Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, відповідно до якого просить визнати недійсним Кредитний договір № 06.09.2019-100003311 від 06.09.2019 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі - ТОВ «Споживчий центр») та [PERSON] , як такий, що укладений з істотними порушеннями, мотивуючи свої вимоги тим, що 06.09.2019 року між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] укладено Кредитний договір № 06.09.2019-100003311, за умовами якого Товариство надає позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 10 000,00 грн., строком дії кредиту 14 днів, до 20.09.2019 року, та встановленими процентами за користування кредитом у розмірі 2 800,00, що становить 28% за 14 календарних днів користування кредитом. Оскільки наданий кредит є споживчим кредитом, то на правовідносини сторін поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», згідно положень частин першої, другої та п`ятої статті 18 якого продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Посилаючись на те, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать вимогам закону та порушують права, позивач просить визнати недійсним з моменту укладення Кредитний договір № 06.09.2019-100003311 від 06.09.2019 року. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про визнання недійсним кредитного договору, та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач ТОВ «Споживчий центр» скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, у встановлений ухвалою суду від 20 жовтня 2020 строк, відповідно до якого проти позову заперечує в повному обсязі з підстав, що містить письмовий відзив на позовну заяву, долучений до матеріалів справи. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України) Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть ста\-ти будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, крім договорів, цивільні права та обов`язки виникають також з актів цивільного законодавства. Судом встановлено, що між 06.09.2019 року між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] укладено Кредитний договір № 06.09.2019-100003311, за умовами якого Товариство надає позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 10 000,00 грн., строком дії кредиту 14 днів, до 20.09.2019 року, та встановленими процентами за користування кредитом у розмірі 2 800,00, що становить 28% за 14 календарних днів користування кредитом. (а.с. 8) У пункті 1.3 кредитного договору сторони передбачили, що кредит не є споживчим, а сам договір - не є договором про надання споживчого кредиту. Відповідно до пункту 5.4 Кредитного договору, у випадку невиконання (неналежного) виконання позичальником грошових зобов`язань за договором, кредитор залишає за собою право нарахування пені за кожен день прострочення виконання зобов`язання, а саме: за прострочення повернення кредиту - пеню з розрахунку 2 % за кожний день прострочення платежу; за прострочення повернення плати за користування кредитом - пеню з розрахунку 2 % за кожний день прострочення платежу. У пунктах 2.7- 2.9 Кредитного договору передбачено, що у разі невиконання та (або) неповного виконання позичальником зобов`язань щодо повернення відповідного траншу у встановлений строк, такий транш вважається автоматично пролонгованим на строк, що дорівнює строку, на який видавався транш, відповідно до заявки у випадку сплати позичальником плати за користування щодо такого траншу та пені, якщо така була нарахована. При цьому позичальник не звільняється від зобов`язання додатково оплатити плату за користування щодо пролонгованого траншу, яка буде нарахована з наступного дня від дати пролонгації траншу у розмірі, що визначається за наступною формулою: П=П1*Т/Т1, де П - розмір плати за користування щодо пролонгованого траншу; П1 - розмір плати за користування щодо траншу, стосовно якого застосовується пролонгація, встановлений відповідною заявкою; Т - розмір траншу, стосовно якого застосовується пролонгація, який фактично не повернутий кредитору на останній день строку кредитування таким траншем (без урахування його пролонгації), встановлений відповідною заявкою; Т1 - розмір траншу, стосовно якого застосовується пролонгація, встановлений відповідною заявкою. Автоматична пролонгація також не застосовується, якщо у результаті такої пролонгації строк повернення траншу перевищить термін дії договору, встановлений пунктом 8.1 цього договору. 06 вересня 2019 року ТОВ «Споживчий центр» підтвердило заявку [PERSON] на отримання траншу за кредитним договором від 06 вересня 2019 року № 06.09.2019-100003311 і надало позивачу транш у сумі 10 000,00 грн. на 14 календарних днів з платою за користування кредитом у розмірі 2 800,00 грн., що не оспорено позивачем. Згідно зі статтею 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 Цивільного кодексу України ). Частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі статтями 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 Цивільного кодексу України ). Відповідно до частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно із частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Згідно з частиною третьою статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту, щодо сплати споживачем пені за прострочення повернення кредиту. Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Своїм підґрунтям встановлення презумпції правомірності правочину має визначальні засади цивільного права як свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність цивільного законодав\-ства ( ст. З Цивільного кодексу України). Згідно з цими засадами припускається, що особа може, реалізуючи своє право свободи договору (а точніше - право свободи правочину), вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов`язків будь-які право\-мірні дії. При цьому не вимагається прямої вказівки на правомірність тих чи інших дій у акті цивільного законодавства: достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Разом з тим, суд не убачає підстав для визнання спірного Кредитного договору недійсним, оскільки останній вчинено з підстав повного виконання сторонами умов договору з дотриманням основних засад вчинення правочинів та у відповідності до вимог діючого законодавства України. Обставини обґрунтування наявного між сторонами спору щодо укладення, умов та наслідків виконання Договору позики, що складають зміст позову, не знайшли свого підтвердження наявними в матеріалах справи доказами; позивачем не доведено факт застосування відповідачем нечесної підприємницької практики під час укладення спірного Кредитного договору, та позивачем не доведено факту неправильного сприйняття ним фактичних обставин щодо умов укладення спірного Договору, тому визнання договору недійсним, умови якого виконано відповідачем відповідно до змісту умов договору, - є безпідставним. Крім того, встановивши, що відповідач у письмовій формі надав позичальнику у повному обсязі всю необхідну інформацію, спірний Договір містить усі умови, передбачені положеннями Закону України «Про споживче кредитування», сторони узгодили всі істотні умови договору, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії Договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов Договору, тощо, позивач особистим підписом засвідчив, що вона погодилась на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені Договором, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору були вільними, тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання Кредитного договору від 06.09.2019 року недійсним в цілому. Крім того, при розгляді даної справи,судом ураховано правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 02 грудня 2015 року у справі №6-1341цс15 та Верховного Суду у постановах від 25 січня 2018 року у справі №475/704/15-ц, від 21 лютого 2018 року у справі №641/3576/16-ц, від 12 квітня 2018 року у справі №591/3625/16-ц, від 03 травня 2018 року у справі №221/1660/16-ц, від 16 липня 2018 року у справі №686/1871/16-ц про те, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про визнання недійсним кредитного договору про визнання недійсним кредитного договору, є необґрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed