Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача [PERSON] на його користь основну суму боргу за Договором № 01/04-11/з відсоткової позики від 15 квітня 2011р. в розмірі 570 000 дол. США, проценти за вказаним договором в розмірі 402 466,85 дол. США, 3 % річних за неповернення позики в розмірі 53 876,71 дол. США, витрат на правову допомогу в розмірі 7 500 грн., судовий збір у розмірі 3654 грн. 16 жовтня 2015 року Голосіївським районним судом м. Києва було прийнято заочне рішення, яким позов задоволено частково; стягнуто із відповідача основну суму боргу за Договором № 01/04-11/з відсоткової позики від 15 квітня 2011р. в розмірі 12 363 652 грн. 26 коп., процентів в розмірі 8 729 754 грн. 70 коп., 3% річних за неповернення позики в розмірі 1 168 619 грн. 13 коп., судового збіру в розмірі 3 654 грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 7 500 грн., а всього 22 273 180 грн. 09 коп., в задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено. У червні 2016 року відповідачем було подано заяву про перегляд заочного рішення, і ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва вказане заочне рішення було скасовано, а справу призначено до нового розгляду. В ході розгляду справи Позивачем було подано заяву про зменшення позовних вимог, з урахуванням якої просив стягнути з відповідача на його користь основну суму боргу за Договором № 01/04-11/з відсоткової позики від 15 квітня 2011р. в розмірі 570 000 дол. США, проценти за вказаним договором в розмірі 402 466,85 дол. США, 3 % річних за неповернення позики в розмірі 53 876,71 дол. США, та судовий збір у розмірі 3654 грн. В обґрунтування позову позивач вказував, що 15.04.2011 року між ним та відповідачем було укладено Договір № 01/04-11/з відсоткової позики, відповідно до якого позивач в порядку та на умовах, визначених Договором, надав Позичальнику позику в сумі 570 000 дол. США, а останній зобов'язався прийняти позику і повернути названу позику Позикодавцеві у визначений Договором строк, а також сплачувати відсотки за весь період надання позики в строки і розмірах, які передбачені умовами Договору в строк до 15 квітня 2015 року. Позивач виконав всі умови передбачені вказаним договором, однак відповідач в порушення зобов'язань не повернув у визначений договором строк грошові кошти, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача позовні вимоги не визнав у повному обсязі, посилаючись на часткове погашення заборгованості в період з 2008 року по 2015 рік в розмірі 230 000 доларів США та 10 000 гривень, а також на неправильний розрахунок відсотків за користування позикою і на неправомірність стягнення трьох відсотків річних, і просив залишити їх без задоволення у повному обсязі. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що між позивачем по справі [PERSON], як Позикодавцем та відповідачем [PERSON], як Позичальником, було укладено Договір № 01/04-11/з відсоткової позики від 15 квітня 2011р., відповідно до п. 1.1. якого Позикодавець в порядку та на умовах, визначених Договором, надає Позичальнику позику в сумі 570 000 дол. США готівкою, а останній зобов'язується прийняти позику і повернути позику Позикодавцеві у визначений Договором строк, а також сплачувати відсотки за весь період надання позики в строки і розмірах, які передбачені умовами Договору. Згідно із п.1.ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з п. 2.2. Договору № 01/04-11/з відсоткової позики від 15 квітня 2011р. - щомісячний розмір відсотків по Договору складає 1,42% від розміру позики (17% річних) або 8 000 дол. США (97 000 дол. США в рік). Згідно з п. 3.2. договору - кінцевою датою повернення позики є 15 квітня 2012 року. З розписки від 15 квітня 2011 року вбачається, і сторонами визнано, що [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в якості позики в розмірі 570 000 доларів США. Судом встановлено і сторонами визнано, що відповідач частково розрахувався із позивачем 10 листопада 2011 року - в розмірі 10 000 гривень та в період з 2008 року по 2015 рік - на загальну суму в розмірі 230 000 доларів США, що підтверджується відповідними наявними в матеріалах справи розписками. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Враховуючи наведене та з огляду на часткове погашення заборгованості відповідачем у розмірі 10 000 гривень (10.11.2011 року, що становило 1 253 долари США) 230 000 доларів США (в період з 2008 року по 2015 рік), суд вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 338 747 долари США в якості заборгованості за Договором позики. Крім того, суд приходить до висновку про необхідність стягнення зазначеної суми заборгованості в національній валюті - гривні, виходячи з наступного. За змістом п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення в цивільній справі» суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і порядку, встановлених законом (частина 2 ст. 192 ЦК, ч.3 ст. 533 ЦК, Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Згідно з ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом . Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадку, порядку та на умовах встановлених законом . В п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що згідно з ч. 1 ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. З офіційного веб-сайту Національного банку України вбачається, що станом на 03 жовтня 2016 року офіційний курс гривні до долара США складає 2593.6893 гривень за 100 доларів США. Таким чином із відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за Договором № 01/04-11/з в розмірі 8 783 709,71 гривні. Також, суд відхиляє доводи позивача стосовно першочерговості погашення заборгованості за відсотками за користування позикою, оскільки вони не відповідають дійсності та умовам Договору, так як відповідно до пункту 2.3 повернення коштів позичальником Позикодавцеві зараховується в рахунок зменшення тіла кредиту, і на суму, що залишилася, пропорційно нараховуються відсотки за користування позикою. Стосовно стягнення відсотків за користування позикою суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У відповідності до ст. 611 ЦК України за порушення зобов'язання наступають правові наслідки, передбачені ст.ст. 624, 625 ЦК України, тобто при порушенні зобов'язань боржник повинен сплатити кредитору борг, та неустойку у вигляді пені та штрафу, що передбачена умовами договору. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із частиною 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Судом неодноразово запропоновано стороні позивача надати коректний розрахунок відсотків за користування позикою, з урахуванням часткового погашення заборгованості відповідачем, як то прямо встановлено пунктом 2.3. Договору, проте сторона позивача не виконала свого процесуального обов'язку, покладеного на неї судом. З огляду на те, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження стягнення із відповідача на користь позивача точної cуми відсотків за користування позикою, а також враховуючи те, що відповідач заперечує проти задоволення вказаної вимоги з цієї ж підстави, суд вважає, що вказана позовна вимога про стягненню відсотків за користування позикою задоволенню не підлягає. Стосовно стягнення із відповідача на користь позивача трьох відсотків річних, суд вважає, що вказана позовна вимога також не підлягає задоволенню, виходячи із такого. Пунктом 5.2 Договору чітко передбаченi правові наслідки за порушення зобовязання, зокрема, зазначено, що «при порушенні Позичальником строку повернення позики він повинен сплатити Позикодавцеві пеню в розмірі 0,5 (одного) % від розміру позики за кожний день прострочення повернення». Статтею 61 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Таким чином, враховуючи те, що договором встановлено конкретну відповідальність відповідача за порушення зобов'язання, до відповідача можна було застосувати лише таку міру відповідальності. Позовна вимога про стягнення із відповідача на користь Позивача трьох відсотків річних замість передбаченої пені є такою, що не відповідає вимогам ст. 61 Конституції України та ст. 611 ЦК України, і тому не підлягає задоволенню. Крім того, саме така позиція вказана у постановах ВСУ від 1 липня 2014 року у справах № 3-31гс14 та № 3-32гс14. До того ж, вказана позиція офіційно висловлена Верховним Судом України в узагальненнях «Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві», відповідно до якої: «приписи ст. 625 ЦК про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов'язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили іншого розміру процентів річних». Таким чином, позовна вимога про стягнення трьох відсотків річних задоволенню не підлягає. Встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини, підтверджуються дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 3654 грн. На підставі ст. 61 Конституції України, ст.ст. 192, 526, 533, 611, 625, 1046-1049 ЦК України, п.п. 3, 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», п.п. 2.2., 2.3., 3.2., 5.2. Договору № 01/04-11/з відсоткової позики від 15 квітня 2011 року,

Outcome: partial