Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Барський комбікормовий завод» про стягнення заборгованості із заробітної плати. У позовній заяві вказав, що з 18.03.2013 працював у ТОВ «Барський комбікормовий завод» на посаді підсобного робітника, потім переведений на посаду слюсаря-ремонтника. 15.05.2015 він звільнився із ТОВ «Барський комбікормовий завод». Відповідачем у день звільнення не було проведено розрахунку і не виплачена заробітна плата. Заборгованість становить 3\~269,18 грн. Коли позивач почав збирати документи для звернення до суду про стягнення розрахунку при звільненні, то відповідач 30.12.2015 перерахував позивачеві належні при звільненні суми. Однак, позивач дізнався, що у 2015 році заробітна плата була нарахована, але виплачена не у повному обсязі, недоплата становить: за лютий 1008 грн, квітень 700 грн та травень 1218 грн, разом недоплата становить 2926 грн. 19.08.2015 позивач влаштувався на роботу у лабораторію гетерозисної селекції. У період з 15.05.2015 по 19.08.2015 позивач не працював, та не мав ніякого заробітку, тому просить стягнути з відповідача за вказаний період компенсацію середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 2649,04 грн. Таким чином, позивач просив стягнути з відповідача на його користь 6075,04 грн (2926 грн нарахована, але виплачена не у повному обсязі заробітна плата, 2649,04 грн компенсація середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, 500 грн витрат на правову допомогу). Позивач у судове засідання не зявився, подав через канцелярію суду заяву про те, що позов підтримує та просить розглянути справу за його відсутності. Представник відповідача у судове засідання не зявився, подав через канцелярію суду заяву про те, що позов визнає, просить суд справу розглянути за його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін, ураховуючи, що вони скористалися своїми процесуальними правами. Відповідно до ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не зявилися у судове засідання. Дослідивши матеріали справи, ураховуючи заяви позивача, представника відповідача, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У період з 18.03.2013 по 15.05.2015 позивач працював у ТОВ «Барський комбікормовий завод» на посаді підсобного робітника, потім на посаді слюсаря-ремонтника, що підтверджується даними копії трудової книжки серії МТ №130557, виданої 01.08.2010 (а.с. 6-7). 19.08.2015 позивач був прийнятий на посаду техніка 7 тарифного розряду у лабораторію гетерозисної селекції Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків, що підтверджується даними копії наказу №123-к від 19.08.2015 (а.с. 8). Середньогодинна заробітна плата позивача у 2015 у ТОВ «Барський комбікормовий завод» до дня звільнення складала 66,33 грн, що підтверджується даними довідки ТОВ «Барський комбікормовий завод» №182 від 27.11.2015 (а.с. 9а). 30.12.2015 [PERSON] було перераховано кошти в сумі 4274,14 грн у рахунок погашення заборгованості із нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та належних при звільненні виплат, що підтверджується даними копії повідомлення ТОВ «Барський комбікормовий завод» №01 від 05.01.2016, платіжного доручення №878 та відомості розподілу заробітної плати ТОВ «Барський комбікормовий завод» (а.с. 11-13). Заборгованість із заробітної плати перед позивачем у ТОВ «Барський комбікормовий завод» станом на 17.06.2016 становить 2926 грн, компенсація за несвоєчасний розрахунок 2649,04 грн, а всього 5575,04 грн, що підтверджується даними довідки №0102 від 17.06.2016 (а.с.\~32). Суд дійшов висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами, є трудовими та регулюються наступними нормами. Відповідно до ч. 1\~ст. 1 Закону України «Про оплату праці»\~заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1\~ст. 3 КЗпП України\~законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу. Згідно з ч. 2\~ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з вимогами ч. 1\~ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічне положення міститься і у ст. 115 КЗпП України. Відповідно ст. ст. 94, 97 КЗпП України, ст. ст. 15, 21 Закону України «Про оплату праці» власник або уповноважений ним орган зобовязаний у першочерговому порядку виплачувати працівникові заробітну плату за виконану ним роботу у разі звільнення. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника, виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться у день звільнення. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України у Рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Ураховуючи те, що ТОВ «Барський комбікормовий завод» не були виплачені належні [PERSON] суми у день звільнення, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Витрати на правову допомогу відносяться до витрат, повязаних з розглядом справи (п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України). Позивач поніс витрати на правову допомогу у розмірі 500 грн, що підтверджується даними квитанцій (а.с. 14, 15), відтак, суд дійшов висновку, про необхідність стягнення вказаної суми з відповідача на користь позивача. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, відтак, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь держави судового збору. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» розмір судового збору за звернення до суду з вимогою майнового характеру становить 551,20 грн. На підставі ст. ст. ч. 1 п. 1,\~47,\~116, 117 КЗпП України,

Outcome: approved