Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення заробітної плати та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог вказує, що він з 02.06.2015 р. по 15.03.2018 р. працював у банку відповідача на посаді головного спеціаліста відділу банківської безпеки філії - Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк». Звільнений за посади за власним бажанням. До його обов'язків входили, зокрема організація та контроль за роботою служби охорони банку та інкасаторської служби. Так, наприклад, він є особою, відповідальною за видачу та приймання зброї від співробітників інкасаторської служби банку, що підтверджується відповідними документами, зокрема, посадовою інструкцією. Кожної зміни вранці має провести інструктаж з кожним інкасатором та видати йому під розпис одиницю зброї (загалом дана служба використовує коротко ствольну нарізну зброю - пістолети). А ввечері, після закінчення зміни він також під розпис приймає та перевіряє комплектність та ін. даної зброї. Зазначає, що графік його роботи є досить «змінним» і досить часто він має виходити на роботу у вихідні та святкові дні, оскільки у вихідні кожного дня інкасаторська служба обслуговує більше 50 торгових точок, здійснюючи інкасацію готівки в різних магазинах та ін. Невиконання обов'язків перед вказаними торговими організаціями з боку банку, загалом, має тягнути за собою великі штрафні санкції і саме тому керівництво відповідача фактично кожних вихідних примушує його та інших співробітників виходити на роботу у святкові та вихідні дні, які для нього, зокрема, офіційно не є робочими. При цьому відповідачем, не дивлячись на вимоги про його роботу у вказані дні, у супереч нормам діючого законодавства, ЗУ «Про оплату праці», КЗпП України та ін. не проводиться облік даних днів як робочих та не проводиться оплата за них відповідно до вказаних норм (мається на увазі те, що робота у святкові та вихідні дні має оплачуватись у подвійному розмірі). Вказує, що він неодноразово звертався до свого керівництва у письмовій формі та шляхом подання службових записок та заяв у електронному вигляді т. я. специфіка роботи банку передбачає таку «форму спілкування» із-за того, що головний підрозділ нашого банку розташований у м. Києві. Останнього разу своїм листом від 14.03.2018 р. відповідач відмовив йому у вказаній виплаті з досить цинічним посиланням на те, що така оплата здійснюється лише за умови виданні відповідного наказу по філії, який у свою чергу мав би бути погоджений із профспілковим комітетом банку. Вказане вважає грубим порушенням норм діючого законодавства та Конституції України, зокрема. Відповідно до довідки №10321-11/0501 від 11.04.2018 р. його середньоденна заробітна плата складає 226, 71 грн. за день. Вважає, що відповідач має сплатити йому за відпрацьовані дні наступну заробітну плату: 226,71 грн. * 108 відпрацьованих вихідних днів * 2 (двократний розмір за роботу у вихідні дні) = 48969,36 грн. Вказує, що в його випадку вказаний період не було ані оплачено у відповідному розмірі, ані обліковано як робочі дні з метою у подальшому отримання ним т. з. «відгулів», тобто вихідних днів, що є грубим порушенням діючого законодавства про працю. Крім того, своїми діями відповідач завдав йому певних проблем, а саме невиплатою заробітної плати за відпрацьовані вихідні дні, позбавив його засобів для життя. Постійна робота у вихідні та святкові дні призводила його до сімейних скандалів з дружиною, оскільки вона постійно докоряє йому тим, що вони не можуть із-за його роботи навіть спланувати поїздки до родичів чи на відпочинок у вихідні з дітьми та іншим членами родини. Просить суд стягнути з відповідача, ПАТ «Державний ощадний банк України», на його користь суму заробітної плати у розмірі 48969,36 гривень, суму в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000,00 гривень, суму в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 8000,00 грн. В судове засідання сторони не викликалися. Учасники справи не скористались правом подати клопотання про проведення судового засідання з викликом сторін, у зв'язку з чим згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Так, представник відповідача до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», надала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позивач у своїй позовній заяві стверджує про виконання ним роботи у вихідні та святкові дні та необхідність виплати йому заробітної плати, за 108 робочих днів у подвійному розмірі, а саме в сумі 48969,36 грн. Як доказ виконання ним роботи в ці дні позивачем надано копії «Журналу проведення інструктажів» та «Книги обліку видачі/приймання вогнепальної зброї». Вважає, що Позивачем не надано належних доказів про залучення до роботи у вихідні і святкові дні, виходячи з наступного: Позивачем не могла здійснюватися робота у вихідні та святкові дні у квітні-травні 2018 року, оскільки наказом № 633-к від 12 березня 2018 року з 15 березня 2018 року Позивача було звільнено на власним, бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП України. Позивачем не надано відповідних документів (наказів, табелів обліку) про роботу у вихідні та святкові дні. До того ж, позивач сам стверджує, що службові записки про необхідність роботи у вихідні дні на ім'я начальника управління він не надавав, відповідні накази не видавались, і відмітки в табелі обліку використання робочого часу відсутні. Вказує, що облік використання робочого часу має бути підтверджений відповідними первинними бухгалтерськими документами, форми й порядок яких встановлені відповідними нормативними документами. Як зазначено у п. 16.4. Колективного договору АТ «Ощадбанк» для обліку використання робочого часу усіх категорій працюючих Банку, контролю за дотриманням працівниками встановленого Правилами внутрішнього трудового розпорядку режиму робочого часу, отримання даних про відпрацьований час, розрахунку заробітної плати, а також для складання статистичної звітності з праці в установах Банку застосовуються табелі обліку використання робочого часу. У табелі обліку робочого часу по числах місяця відмічаються дні явок та неявок працівників на роботу: тривалість роботи у годинах та хвилин кожного, чергові, навчальні відпустки, відпустки по догляду за дитиною, інші невиходи. Причини невиходів на роботу відображаються відповідною умовною позначкою - літерою. Зазначає, що доводи позивача, що доказом перебування на робочому місці можуть бути дані з «Журналу проведення інструктажів» та «Книги обліку видачі/приймання вогнепальної зброї», оскільки вони, перш за все, слугують для обліку проведення цільових інструктажів працівників сектору інкасації та перевезення валютних цінностей та обліку руху вогнепальної зброї, і не є першоджерелом обліку робочого часу, в той час як табель обліку робочого часу є первинним документом щодо обліку розрахунків з персоналом. Отже, сам по собі факт перебування на роботі не може свідчити про виконання трудових обов'язків протягом 8-годинного робочого дня на вимогу роботодавця. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди представник відповідача вказує, що посилання Позивача на те, що своїми протиправними діями відповідач спричинив йому моральну шкоду є безпідставним. Зазначає, що підставою для відшкодування моральної шкоди є моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв'язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. Ці обставини повинні бути належно доведені. Не відповідає змісту ст. 237-1 КЗпП стягнення з власника моральної шкоди лише на підставі заяви про наявність такої шкоди, якщо немає обставин, зазначених у частині першій ст. 237-1 КЗпП (моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і необхідності додаткових зусиль для організації працівником свого життя). Як вбачається з позову, на думку Позивача його права порушувалися з вересня 2015 року при цьому він продовжував працювати та звільнився лише в березні 2018 року за власним бажанням. Таким чином, майже три роки позивач ходив на роботу, отримував заробітну плату, перебував у відпустках, тобто вів звичайний для всіх найманих працівників спосіб життя. Дана обставина свідчить про відсутність моральних страждань працівника, відсутність втрати нормальних життєвих зв'язків, або необхідність для, працівника додаткових зусиль для організації свого життя. Підкреслює, що враховуючи відсутність в діях Відповідача порушень законних прав Позивача, як зазначено вище, то підстави для їх поновлення чи застосування відповідальності до Відповідача відсутні, а отже, правові підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні. Просить в задоволенні позову [PERSON] до АТ «Ощадбанк» про стягнення заробітної плати та моральної шкоди відмовити в повному обсязі. Суд, дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України регламентовано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що з 02.06.2015 р. по 15.03.2018 р. позивач [PERSON] працював у банку відповідача на посаді головного спеціаліста відділу банківської безпеки філії - Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк». Звільнений з посади за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України, що вбачається з наказів № 1463/К від 27.05.2015 р. про прийняття на роботу та № 633-к від 12.03.2018 р. про звільнення (а.с. 11, 12). Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадяться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. Як встановлено з письмових матеріалів справи, при звільненні позивача був проведений розрахунок, який він вважає таким, що проведений в неповному обсязі, адже між сторонами існує спір щодо належних працівникові сум при звільненні, а саме за роботу в вихідні та святкові дні. Так, відповідно до посадової інструкції головного спеціаліста відділу банківської безпеки філії - Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк», затвердженою заступником начальника управління - начальником відділу банківської безпеки філії - Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» [PERSON], до обов'язків [PERSON] входили, зокрема, організація та контроль за роботою служби охорони банку та інкасаторської служби. Відповідач був відповідальною особою за видачу та приймання зброї від співробітників інкасаторської служби банку. (а.с. 13-17). Згідно з відповіді від 14.03.2018 р. за вих. № 103.28-13/23800/2018-03/вих. на лист-звернення позивача (а.с. 18-20), відповідач, в особі начальника управління [PERSON], роз'яснив позивачу [PERSON], що у філії - Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» запроваджено п'ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. Підсумковий облік робочого часу запроваджений лише для деяких категорій персоналу. Для виходу на роботу у вихідні, святкові дні, необхідно видання відповідного наказу по філії за узгодженням з профсоюзним комітетом. Наказів про вихід на роботу в ті дні, які вказує позивач, немає. (а.с. 21). Статтею 50 КЗпП передбачено, що нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Підприємства і організації при укладенні колективного договору можуть встановлювати меншу норму тривалості робочого часу, ніж передбачено в частині першій цієї статті. Стаття 52 КЗпП установлює для працівників п'ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. Причому зазначено, що тривалість щоденної роботи (зміни) при п'ятиденному робочому тижні має бути визначена правилами внутрішнього трудового розпорядку або графіками змінності, які затверджує власник або уповноважений ним орган за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації (далі - підприємство) з додержанням установленої тривалості робочого тижня. Стаття 52 КЗпП також встановлює, що на тих підприємствах, де за характером виробництва та умовами роботи запровадження п'ятиденного робочого тижня є недоцільним, встановлюється шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем. При шестиденному робочому тижні тривалість щоденної роботи не може перевищувати 7 годин при тижневій нормі 40 годин, 6 годин при тижневій нормі 36 годин і 4 годин при тижневій нормі 24 години. П'ятиденний або шестиденний робочий тиждень встановлюється роботодавцем спільно з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) з урахуванням специфіки роботи, думки трудового колективу. Оскільки відповідно до статті 13 КЗпП та статті 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 01.07.1993 № 3356-ХІІ (далі - Закон № 3356) колективний договір на підприємстві має регулювати режими роботи, тривалість робочого часу відпочинку, то, як правило, тривалість робочого тижня (п'ятиденний чи шестиденний), тривалість щоденної роботи при п'ятиденному робочому тижні та вихідні дні на підприємстві визначають у колективному договорі. Як зазначено у п. 16.4. Колективного договору АТ «Ощадбанк» від 08.02.2011 р., для обліку використання робочого часу усіх категорій працюючих Банку, контролю за дотриманням працівниками встановленого Правилами внутрішнього трудового розпорядку режиму робочого часу, отримання даних про відпрацьований час, розрахунку заробітної плати, а також для складання статистичної звітності з праці в установах Банку застосовуються табелі обліку використання робочого часу. У табелі обліку робочого часу по числах місяця відмічаються дні явок та неявок працівників на роботу: тривалість роботи у годинах та хвилин кожного, чергові, навчальні відпустки, відпустки по догляду за дитиною, інші невиходи. Причини невиходів на роботу відображаються відповідною умовною позначкою - літерою. Умовні позначення видів затрат робочого часу та невиходів на роботу наведено у типовій формі № 11-5 табелю обліку використання робочого часу, затвердженого наказом Державного комітету статистики України від 05.12.2008р. № 489. (а.с. 133-145). Отже, облік використання робочого часу має бути підтверджений відповідними первинними бухгалтерськими документами, форми й порядок яких встановлені відповідними нормативними документами, зокрема, наказом Держкомстату України від 05.12.2008р. № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» (далі - Наказ № 489), передбачені типові форми: № П-5 «Табель обліку використання робочого часу», № П-6 «Розрахунково-платіжна відомість працівника», № П-7 «Розрахунково-платіжна відомість (зведена)». Відповідно до Наказу № 489 форма табеля носить рекомендаційний характер і складається із мінімальної кількості показників, необхідних для заповнення форм державних статистичних спостережень. За необхідності форма може бути доповнена іншими показниками, необхідними для обліку робочого часу на підприємстві. У табелі має бути відображено фактичну тривалість відпрацьованого робочого часу за кожний робочий день (зміну) за графіком роботи конкретного працівника. Так, у колонці «Відпрацьовано годин, всього, з них вихідні, святкові» відображається кількість годин, відпрацьованих у вихідні, святкові та неробочі дні. Отже табелі обліку робочого часу, які містяться в матеріалах справи відповідають вимогам наказу Держкомстату від 05.12.2008 № 489, проте відмітки про роботу у вихідні або святкові дні позивача в табелях обліку використання робочого часу відсутні (а.с.147-177). Крім того, матеріали справи не містять відповідних документів про роботу позивача у вихідні та святкові дні, зокрема, службових записок про необхідність роботи у вихідні дні на ім'я начальника управління, відповідних наказів та відповідних відміток в табелі обліку робочого часу. Суд не бере до уваги доводи позивача, що доказом перебування на робочому місці та виконання при цьому трудових обов'язків можуть бути дані з «Журналу проведення інструктажів» та «Книги обліку видачі/приймання вогнепальної зброї», оскільки вони, перш за все, слугують для обліку проведення цільових інструктажів працівників сектору інкасації та перевезення валютних цінностей та обліку руху вогнепальної зброї, і не є першоджерелом обліку робочого часу, та спростовується табелем обліку робочого часу, який є первинним документом щодо обліку розрахунків з персоналом, а тому не є належним та допустимим доказом виконання трудових обов'язків протягом 8-годинного робочого дня на вимогу роботодавця. Інших доказів позивачем щодо неправильного проведення нарахувань відповідачем не надано. Також позивачем заявлено вимогу про стягнення моральної шкоди у розмірі 50 000 гривень. Згідно статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки в ході судового розгляду позивачем не доведено, а судом не здобуто доказів порушення прав позивача відповідачем, відповідно відсутні підстави для стягнення в користь позивача моральної шкоди. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу. Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Судовий збір за подання позову, від сплати якого позивач звільнений віднести на рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed