Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення із [PERSON] на свою користь 77 926,38 грн. матеріальної шкоди, яка була спричинена внаслідок ДТП, як власнику транспортного засобу, 100 000,00 грн. заподіяної моральної шкоди та понесені ним судові витрати по сплаті судового збору. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20.01.2017 о 23год. 50 хв. по вул. Саперно - Слобідській у м. Києві сталася ДТП за участю автомобіля «BMW Х-5», р.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , та автомобіля «Peugeot-307» р.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . У результаті даної ДТП працівниками поліції було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст.124 КУпАП відносно [PERSON] . Постановою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 19.04.2017 [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 16.08.2018 постанову судді Голосіївського районного суду м. Києва від 19.04.2017 скасовано, а провадження у справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. 12.12.2018 АТ «СК «АХА Страхування», у якій була застрахована цивільно - правова відповідальність [PERSON] , виплатила позивачу 10 513,33 грн. страхового відшкодування. Проте, вартість відновлюваного ремонту автомобіля «Peugeot-307» р.н.з. [NUMBER] , згідно рахунку - фактури №65 від 04.12.2018 ТОВ «Майстеравто» становить 21 174,00 грн., а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню різниця у розмірі 10 660,67 грн. Крім того, позивач вказав, що зазнав матеріальних збитків, пов`язаних із доказуванням його невинуватості у вказаній дорожньо - транспортній пригоді, які складаються із витрат на професійну правничу допомогу, витрат на проведення експертизи, а також проїзду з м.Донецьк до м.Київ та оренди квартири, що загалом становить 67 265,71 грн. Також у позовній заяві позивач зазначив, що внаслідок ДТП зазнав і моральних страждань, які оцінив у розмірі 100 000, 00 грн. Моральну шкоду пов`язує з перенесеними ним душевними стражданнями і ризиком для життя під час перетинання лінії розмежування в районі бойових дій. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20.01.2020 відкрито провадження у справі та постановлено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження, призначено у справі підготовче судове засідання. Надано відповідачу строк на подання відзиву на позов. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 31 серпня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У порядку положень статей 174, 178 ЦПК України, відповідачем надано до матеріалів справи відзив, відповідно до якого він заперечив проти заявлених позовних вимог, вважаючи їх безпідставними, незаконними та необґрунтованими. У відзиві зазначив, що жодним судом, так само і апеляційним, не розглядалося питання винуватості [PERSON] у ДТП, про яке зазначає позивач у позовній заяві, а тому на нього не може бути покладено обов`язку по відшкодуванню позивачу як матеріальної так і моральної шкоди. Зокрема зазначив, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження понесення ним витрат по сплаті за виконання будь - яких робіт по відновленню автомобіля, не доведено наявність підстав для відшкодування моральної шкоди. У відзиві відповідач вказав, що для захисту своїх прав ним було понесено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13 500,00 грн., на підтвердження чого надав докази (договір про надання правової допомоги, акт виконаних робіт №1, платіжне доручення). В ході судового розгляду позивач підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі, просив суд позов задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві. Відповідач та його представник у судове засідання для розгляду справи не з`явились, про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення. Із заявами про відкладення 21.01.2021 розгляду справи не звертались, в зв`язку з чим суд вважає за можливе провести розгляд справи у їх відсутність. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Як встановлено судом в ході судового розгляду 20.01.2017 о 23год. 50 хв. по вул. Саперно - Слобідській у м. Києві сталася ДТП за участю автомобіля «BMW Х-5», р.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , та автомобіля «Peugeot-307» р.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . У результаті даної ДТП працівниками поліції було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст.124 КУпАП відносно [PERSON] . За фактом дорожньо - транспортної пригоди, що сталася 20.01.2017р., було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст.124 КУпАП відносно [PERSON] за порушення п.10.1 ПДР України. Постановою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 19.04.2017 [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 16.08.2018 постанову судді Голосіївського районного суду м. Києва від 19.04.2017 скасовано, а провадження у справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. У своїй постанові апеляційний суд дійшов висновку, що за відсутності доказів, які б беззаперечно свідчили про недотримання [PERSON] вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху, зважаючи на обставини справи та дані схеми дорожньо-транспортної пригоди, а також приймаючи до уваги, що водій автомобіля «Пежо» [PERSON] мав підстави розраховувати, відповідно до п. 1.4 Правил дорожнього руху України, що водій автомобіля «БМВ» [PERSON] дотримається вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху, відповідно до якого, перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, в його діях не вбачається порушень Правил дорожнього руху, які б мали причинний зв`язок з обставинами виникнення ДТП, та відповідно в його діях відсутній склад правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Так, відповідно до частини першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (стаття 1167 ЦК України). Порядок і умови відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, визначені статтями 1187, 1188 ЦК України. Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 1188 ЦК України урегульовано питання відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки кожному з їх володільців за рахунок іншого із них. Відповідно до цієї статті шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Тобто, обов`язок відшкодувати завдану іншому володільцю джерела підвищеної небезпеки шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. При цьому вина у завданні шкоди, згідно з положеннями пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України, є обов`язковою умовою для покладення на винну особу відповідальності за майнову шкоду, завдану внаслідок взаємодії транспортних засобів іншому учаснику дорожньо-транспортної пригоди. Скасовуючи постанову судді суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що в даній дорожній ситуації водій автомобіля «БМВ» [PERSON] повинен був діяти у відповідності до вимог п.10.1 ПДР України, та виконуючи його належним чином, мав технічну можливість уникнути дорожньо-транспортної пригоди, а його дії не відповідали вимогам п.10.1 ПДР України, і, з технічної точки зору, знаходились в причинному зв`язку з виникненням аварійної обстановки та настанням дорожньо-транспортної пригоди. При цьому, технічна можливість уникнути дорожньо-транспортної пригоди діями водія автомобіля «Пежо» [PERSON] не визначалася, а повністю залежала від дій водія автомобіля «БМВ» [PERSON] по дотриманню ним вимог п. 10.1 ПДР України, а за таких обставин, водій автомобіля «Пежо» [PERSON] не мав технічної можливості уникнути пригоди, та в його діях невідповідностей вимогам ПДР України, які б, з технічної точки зору, були умовою створення аварійної обстановки або знаходились в причинному зв`язку з настанням пригоди, не вбачається. Вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Тобто, за відсутності встановлення вини учасників ДТП, яке сталося за взаємодії джерел підвищеної небезпеки, до моменту розгляду в суді справи про відшкодування відповідної шкоди, суд, який розглядає справу зобов`язаний установити усі вищезазначені обставини ДТП, зокрема винну особу або ступінь вини кожного з учасників ДТП, для правильного застосування статті 1188 ЦК України. Разом з тим, згідно вимог ЦПК України, учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. В силу положень ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог статей 13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір. Отже, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю. Як вбачається із матеріалів справи, у даному випадку відбулося зіткнення двох джерел підвищеної небезпеки і кожна сторона заперечує вину в порушенні ПДР і завданні шкоди. При цьому, вина [PERSON] у судовому порядку у визначений спосіб не встановлена. Пред`явлення позову одним із власників джерела підвищеної небезпеки до іншого не надає йому перевагу у змагальності сторін і не звільняє від обов`язку доведення своїх позовних вимог. Позивач, як особа, яка ініціювала даний судовий розгляд, не надав належні та допустимі докази того, що відповідачем були порушені його права та інтереси, за захистом яких він звернувся до суду. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що позивач не надав належні та допустимі докази того, що відповідачем були порушені його права та інтереси, за захистом яких він звернувся до суду, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Позивач не довів наявність правових підстав для покладення на відповідача цивільної відповідальності за наслідки дорожньо-транспортної події за участю належних сторонам транспортних засобів, зокрема причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та завдання матеріальної шкоди позивачу. Що стосується позовних вимог про відшкодування позивачеві матеріальних збитків та моральної шкоди, то такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від заявленої вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, у задоволенні якої судом відмовлено. Крім того, при вирішенні даного спору суд враховує, що позивачем в порушення вимог ст.81 ЦПК України не доведено належними та достатніми доказами розмір матеріальної шкоди. При зверненні до суду позивач зазначає, що відповідно до рахунку фактуру № 65 від 04.12.2018 р. вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу становить 21174 гривні, з яких 10513,33 відшкодовано Страховою компанією «АХА Страхування», де була застрахована цивільно-правова відповідальність відповідача. Відповідно до ст.1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Матеріали справи не містять доказів проведення відновлювального ремонту транспортного засобу на момент розгляду справи, а рахунок-фактура не може бути належним доказом розмір завданих збитків, які фактично не сплачені позивачем. В даному випадку позивач отримав відшкодування завданих збитків від СК «АХА Страування», які визначені відповідно до Звіту з оцінки вартості матеріальної шкоди, в іншій частині розмір такої шкоди не є доведеним. Зазначаючи на понесені збитки, пов`язані з відновленням порушеного права, позивач вказуючи на витрати, які були понесені для придбання пально-мастильних матеріалів з метою приїзду на м.Києва та оплату проживання. Однак, позивачем не надано суду будь-яких доказів, які б підтверджували факт таких витрат, а також їх пов`язаність з розглядом справи, що стосується дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце20.01.2017 р. Витрати на проведення оцінки вартості матеріального збитку, на думку суду, також не є належними, оскільки квитанція № 6 від 06.04.2017 р. про сплату 675,36 гривень на рахунок Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру не містить відомостей, що такі витрати пов`язані з проведення оцінки майна у даній справі. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В силу положень ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків в зв`язку з вчиненням або не вчиненням нею процесуальних дій. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем належними та допустими доказами розмір завданої шкоди, що також є підставою для відмови у задоволенні позову. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує на підставі положень статті 141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою позивачу у задоволенні позову судові витрати не підлягають відшкодуванню відповідачем.

Outcome: dismissed