Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» про відшкодування моральної шкоди у зв'язку з професійним захворюванням в обґрунтування якого вказав, що з 27.11.2014 року по 06.12.2017 року він перебував з відповідачем у трудових відносинах, працював ГРОЗ 5 розряду з повним робочим днем в шахті та був звільнений за ст.40 п.2 КЗпП України у зв'язку з невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров'я. Під час трудової діяльності позивач отримав професійне захворювання, обумовлене небезпечними умовами праці, що були створені відповідачем. Позивач піддавався дії пилу, фізичних навантажень та шуму, концентрація яких перевищувала гранично-допустимі норми. Він лікувався амбулаторно та стаціонарно, звертався з консультаціями до медичних спеціалістів, зокрема лікувався стаціонарно у Державній установі «Інститут медицини праці імені Ю.І.Кундієва Національної академії медичних наук України. 19.06.2018 року Обласною профпатологічною МСЕК йому встановлено 60 % втрати працездатності з протипоказаннями роботи в підземних умовах. 10.05.2018 року був затверджений акт розслідування причини виникнення хронічного профзахворювання. Покровським відділенням Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області йому призначена одноразова допомога та щомісячні страхові виплати. Моральна шкода у зв'язку з отриманим професіональним захворюванням не призначалась та не виплачувалась. Позивач вважає, що внаслідок ушкодження здоров'я йому заподіяна моральна шкода, тому що перебуваючи на лікуванні, він не міг та не зможе вести повноцінний спосіб життя, втратив престижну гірничу спеціальність, протягом тривалого часу відчуває фізичні страждання, обумовлені важкістю хвороби, психологічний дискомфорт та значне порушення душевного спокою, яке він відчуває до теперішнього часу. Після втрати працездатності у нього змінилися умови життя, що тягнуть за собою зниження життєвої активності, систематичне нездужання та послаблення організму, переживання з приводу погіршення відносин з оточуючими. Він став обмеженим у русі, швидко стомлюється при незначних навантаженнях. До отримання професійного захворювання він самостійно виконував всю необхідну чоловічу роботу в побуті, в теперішній час йому доводиться для цього наймати працівників, він займався спортом, захоплювався риболовлею, але тепер змінився його життєвий уклад, від чого він відчуває постійний психологічний дискомфорт, став замкненим, втратив інтерес до життя. З урахуванням зазначеного, просить стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в сумі 200000 грн. Позивач [PERSON] до судового засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, за участі його представника [PERSON], на задоволенні позовних вимог наполягав. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав, наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача в судовому засіданні, позовні вимоги позивача не визнала. Згідно з наданим відзивом на позовну заяву, який вона підтримала в судовому засіданні, вимоги позивача вважає такими, що не відповідають діючому законодавству України та порушують законні права та інтереси відповідача. Зазначила, що позивач не надав доказів у чому саме полягає протиправність поведінки відповідача, яка призвела до виникнення профзахворювання у позивача. Укладаючи з відповідачем трудовий договір позивач під розпис був ознайомлений про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних та шкідливих виробничих факторів та можливість їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах. Позивач свідомо приймав запропоновані йому умови праці, усвідомлював можливість ушкодження його здоров'я та наслідки. Претензій від позивача за час роботи на умови праці не надходило. Згідно з Гігієнічною класифікацією праці Гігієнічних нормативів ГН 3.3.5-3.3.8; 6.6.1-083-2001 р., затверджених Наказом Міністерства охорони здоров'я України від 27.12.2001 року № 528 висновок про наявність шкідливих умов праці за гігієнічною оцінкою умов та характеру праці, зроблений у п.13 акту форми П-4 від 14.05.2018 року, відноситься до 3 класу 2, 3 ступеню шкідливих та важких умов праці, що відноситься до легкого та середнього ступенів важкості (з втратою професійної працездатності в період трудової діяльності), тобто позивач має можливість відновити стан свого здоров'я. Під час трудової діяльності позивач користувався пільгами та компенсаціями, які надаються за роботу у шкідливих та небезпечних умовах праці. Позивачем було припущено, що моральна шкода йому була заподіяна діями відповідача, але належних цьому доказів не надано, немає причинного зв'язку між діями заподіювача шкоди та наслідками, що настали. За час роботи у відповідача позивач жодного разу не заявляв про порушення умов праці з боку відповідача. Крім того, в п.п.15,16 акту від 10.05.2018 року встановлено, що професійне захворювання виникло у зв'язку з тривалим періодом роботи у шкідливих умовах в тому числі і на шахті «Родинська», шахті «Красноармійська-Західна № 1», ВАТ «Укрвуглебуд», ТОВ «Краснолиманське», ДП ВК «Краснолиманська», що підтверджується записом у трудовій книжці. Крім того, позивач обґрунтував спричинення моральної шкоди виключно словами, не надавши доказів, які б підтверджували заподіяння йому моральної шкоди, а саме розрахункових документів (чеків, касових чеків, квитанцій) чи інших документів, які б свідчили про придбання необхідних ліків за призначенням лікаря для лікування профзахворювання. При вступі на роботу до відповідача та за результатами періодичних медоглядів позивач не хворів, був визнаний придатним до роботи у своїй професії, протипоказань до праці виявлено не було, тому позиція позивача є непослідовною та неспроможною. Таким чином посилання позивача на зміну режиму та стану життя є безпідставними та не відповідають обставинам справи. Просила у задоволенні позовних вимог позивача відмовити у повному обсязі. Судом встановлено, що [PERSON] працював на підприємстві відповідача з 27.11.2014 року по 06.12.2017 року та звільнений за ст.40 п.2 КЗпП України у зв'язку з невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров'я (а.с. 7-10). Під час роботи у ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» у позивача виявлено професійне захворювання, внаслідок чого йому 19.06.2018 року вперше встановлений ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 60% безстроково та третя група інвалідності, що підтверджується копією Акту про розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4 від 10.05.2018 року, довідкою МСЕК від 19.06.2018 року (а.с.11-12, 30, 31). Згідно з випискою з амбулаторної карти, [PERSON] проходив стаціонарне лікування з 07.08.2013 по 12.08.2013 в урологічному відділенні Мирноградської центральної міської лікарні, з 29.08.2013 по 11.09.2017 в неврологічному відділенні Мирноградської центральної міської лікарні, з 05.02.2018 по 26.02.2018 у Державній установі «Інститут медицини праці імені Ю.І.Кундієва Національної академії медичних наук України з діагнозом: хронічна радикулопатія L4-S1 праворуч у стадії загострення зі значно вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим синдромом та легким парезом правої стопи - захворювання професійні, встановлені вперше (а.с. 13, 14, 15, 16, 28, 29). Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 Конституції України, життя і здоров'я людини визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно ч.1 ст.2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом ч.ч.1-3 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч.4 ст.23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.3 постанови № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд вважає, що в результаті отриманого професійного захворювання, під час роботи на підприємстві відповідача, позивачем отримана моральна шкода, оскільки внаслідок професійного захворювання, позивач зазнавав фізичного болю, тривалий час лікувався, що змінило звичний уклад його життя. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує характер, глибину, зазнаваних позивачем душевних страждань, тривалість негативних наслідків. При цьому суд враховує те, що втрата працездатності встановлена безстроково, що позивачу встановлена 3-я група інвалідності, враховує розмір втрати професійної працездатності, тому виходячи з засад розумності і справедливості вважає, що на користь позивача має бути стягнуто 33000 грн. у відшкодування моральної шкоди. В силу ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір пропорційно задоволеним вимогам в сумі 116,30 грн. На підставі ч.1 ст.3 Конституції України, ст.ст.153, 2371 КЗпП України, ст.ст.23 ЦК України,

Outcome: partial