Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог Служба у справах дітей Малоданилівської селищної об`єднаної територіальної громади про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. В обґрунтування позову посилається на те, що [PERSON] з 2009 по 2018 рік перебувала у цивільному шлюбі з [PERSON] . У цивільному шлюбі народилася донька - [PERSON] , [INFO] , яка постійно проживає із позивачем за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] самостійно матеріально утримує та належним чином піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, при цьому відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає, лише сплачує аліменти, які встановлені йому рішенням Дергачівського районного суду Харківської області (справа № 619/4316/18). Більш того, відповідач безпідставно чинить позивачу перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, бо невдоволений та обурений її позицією як свідка у кримінальному провадженні №12018220280000949 від 09.06.2018, де останнього визнано винним у вчиненні злочинів стосовно її матері, [PERSON] (справа № 619/910/20). Зокрема, відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітньої [PERSON] , [INFO] , за кордон для відпочинку та оздоровлення останньої. Водночас, неповнолітня донька часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на морі. Крім того, виїзд дитини за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Але не зважаючи на це, батько малолітньої [PERSON] - [PERSON] , безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить. Позивач вважає, що така позиція батька неповнолітньої [PERSON] шкодить її інтересам та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Просить суд, надати їй дозвіл на виїзд [PERSON] , [INFO] , за кордон - до Турецької Республіки в період з 15.04.2021 до 15.05.2021 без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON] ; дозволити [PERSON] або її офіційному представникові, без згоди батька [PERSON] , оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , за межі України до Турецької Республіки в період з 15.04.2021 по 15.05.2021. 21.12.2021 до суду від в.о. начальника Служби у справах дітей Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області надійшов відзив на позов, в якому просить задовольнити позовну заяву посилаючись на те, що відповідач без будь - яких на те причин не надає згоди на виїзд дитини за межі України, що можна вважати зловживанням своїми правами, а також певним засобом впливу на позивачку та як наслідок призводить до порушення прав та законних інтересів дитини.? 28.01.2021 до суду від [PERSON] надійшов відзив, відповідно до якого вважає позовні вимоги необґрунтованими, не підтвердженими належними доказами та такими що не підлягають задоволенню з огляду на те, що надає матеріальну допомогу доньці [PERSON] , вчасно та у повному обсязі сплачує аліменти, що підтверджується відсутністю інформації у Єдиному реєстрі боржників. Завжди готовий надавати доньці кошти у більшому розмірі, у разі необхідності, та за наявності такої можливості. Позивач не зверталася до нього з такими проханнями, так само як і не зверталася до суду з позовами про збільшення розміру аліментів чи з позовами про стягнення додаткових витрат на дитину, що підтверджується інформацією з офіційного сайту судової влади. Він бажає брати участь у вихованні дитини, проте [PERSON] чинить перешкоди його зустрічам з донькою, постійно вигадуючи причини, які нібито унеможливлюють їх зустрічі, а також обмежує можливість спілкування засобами телефонного зв`язку. Внаслідок таких обставин, він не бачив доньку з 06.07.2020 року. Доводи позивача про те, що він відмовляється надати дозвіл на виїзд доньки за кордон для її відпочинку та оздоровлення є безпідставними, оскільки позивачка не зверталася до нього ні в усній ні письмовій формі з проханням про надання дозволу на виїзд [PERSON] , [INFO] , за кордон - до Турецької Республіки в період з 15.04.2021 до 15.05.2021. Більше того, він завжди надавав нотаріально посвідчені дозволи [PERSON] на виїзд [PERSON] за кордон, такі дозволи надавалися ним і в 2020 році. Позивачем не надано будь - яких доказів на підтвердження того, що він відмовив їй у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон, в тому числі не надано доказів, що вона попередньо зверталася до нотаріуса з метою оформлення нотаріально посвідченої згодою другого з батьків на виїзд дитини за кордон, а він ухилився від надання такого дозволу. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, її представник [PERSON] в поданій до суду заяві позов підтримав повністю, просив позов задовольнити. Розгляд справи проводити без фіксації технічними засобами у його відсутність та у відсутність позивача, що суд вважає за можливе. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився, в поданій до суду заяві просив розглядати без участі відповідача та його представника з урахуванням доводів викладених у відзиві та запереченнях. Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України суд вважає за можливе слухати справу без фіксування технічними засобами. Суд, вважає можливим справу розглянути за відсутності сторін по справі. Судом встановлено, що [PERSON] з 2009 по 2018 рік перебувала у цивільному шлюбі з [PERSON] . У цивільному шлюбі народилася донька - [PERSON] , [INFO] , яка постійно проживає із позивачем за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] самостійно матеріально утримує та належним чином піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, при цьому відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає, лише сплачує аліменти, які встановлені йому рішенням Дергачівського районного суду Харківської області (справа № 619/4316/18). [PERSON] чинить позивачці перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, бо невдоволений та обурений її позицією як свідка у кримінальному провадженні №12018220280000949 від 09.06.2018, де останнього визнано винним у вчиненні злочинів стосовно її матері, [PERSON] (справа № 619/910/20). Зокрема, відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітньої [PERSON] , [INFO] , за кордон для відпочинку та оздоровлення останньої. Водночас, неповнолітня донька часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на морі. Крім того, виїзд дитини за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Незважаючи на це, батько малолітньої [PERSON] - [PERSON] , безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить. Позивач вважає, що така позиція батька неповнолітньої [PERSON] шкодить її інтересам та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з такого. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 Сімейного кодексу України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до статей 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами законодавства закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, в тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, статтею 313 Цивільного кодексу України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положень ст. 124 Конституції України та ст. 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Отже, дозвіл на тимчасові виїзди дітей за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). Враховуючи вище викладене, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги частково, оскільки судом встановлено, що необхідність виїзду за кордон дитини, в першу чергу, викликана необхідністю її оздоровлення, повного та гармонійного розвитку її особистості. В даному випадку виїзд дитини за кордон не пов`язаний із виїздом на постійне місце проживання або довгострокове перебування за межами України з інших причин, а право батька на піклування, спілкування чи виховання дитини ніяким чином не порушується і не обмежується. В частині позовних вимог в яких позивач, просить допустити негайне виконання рішення суду, необхідно відмовити, у зв`язку із тим, що відповідно до ст.430 ЦПК України дана справа не входить до переліку справ, при ухваленні рішенні яких, суд може допустити негайне виконання рішення. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст.ст. 7, 141, 150, 153, 155 СК України, ст.ст. 3, 8, 18 Конвенції про права дитини,

Outcome: partial