Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Вінницького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Квартирно-експлуатаційного відділу міста Вінниці Міністерства оборони України, про визнання незаконним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії. \~ \~ \~ \~Позовні вимоги мотивовано тим, що [PERSON] з 01.08.1985 по 04.04.1992 проходив службу у Збройних силах та був звільнений у запас у зв`язку із скороченням штату, що підтверджується випискою із послужного списку. \~ \~ \~ \~З огляду на ці обставини позивач перебував на квартирному обліку військовослужбовців для поліпшення житлових умов спочатку за місцем проходження служби, а потім з огляду на розформування військової частини у м. Вінниці. \~ \~ \~ \~25.09.2020 позивача було знято з квартирного обліку. \~ \~ \~ \~Вказані дії позивач вважає незаконними, а тому звернувся до суду із даним позовом, в якому просить визнати незаконними та скасування рішення житлової комісії [INFO] , оформлене протоколом №7 від 25 вересня 2020 року про зняття з обліку для поліпшення житлових умов при [INFO] [PERSON] , наказ військового комісара [INFO] від 30 вересня 2020 року №475 про затвердження цього рішення, а також зобов`язати житлову комісію [INFO] поновити [PERSON] на квартирному обліку з моменту зарахування на квартирний облік. \~ \~ \~ \~У судовому засіданні представник позивача адвокат Найчук О.Є. позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві (а.с.1-3) та відповіді на відзив (а.с.46-47). Додатково суду пояснила, що [PERSON] постійно проживав у гуртожитку у м. Вінниці, власним житлом не забезпечений на день розгляду справи. \~ \~ \~ \~У судовому засіданні представники відповідача за довіреністю [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги не визнали, просили відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов (а.с.34-36), з якими вони погоджуються. Додатково зазначили, що знявши позивача з квартирного обліку, відповідач виправив помилку, яку допустила житлова комісія при його взятті на облік. \~ \~ \~ \~У судовому засіданні представник третьої особи за довіреністю Рибак Н.Б. не заперечила проти позовних вимог в частині скасування рішення житлової комісії та поновлення його на квартирному обліку з 2010 року. Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Так, у судовому засіданні достовірно встановлено, що 01 серпня 1985 року через Замостянський РВК м. Вінниці призвано на військову службу [PERSON] згідно із випискою із послужного списку (а.с.7). 04 квітня 1992 року позивача виключено зі складу 308 учбової дорожньої бригади ПДСУ ОВС СНІ (а.с.7). Згідно із довідкою Квартирно-експлуатаційного відділу м. Тернопіль від 01 грудня 2016 року №1135, за період проходження військової служби у військовій частині [NUMBER] з 24.06.1990 по 04.04.1992 старший лейтенант [PERSON] житловою площею за рахунок Міністерства оборони України не забезпечувався (а.с.10). При цьому згідно із довідкою Квартирно-експлуатаційного відділу м. Тернопіль від 20 березня 2003 року №11/2/154 старший лейтенант запасу [PERSON] перебував на квартирному обліку у військовій частині [NUMBER] з 14 вересня 1991 року складом сім`ї 2 особи. Проживав у гуртожитку. У списках осіб, які мають право на першочергове, позачергове отримання жилих приміщень не перебував (а.с.11). У подальшому, а саме у квітні 1992 року військову частину [NUMBER] розформовано, на її фонди 15 вересня 1992 року передислоковано військову частину [NUMBER] . У 1995 році військовій частині [NUMBER] надано нове найменування [NUMBER] , а у 2003 році її розформовано (а.с.9). Рішення про зняття позивача з квартирного обліку Квартирно-експлуатаційним відділом м. Тернопіль у зв`язку із розформуванням військової частини не приймалось, докази протилежного у матеріалах справи відсутні. Згідно із відміткою у паспорті громадянина України серії [NUMBER] , виданого Замостянським РВ УМВС України у Вінницькій області 19 січня 2001 року на ім`я [PERSON] , останній з 22 січня 2001 року зареєстрований у [ADDRESS] у гуртожитку (а.с.5-6). Аналогічні відомості викладено у довідці ТОВ «ЖЕО» від 21.01.2020 №43 (а.с.49). До цього часу, а саме у період з 25.02.1967 по 22.01.2001 позивач був зареєстрований у [ADDRESS] згідно з довідкою ТОВ «ЖЕО» від 04.02.2020 №88 (а.с.48). Доказів проживання позивача в іншому місці, у тому числі за межами міста Вінниця (окрім часу проходження військової служби у Тернопільській області), суду надано не було. Згідно з довідкою відділу з обліку та розподілу житла Вінницької міської ради №Т-19121-16 від 29.04.2009 військовослужбовець, звільнений в запас, [PERSON] згідно з рішенням міськвиконкому від 29.01.1993 №8 був взятий на квартирний обліку при міськвиконкомі в чергу військовослужбовців, звільнених в запас або у відставку, однак знятий з квартирного обліку згідно з поданою ним заявою. Житловою площею не забезпечувався (а.с.50). Також позивач не використовував житловий чек для приватизації житлового фонду станом на 07.05.2019 згідно з відповідною довідкою АТ «Ощадбанк» (а.с.51). На день прийняття оскаржуваного рішення позивач житловою площею не був забезпечений, що не заперечувалось відповідачем, а тому в силу ч.1 ст.82 ЦПК України не потребує доведення. Крім цього, особову справу позивача №15243 також не було надано для огляду суду у зв`язку із присвоєнням йому грифу таємності. Разом із тим, на засіданні житлової комісії [INFO] від 25.09.2020 на порядку денному розглянуто документи та прийняття рішення щодо зняття з квартирного обліку при [INFO] [PERSON] . Усі 5 членів комісії проголосували за зняття, «проти» - 0 (а.с.12). Наказом військового комісара [INFO] №475 від 30.09.2020 затверджено відповідне рішення житлової комісії (а.с.13). У судовому засіданні було допитано свідків [PERSON] і [PERSON] , які суду повідомили, що позивача було звільнено з роботи у зв`язку із скороченням та знято з обліку. Підставою для зняття позивача з квартирного обліку стала виявлена помилка при його поставленні на обліку, на яку звернуло їх увагу Міністерство оборони України. В іншій частині надані свідками пояснення не вказували на будь-які факти, очевидцями яких вони були, а стосувались їх власної оцінки правомірності взяття позивача на квартирний облік, що не є предметом доказування у даній справі. Юридичною підставою для зняття позивача з квартирного обліку, як зазначено в оскаржуваному рішенні, стали вимоги постанови Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року №1081 «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» (із змінами). Однак посилання на конкретне положення (пункт, підпункт) підзаконного нормативно-правового акту відсутнє (а.с.12-13). У відзиві на позов зазначено, що причиною зняття позивача з квартирного обліку стала необґрунтованість рішення про зарахування позивача на загальну та позачергову чергу з 29.01.1993, що оформлено протоколом житлової комісії №8 від 08.06.2010. Відповідний протокол суду надано не було, однак сторони не заперечили його зміст у частині фактичного поставлення позивача на облік з 29.01.1993, а тому ця обставина не підлягає доказуванню згідно з ч.1 ст. 82 ЦПК України. На думку відповідача, необґрунтованість полягала у тому, що ці рішення було прийнято за відсутності документів, на підставі яких позивача вперше було поставлено на квартирний облік (рішення відповідної житлової комісії та наказ про постановку на облік). Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ч.1 ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами. При цьому, відповідно до ч.9 ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а вразі її розформування - у військових комісаріатах і квартирно-експлуатаційних частинах районів та користуються правом позачергового одержання житла. Аналогічна (у частині, що стосується позивача) норма існувала і у первинній редакції ч.9 ст.12 закону, яка діяла на час перебування позивача на військовій службі: «Офіцери, прапорщики, мічмани і військовослужбовці надстрокової служби, що мають вислугу не менше 20 років, при звільненні з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку із скороченням чисельності або штату військовослужбовців, а також військовослужбовці, які стали інвалідами I чи II групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули чи померли або пропали безвісти під час проходження служби, мають право на безплатне одержання в особисту власність жилого приміщення, яке вони займають в будинках державного житлового фонду». У свою чергу, статтями 34, 37 ЖКУРСР визначено, що потребуючими поліпшення умов визнаються громадяни, забезпечені житловою площею нижчою за рівень, визначений чинним законодавством, а облік таких осіб здійснюється за їх місцем роботи або за їх місцем проживання. Статтею 39 ЖК УРСР передбачено порядок взяття громадян на облік потребуючих поліпшення житлових умов: - за місцем проживання виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті; - за місцем роботи спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації і відповідного профспілкового комітету. При цьому беруться до уваги рекомендації трудового колективу. Тобто, в структурі правової норми, з якої складається стаття 39 ЖК УPCP чітко вбачається законодавчий поділ взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, на два види, у залежності від суб`єкта прийняття рішення про зарахування на квартирну чергу, а саме облік за місцем проживання та облік за місцем роботи. Статтею 37 ЖК УРСР визначається облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, за місцем роботи. Так, облік потребуючих поліпшення житлових умов громадян, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, що мають житловий фонд і ведуть житлове будівництво або беруть пайову участь у житловому будівництві, здійснюється за місцем роботи, а за їх бажанням також і за місцем проживання. Відповідно до статті 38 ЖК УРСР порядок обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, встановлюється законодавством Союзу PCP, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української PCP. Зокрема, до правовідносин щодо обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов застосовуються, в тому числі, положення Постанови Ради Міністрів Української РСР і Української Республіканської Ради професійних спілок від 11.12.1984 за №470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» (далі Постанова №470), а саме п. 3, зобов`язано виконавчі комітети місцевих Рад народних депутатів, профспілкові органи, міністерства, державні комітети і відомства УРСР, а також підприємства, установи, організації незалежно від їх підпорядкованості суворо додержуватися Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР. Пунктом 22 Постанови №470 передбачено, що громадяни вважаються взятими на квартирний облік: у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів - з дня винесення рішення виконавчого комітету, за місцем роботи - з дня винесення спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації і відповідного профспілкового комітету, затвердженого виконавчим комітетом місцевої Ради. При одночасному розгляді заяв кількох осіб їх черговість на одержання жилих приміщень визначається за датою подання ними заяви з необхідними документами. Крім цього, правовідносини, що склалися між сторонами регулюються також Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 №1081 (далі Порядок) та Інструкцією про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженою Наказом Міністра Оборони України №380 від 31.07.2018, який зареєстровано в Мінюсті України 06.09.2018 за №1020/32472 (далі Інструкція). Зокрема, щодо підстав для зняття з квартирного обліку, то вони, в першу чергу, передбачені статтею 40 ЖК УРСР. Так, громадяни знімаються з обліку потребуючих поліпшення житлових умов у випадках: 1) поліпшення житлових умов, внаслідок якого відпали підстави для надання іншого жилого приміщення; 1-1) одноразового одержання за їх бажанням від органів державної влади або органів місцевого самоврядування грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення у встановленому порядку; 2) виїзду на постійне місце проживання до іншого населеного пункту; 3) припинення трудових відносин з підприємством, установою, організацією особи, яка перебуває на обліку за місцем роботи, крім випадків, передбачених законодавством Союзу PCP, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української PCP; 4) засудження до позбавлення волі на строк понад шість місяців, заслання або вислання. Ширший перелік підстав для зняття з обліку передбачено п. 26 Постанови №470: «Громадяни знімаються з квартирного обліку у випадках: 1) поліпшення житлових умов, внаслідок якого відпали підстави для надання іншого жилого приміщення; 2) виїзду на постійне місце проживання до іншого населеного пункту; 3) припинення трудових відносин з підприємством, установою, організацією особи, яка перебуває на обліку за місцем роботи, крім випадків, передбачених законодавством Союзу РСР, Житловим кодексом УРСР, пунктом 29 цих Правил та іншими актами законодавства Української РСР; 4) засудження до позбавлення волі на строк понад шість місяців, заслання або вислання; 5) подання відомостей, що не відповідають дійсності, які стали підставою для взяття на облік, або неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про взяття на облік; 6) скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи; 7) одноразового отримання від органів державної влади або органів місцевого самоврядування грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення». Разом із тим на рівні Постанови №470 передбачена ще одна альтернативна процедура, яка відмінна від зняття з обліку, - виключення зі списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень. Підставами для такого виключення згідно із п. 28 Порядку є необґрунтоване включення до цих списків або втрата відповідного права першочергового одержання жилих приміщень. Отже, положеннями Постанови №470 взагалі не передбачено зняття з квартирного обліку з підстав необґрунтованого взяття на облік з такої підстави можливо лише виключити особу зі списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень. У Порядку, як у спеціальному підзаконному нормативно-правовому акті, який стосується саме квартирного обліку військовослужбовців, також передбачені підстави для зняття з квартирного обліку: поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала потреба в наданні житла; засудження військовослужбовця до позбавлення волі на строк понад шість місяців, крім умовного засудження; звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем; подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік; в інших випадках, передбачених законодавством (п.30). Суд наголошує на тому, що і за Порядком, на який послався відповідач при знятті позивача із квартирного обліку, такої підстави для зняття з квартирного обліку як необґрунтованість взяття на облік немає. Хоча, відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. При цьому, при розгляді справи судом не встановлено наявність жодної із передбачених п.\~30 Порядку підстав для зняття позивача з квартирного обліку. Зокрема, потреба у наданні йому житла не відпала, так як він не забезпечений житлом, позивач не був засуджений, не був звільнений з військової служби у зв`язку із службовою необхідністю чи систематичним невиконанням умов контракту (не проходив військову службу за контрактом взагалі), не подавав для зарахування на облік відомостей, які не відповідають дійсності. Також суд звертає увагу на те, що підставою для зняття з квартирного обліку за ст. 40 ЖК УРСР та п. 26 Постанови №470 є саме виїзд на постійне місце проживання до іншого населеного пункту, а не відсутність документального підтвердження про постійне місце проживання на території м. Вінниці. Судом не встановлено, що позивач вибував після звільнення в запас на постійне місце проживання до іншого населеного пункту за межами м.\~Вінниці. Більше того, така підстава для зняття з квартирного обліку не зазначена в оскаржуваному рішенні та навіть у Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 №1081, на який міститься посилання у оскаржуваному рішенні. Крім цього, у постанові від 03 лютого 2021 року у справі №466/8046/18 Верховний Суд висловив правову позицію, що згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами інших інстанцій: «Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. В оцінці правильності застосування зазначених норм права Верховний Суд виходить з того, що житловим законодавством визначено умови для реалізації особами закріпленого конституційного права на житло у спосіб визнання їх такими, що потребують покращення житлових умов, а для постановки на квартирний облік по місцю проходження військової служби підзаконним нормативним актом ставитися умова про реєстрацію місця проживання, то така умова суперечить приписам частини другої статтям 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та статті 33 Конституції України, яка гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність реєстрації місця проживання особи самі по собі не можуть бути підставою для відмови у реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі для осіб, які набули статусу внутрішньо переміщеної особи». А тому відповідні доводи відповідача щодо відсутності у матеріалах справи документів на підтвердження місця реєстрації позивача з 29.01.1993 суд відхиляє як безпідставні, необґрунтовані та такі, що не відносяться до предмету доказування у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Отже, суд приходить до висновку, що при прийнятті рішення житловою комісією не було передбачених законодавством підстав для зняття позивача з квартирного обліку, а тому відповідне рішення, оформлене протоколом №7 від 25 вересня 2020 року, є незаконним та підлягає скасуванню. Як наслідок підлягає скасуванню і наказ військового комісара від 30 вересня 2020 року №475, яким це рішення затверджено. Помилковість взяття на облік не є підставою для зняття особи з обліку згідно з законом. Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Позовна вимога про зобов`язання відповідача поновити [PERSON] на квартирному обліку в розумінні положень ст. 188 ЦПК України є похідною. Внаслідок прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, яке судом визнане незаконним та скасоване, порушені житлові права [PERSON] щодо перебування на квартирному обліку із складом сім`ї. Порушене право позивача підлягає захисту шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення права, тобто зобов`язання відповідача поновити [PERSON] на квартирному обліку саме з 29.01.1993, а не з 14.09.1991 (адже фактично на обліку він з 14.09.1991 не стояв). Тому, суд оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. При цьому, суд звертає увагу на те, що позовних вимог про оскарження рішення житлової комісії, оформленого протоколом №8 від 08.06.2010, позивач не заявляв у межах даного спору, а саме в частині необхідності взяття його на обліку не з 29.01.1993, а з 14.09.1991. Так само доказів того, що це рішення житлової комісії було б скасоване у судовому порядку, не надано. Відтак предметом розгляду у справі були саме рішення житлової комісії та наказ військового комісара про його затвердження, правові підстави для їх прийняття за принципом диспозитивності визначеного ст. 13 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог. Правомірність зарахування [PERSON] житловою комісією на квартирний облік у цілому та у частині дати зарахування у даному випадку не оцінюється, адже зазначені обставини не є предметом доказування у даній справі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, з відповідача на рахунок держави слід стягнути судовий збір в розмірі 2\~270, 00 грн. Витрати на професійну правничу допомогу, у тому числі під час судових дебатів, представником позивача не заявлялись. На підставі викладеного,

Outcome: partial