбачало відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві, в звязку з чим просив суд в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в місті Димитрові Донецької області до судового засідання не зявився, надавши суду заперечення на позов, в яких висловив позицію про відсутність правових підстав для відшкодування моральної шкоди за травмою 1979 року. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши докази у справі, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач працював на шахті «Центральна» в/о «Красноармійськвугілля» з 20.12.1976 р. по 18.05.1979 р. учнем гірника очисного вибою, гірником очисного вибою з повним робочим днем в шахті (а.с. 8-11). 23.01.1979 року з позивачем під час виконання ним трудових обовязків стався нещасний випадок на виробництві, внаслідок якого позивачу був встановлений діагноз: закритий перелом лів. щелепної кістки б/зміщення, що підтверджується актом № 5 від 20.05.2010 р. та форми Н-1 про нещасний випадок на виробництві, а також записами в амбулаторній картці позивача (а.с.12-15). При вирішенні питання про право потерпілого на відшкодування моральної шкоди суд має враховувати, що таке право виникає в особи з дня першого встановлення їй стійкої втрати працездатності висновком МСЕК. Згідно виписки із амбулаторної картки позивача (а.с. 18) та його пояснень в судовому засіданні, 13.09.2013 року позивача було направлено на проходження МСЕК для встановлення йому процента втрати працездатності у звязку з виробничою травмою, яка сталася 23.01.1979 року, однак, як пояснив в судовому засіданні позивач, МСЕК у звязку з виробничою травмою, яка сталася 23.01.1979 року, він проходити відмовився. Згідно п.5 постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі зясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до п.15 постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам слід мати на увазі, що на правовідносини, які виникли до набрання чинності відповідним законодавчим актом про відшкодування моральної шкоди, обовязок по її відшкодуванню не поширюється, в тому числі й на ті випадки, коли позивач після набрання чинності цим актом ще зазнає моральних чи фізичних страждань від раніше вчинених неправомірних дій. Однак моральна шкода підлягає відшкодуванню, якщо неправомірні дії (бездіяльність) відповідача, що завдають позивачеві моральних або фізичних страждань, почалися до набрання законної сили актом законодавства, яким встановлена відповідальність за заподіяння такої шкоди, і продовжуються після набрання цим актом чинності. Правові норми, якими було передбачене право на відшкодування моральної шкоди, набрали чинності: ст.4401 ЦК Української РСР 1963 року набрала чинності 29.05.1993 року, Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків, були затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 23.06.1993 року № 472, ст.2371 КЗпП України набрала чинності 13.01.2000 року. Оскільки на час настання нещасного випадку з позивачем 23.01.1979 року діюче законодавство не передбачало право працівника на відшкодування моральної шкоди у звязку з нещасним випадком на виробництві і судом не встановлено неправомірних дій відповідача з 23.01.1979 року до набрання чинності законодавчими актами про право на відшкодування моральної шкоди внаслідок нещасного випадку, а також враховуючи, що позивач взагалі не проходив МСЕК у звязку з отриманою 23.01.1979 року виробничою травмою і йому відповідною комісією не була встановлена стійка втрата працездатності за цією травмою, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди внаслідок отриманої позивачем 23.01.1979 року виробничої травми необхідно відмовити. На підставі ст.4401 ЦК Української РСР 1963 року, ст.2371 КЗпП України, Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.06.1993 року № 472,

Outcome: dismissed