Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] , за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що згідно договору дарування від 16.02.1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Посвятенком Д.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за №1934, позивачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Державна реєстрація права власності позивача на вищезазначену квартиру згідно зазначеного правовстановлюючого документу 17.02.1997 року здійснена КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі №266 за реєстровим №649/24491. У вказаній квартирі зареєстровані наступні особи: [PERSON] , дружина; [PERSON] , син; [PERSON] , квартирант; [PERSON] , син квартиранта. Проте, відповідачі [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] з 2006 року по даний час не проживають за місцем реєстрації, оскільки виїхали на постійне місце проживання до Федеративної Республіки Німеччини, не беруть участі в утриманні житла, оплаті комунальних послуг, добровільно знятись із реєстрації місця проживання також не бажають. А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просив усунути йому перешкоди в користуванні та володінні квартирою [ADDRESS] , шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування вказаною квартирою та зняти останніх з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. В судовому засіданні представники позивача за довіреністю [PERSON] та адвокат Кадочніков А.О. позовні вимоги підтримала та просила суд останні задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві (а.с.2-5), не заперечували проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] , яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] , до судового засідання не з`явилась із невідомих суду причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, своїм правом на подання відзиву на позов не скористалась.. Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради за довіреністю Бойко М. П . до судового засідання не з`явилась, однак від останньої надійшла письмова заява про розгляд справи за її відсутності, підтримує висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Вінницької міської ради від 23.05.2019 року №01-00-0112551 про недоцільність визнання дитини [PERSON] втратившою на право користування квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.46-47). Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Оскільки у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що представники позивача не заперечують, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення. Заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних міркувань. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що згідно договору дарування від 16.02.1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Посвятенком Д.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за №1934, позивачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с.8). Державна реєстрація права власності позивача на вищезазначену квартиру згідно зазначеного правовстановлюючого документу 17.02.1997 року здійснена КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі №266 за реєстровим №649/24491 (а.с.8 зворот). Згідно довідки МКП «УК «Територія комфорту» №662 від 15.02.2019 року вбачається, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані наступні особи: [PERSON] , дружина; [PERSON] , син; [PERSON] , квартирант; [PERSON] , син квартиранта (а.с.13). Згідно акту, складеного сусідами позивача та затвердженого МКП «УК «Територія комфорту» від 18.02.2019 року, достеменно прослідковується, що відповідачі з 2006 року по даний час у квартирі [ADDRESS] не проживають (а.с.9). Окрім того, не проживання відповідачів у квартирі позивача підтверджується змістом письмових пояснень сусідів позивача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.10-12). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] з 2006 року по даний час не проживають за місцем реєстрації, оскільки виїхали на постійне місце проживання до Федеративної Республіки Німеччини, не беруть участі в утриманні житла, оплаті комунальних послуг, добровільно знятись із реєстрації місця проживання також не бажають. Окрім того, відповідачі договору найму в порядку, визначеному ст.61 ЖК УРСР, не укладали. Також, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що позивачем чинились перешкоди у вселенні відповідача та її неповнолітньої дитини у вказану квартиру. Згідно ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, а такий строк встановлюється ст.71 ЖК УРСР та складає 6 місяців відсутності в житловому приміщенні без поважних причин, провадиться в судовому порядку. Поважні причини відсутності відповідача та її неповнолітньої дитини, які перелічені в ст.71 ЖК України, відсутні, оскільки останньою не надано будь-яких належних та допустимих доказів, які б свідчили про протилежне. Суд звертає окрему увагу, що Конвенція ООН про права дитини від 20.11.1989 року (надалі - Конвенція) не містить окремої статі щодо захисту житлових прав дітей. Однак принципові позиції відстежуються в таких її положеннях. Відповідно до ч.1 ст.16 Конвенції жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Згідно з ст.6 Конвенції держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Натомість, забезпечення дотримання основоположних для дитини прав, можливе лише за наявності відповідних умов її розвитку, а саме житла та необхідного майна. Разом з тим, відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. З огляду на вищевикладене, є всі підстави вважати, що наразі неповнолітня дитина проживає разом зі своєю матір`ю, а тому саме місце проживання матері є місцем проживання неповнолітньої дитини, права якої ніяким чином на разі не порушено, а відтак в силу ч.6 ст.19 СК України суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Вінницької міської ради від 23.05.2019 року №01-00-0112551 про недоцільність визнання дитини [PERSON] втратившою на право користування квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . А тому, з огляду на наведене, є всі достатні підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS] , а тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Що ж стосується позовних вимог позивача про зняття відповідачів з реєстрації місця проживання за вищезазначеною адресою, то в задоволенні вказаних позовних вимог слід відмовити з наступних міркувань. Як вбачається зі змісту ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. А відтак, вимоги позивача щодо зняття відповідачів з реєстраційного обліку за зазначеною адресою є безпідставними та передчасними, оскільки відповідно до вимог статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється відділом громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ДМУ УМВС протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду, в тому числі рішення суду про виселення (про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням). З огляду на вищенаведене, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє часткове підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають до часткового задоволення. Судові витрати залишити за позивачем, як на тому наполягали представники позивача в судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: partial