Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача державного підприємства «Мирноградвугілля» (далі за текстом ДП «Мирноградвугілля») про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання, в обґрунтування якого вказав, що у період з 08.02.1989 до 10.11.2016 він працював у відокремленому підрозділі відповідача «Шахта «Капітальна» (колишня назва «Шахта ім.Стаханова») прохідником з повним робочим днем під землею. 10.11.2016 він був звільнений відповідачем за ст.38 КЗпП України за власним бажанням, у зв'язку з виходом на пенсію. Його підземний стаж складає майже 28 років. В результаті тривалої роботи у шкідливих підземних умовах під впливом шкідливих чинників йому було встановлено професійні захворювання: хронічна радикулопатія L5, S1 ліворуч у стадії затихаючого загострення з помірними статико-динамічними порушеннями і больовим синдромом, пневмоконіоз, ЛН І-ІІ ст. 18.04.2018 після проведення розслідування професійного захворювання комісією складено акт за формою П-4. 25.06.2018 за результатами огляду МСЕК йому було первинно встановлено за сукупністю 65% втрати професійної працездатності, з 22.06.2018 безстроково: 40% хронічний попереково/крестцовий радикуліт; 25% пневмоконіоз, з рекомендаціями медикаментозного, санаторно-курортного лікування. Постановою ВД ФСС у м.Мирнограді йому були призначені страхові виплати у вигляді одноразової допомоги, а також щомісячні платежі в частині компенсації частини втраченого заробітку, виплати на відшкодування моральної шкоди йому не нараховувалися та не виплачувалися. Під наглядом лікарів він перебуває з 2013 року, лікуючись кожного року амбулаторно та стаціонарно. Для підтримки свого здоров'я він вимушений постійно проходити курси лікування. При цьому періодичне перебування в лікарнях не виключило стійкої втрати професійної працездатності. Ці обставини суттєво впливають на якість його життя та викликають моральні страждання. З роботи він звільнився за власним бажанням, як тільки отримав право на пенсію на пільгових умовах, щоб свідомо не допускати погіршення свого самопочуття. За умови належного стану здоров'я він і надалі працював би у шахті, але робота в підземних умовах йому заборонена. Він працював у підземних умовах з 1989 року, іншої спеціальності не має. Більшість чоловічих професій пов'язані з фізичними навантаженнями, які йому заборонені, тому йому важко найти роботу, яка б підходила йому за його можливостями та здібностями. Коли він працював на підприємстві, заробітна плата була основним джерелом доходів його родини. Зараз він отримує лише частину заробітку у відповідності до втрати ступеня професійної працездатності. Йому необхідно докладати додаткових зусиль для належного утримання себе та родини. Він чоловік середніх років, в нього багато енергії та бажань, однак, він не може вести активний образ життя. Через хворобу йому довелося змінити свої звички та життєві плани, багато часу він перебуває у лікарнях в умовах стаціонару та приймає ліки. Його звичайний уклад життя примусово змінився, йому доводиться докладати додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки порушені його нормальні життєві зв'язки, що викликає негативні емоції та переживання, що суттєво позначається на його психологічному стані. Тому позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь у відшкодування моральної шкоди, отриманої у зв'язку з професійним захворюванням на виробництві, 90000 грн. Позивач [PERSON] до суду не з'явився, про час і місце розгляду справи сповіщений належним чином, наполягаючи на позові, письмово повідомив суд про розгляд справи у його відстутність. Представник відповідача - ДП «Мирноградвугілля» Дрига О.І. також у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи сповіщений належним чином, письмово повідомив суд про розгляд справи у його відсутність, зазначивши про невизнання відповідачем позовних вимог через їх необґрунтованість, оскільки позивач звільнився з підприємства за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію, за весь час роботи періодично проходив медичні оглядиі ніяких протипоказань до роботи не мав. Заслухавши сторін, дослідивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що позивач з 08.02.1989 по 10.11.2016 працював у відокремленому підрозділі «Шахта «Стаханова» (нині «Шахта «Капітальна») на підземних роботах, звільнившись з роботи за ст.38 п.1 КЗпП України за власним бажанням, у зв'язку з виходом на пенсію, що підтверджується копіями записів з трудової книжки (а.с.20-21). Відповідно до виписок із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON] від 19.09.2016 № 6587/1076, від 14.01.2018 № 14-14, від 06.02.2018 №01-4/53, від 01.03.2018 № 161 та епікризів з історії хвороб №№1457, 712 останній перебуває під наглядом лікарів з 2013 року, в анамнезі: хронічний попереково/крестцовий радикуліт, хронічний бронхіт (а.с.26, 27, 28, 29, 30, 31, 33). Так позивач проходив амбулаторне лікуваня з 03.06.2013 по 11.06.2013 з діагнозом: ГРВ з проявами трахеїту; з 01.08.2013 по 12.08.2013 з діагнозом: гострий бронхіт (скарги на сухий кашель, слабкість, задишку, швидку втомлюваність, біль у грудній клітині); з 09.12.2013 по 18.12.2013 через гостру лівосторонню люмбоішалгію; з 10.02.2014 по 21.02.2014 з діагнозом: хронічних бронхіт І ст., фаза загострення; з 02.06.2014 по 13.06.2014 з діагнозом: хронічна лівостороння люмбоішалгія з вираженим больовим, м'язово-тонічним синдромом, у стадії загострення; з 18.08.2014 по 29.08.2014 з діагнозом: хронічний обструктивний бронхіт ІІ ст. фаза загострення; з 10.02.2015 по 20.02.2015 перебував на стаціонарному лікування через захворювання хронічним бронхітом; надалі амбулаторно лікувався з 06.04.2015 по 17.04.2015 через рецидив больового синдрому L-S локалізації з іррадіацією в ліву ногу. Діагноз: хронічна вертиброгенна лівостороння люмбоішалгія; з 17.08.2015 по 28.08.2015 з діагнозом: хронічний бронхіт ІІ ст., фаза загострення; з 07.12.2015 по 18.12.2015 з діагнозом: хронічний попереково-хрестцовий радикуліт з вираженим больовим, м'язово-тонічним лівостороннім корешковим синдромим, в стадії загострення; з 14.03.2016 по 25.03.2016 через хронічну попереково/крестцову радикулопатію в стадії загострення з вираженим больовим, м'язово-тонічним лівостороннім, корешковим синдромом; з 01.08.2016 по 11.08.2016 з діагнозом: хронічний бронхіт ІІ ст., фаза загострення. Ускл.: прикореневий та базальний пневмосклероз. ЛН І-ІІ ст.; з 23.08.2016 по 07.09.2016 через хронічну попереково-хрестцову радикулопатію; з 08.09.2016 по 19.09.2016 стаціонарно пролікований з діагнозом: загострення хронічного вестиброгенного (остеохондрозу, спондилоартрозу, спондилезу попереково/крестцового відділу, грижа L-S диску, протрузія дисків L1- L5) радикуліту з вираженим больовим, м'язово-тонічним, лівостороннім корешковим синдромами, статико-динамічними порушеннями функцій хребта, виписаний на амбулаторне доліковування, лікувався протягом вересня-жовтня 2016 року. 28.10.2016 позивача визнано інвалідом ІІІ групи за загальним захворюванням. З 02.12.2016 по 14.12.2016 він пролікований в умовах стаціонару через хронічний бронхіт та супутні захворювання; з 17.04.2017 по 28.04.2017 пройшов амбулаторне лікування, діагноз: хронічний попереково-хрестцовий радикуліт з вираженим больовим, м'язово-тонічним лівостороннім корешковим синдромом, в стадії загострення; з 01.08.2017 по 11.08.2017 стаціонарно лікувався з діагнозом: хронічний бронхіт ІІ ст., фаза загострення. Ускл.: прикореневий та базальний пневмосклероз. ЛН ІІ ст.; з 30.10.2017 по 08.11.2017 стаціонарно лікувався через хронічну радикулопатію з тим самим діагнозом; з 16.01.2018 по 26.01.2018 амбулаторно лікувався з діагнозом: хронічний бронхіт ІІ ст., фаза загострення. Ускл.: прикореневий та базальний пневмосклероз. ЛН ІІ ст. Згідно з медичним висновком Центральної лікарсько-експертної комісії державної установи «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» від 02.03.2018 № 6/150 [PERSON] вперше встановлено професійні захворювання: хронічна радикулопатія L5, S1 ліворуч у стадії затихаючого загострення з помірними статико-динамічними порушеннями і больовим синдромом, пневмоконіоз, ЛН І-ІІ ст. (а.с.32). Підгрунттям для визначення професійної категорії захворювань явились дані клінічного обстеження, дінамика захворювань, інформація про умови праці, згідно яких хворий під час роботи підлягав дії несприятливих виробничих факторів (фізичне навантаження, фіксована робоча поза або корпусу), параметри яких перевищували допустимі величини, пилу, концентрації якого перевищувала допустимі норми, висновок спеціаліста з гігієни праці Державної установи «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України», стаж роботи у шкідливих умовах праці - 27 років 9 місяців (а.с.32). У зв'язку з виявленими професійним захворюванням позивачу протипоказана робота в умовах впливу небезпечних чинників виробничого середовища (а.с.32). За результатами розслідування причин виникнення хронічного професійого захворювання, що вперше виникли у позивача, 18.04.2018 на підприємстві відповідача складено акт за формою П-4, затверджений 20.04.2018 начальником Головного управління Держпраці у Донецькій області. У п.п.16, 17 даного акту зазначено, що причиною професійних захворювань позивача є тривалий період роботи в шкідливих умовах, обумовленої впливом шкідливих факторів - виробничий пил, фізичні навантаження, фіксована робоча поза, нахили корпусу, параметри якого перевищували допустимі величини (а.с.22-23). Згідно за довідкою до акту огляду МСЕК від 25.06.2018 та довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності позивачу вперше встановлено за сукупністю 65% втрати професійної працездатності безстроково та третю групу інвалідності, яка складається з: 40% втрати професійної працездатності за наслідками хронічної попереково-крестцової радикулопатії, встановленої первинно; 20 % - за наслідками пневмоконіоз, ЛН І-ІІ ст, з рекомендаціями медикаментозного, санаторно-курортного лікування, спострегіння та лікування у невролога, пульмонолога та з протипоказаннями до важкої фізичної праці, роботи у підземних умовах (а.с.24-25). Статтею 46 Конституції України передбачено, що право громадян на соціальний захист гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, одним із видів якого є відповідно за ч.1 ст.4 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування - страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності. Згідно за ч.1 ст.9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, завданої робітнику у наслідок ушкодження його здоров'я, здійснюється Фондом у відповідності до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999 № 1105-ХIV (далі Закон № 1105-ХIV), що набрав чинності з 01.04.2001. Обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди застрахованим особам, які потерпіли на виробництві, до внесення змін до Закону № 1105-Х1У на підставі Закону України від 23.02.2007 № 717-У, був покладений на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. За отриманим професійним захворюванням позивачу вперше була встановлена втрата професійної працездатності 25.06.2018, тому суд керується законодавством, діючим у зазначений період часу, тобто на час виникнення спірних правовідносин, бо це регламентовано ст.5 ЦК України, згідно якої акти цивільного законодавства, до яких відноситься Закон № 1105-ХIV, регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності і, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Оскільки Фонд на час виникнення спірних правовідносин не відповідав за завдану моральну шкоду, то у разі отримання працівником професійного захворювання таку шкоду позивачу, законні права якого порушені, повинен відшкодувати роботодавець на підставі ст.2371 КЗпП України, якщо порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань, втрати життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. За ч.4 цієї ж статті власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. Виходячи з вимог ст.153 КЗпП України, яка покладає на власника обов'язок створювати працівникові безпечні умови праці, провина власника полягає у невиконанні такого обов'язку. Отже, саме підприємство повинно було створити умови, які б унеможливлювали настання негативних наслідків щодо здоров'я працівника. Наявність небезпечних і шкідливих умов праці у відповідача встановлена актом розслідування хронічного професійного захворювання у [PERSON] Суд вважає, що у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з встановленням йому стійкої втрати працездатності внаслідок отриманих ним професійних захворювань, а висновок МСЭК від 25.06.2018 підтверджує наявність факту спричинення шкоди його здоров'ю, яка привела до фізичних і моральних страждань позивача, та наявність прямого причинного зв'язку між ушкодженням здоров'я та порушенням небезпечних норм при виконанні робіт. Як зазначено вище, [PERSON] неодноразово звертався за допомогою до медичних установ через захворювання, які визначено професійними. В історіях його хвороб зафіксовано скарги на біль у поперековому відділі хребта з іррадіацією в ліву ногу, кашель, задуху при фізичному навантаженні, обмеження рухів у попереку, біль у грудній клітині, загальну слабкість тощо. Отримане позивачем захворювання вимагає від нього продовження лікування, спостереження у лікарів, обмежило виконувати фізичну роботу, роботу в умовах впливу небезпечних чинників виробничого середовища, в решті-решт призвело до втрати професії, якій позивач присвятив все своє трудове життя, і яка була джерелом його доходу та доходу його сім'ї. Наведене свідчать про те, що позивач тривалий час зазнавав і по теперішній час зазнає фізичну біль і психічні страждання, внаслідок чого порушилися його нормальні життєві зв'язки, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Тому позиція відповідача є несприятливою та такою, що не відповідає вимогам законодавства; позивачем надано достатньо доказів, за якими можна судити про наявність фізичних або психічних страждань. Крім того, у п.4.1 рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 № 1-9/2004 зазначено, що ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні і фізичні страждання. При визначенні розміру заподіяної позивачу моральної шкоди суд приймає до уваги час роботи на підприємстві відповідача при тривалій праці у шкідливих умовах, які призвели до захворювань, характер, обсяг, тривалість зазнаваних позивачем страждань, його стан здоров'я, розмір і характер стійкої втрати професійної працездатності, яка є безстроковою, наявність інвалідності, істотність вимушеності змін у життєвих стосунках потерпілого, який у віці 51 рік втратив 65% своєї працездатності у зв'язку з професійними захворюваннями, те, що отримане ним ушкодження здоров'я заважає йому вести повноцінний спосіб життя, вимагає від нього додаткових зусиль для його організації, потребує продовжувати лікування. Тому суд, виходячи з засад розумності та справедливості, вважає можливим визначити позивачу розмір моральної шкоди у 35000 грн, яка підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, враховуючи, що заявлено позов немайнового характеру, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір пропорційно задоволеній сумі у розмірі 274,00 грн. На підставі ст.ст.43, 46 Конституції України, законів України «Про охорону праці», «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», ст.153 КЗпП України,

Outcome: partial