Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся із позовом до [PERSON] про встановлення факту спільного проживання та поділ майна, в якому просив визнати факт проживання однією сім`єю з відповідачкою протягом періоду часу з 1995 року до 2010 року, визнати спільною сумісною власністю сторін житлову квартиру та в порядку поділу спільного сумісного майна визнати за ним право власності на 2/3 спірної квартири, а за відповідачкою на 1/3 спірної квартири. В обґрунтування позову посилався на норми чинного на момент виникнення спірних правовідносин Закону України «Про власність», роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, а також практику цього суду, згідно з якими майно, придбане в результаті спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. В якості доказів на підтвердження власної позиції надав правовстановлюючі документи на спірну квартиру, документи про реєстрацію місця проживання позивача у ній, фотографії за різні періоди часу, на яких присутні разом позивач та відповідачка, податкові декларації про отримання позивачем доходів від здійснення підприємницької діяльності протягом 2000-2010 років, а також використовував для доказування показання свідків, заява про виклик яких була задоволена судом. Також позивачем в якості доказу суду був наданий укладений між ним та відповідачкою у простій письмовій формі договір, за умовами якого відповідачка визнає факт набуття спірної квартири у період спільного проживання із позивачем однією сім`єю та за спільні кошти, а також зобов`язується сплатити на його користь грошову компенсацію за відмову позивача від майнових претензій у майбутньому. У подальшому, представник позивача [PERSON] уточнив позовні вимоги, подавши до суду заяву, в якій окрім вищевказаного просив також визнати недійсним договір дарування спірної квартири, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] , залучивши останню до участі у справі в якості співвідповідача. На обґрунтування доповнених вимог зазначав, що спірний правочин має ознаки фіктивності, оскільки дарувальниця [PERSON] є матір`ю обдаровуваної [PERSON] , у спірній квартирі вони продовжують проживати разом, після відчуження квартири на користь доньки [PERSON] та [PERSON] не були зняті з реєстраційного обліку, [PERSON] продовжує сплачувати комунальні платежі, а метою укладення цього договору є унеможливлення реалізації права позивача на поділ спірної квартири. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] проти задоволення позову заперечували. Зазначили, що відносини між сторонами ніколи не мали сімейного характеру, а були виключно діловими, протягом заявленого позивачем періоду сторони вели спільний бізнес, допомагали один одному у вирішенні різних проблем, мали дружні стосунки. Спірна квартира була набута відповідачкою за кошти, отримані від батьків, які все життя працювали, а сама відповідачка також займалася бізнесом та отримувала доходи від комерційної діяльності. Також відповідачка [PERSON] пояснювала, що дозволила позивачу зареєструвати місце проживання у спірній квартирі на його прохання, аби батьки останнього мали змогу оформити субсидію, а наданий позивачем договір хоча і був написаний нею власноруч, проте, під тиском та внаслідок погроз [PERSON] позбавити її бізнесу, тому не може братися судом до уваги. Стосовно наданих позивачем світлин [PERSON] зазначила, що дійсно фотографувалася із ним неодноразово за різних обставин та у різних компаніях, проте це лише підтверджує їхні приятельські відносини. На підтвердження своєї позиції відповідачка [PERSON] також використовувала показання свідків, допитаних з її ініціативи судом. У свою чергу, представник відповідачки [PERSON] наполягав на тому, що спірні правовідносини виникли між сторонами до набрання чинності Сімейним кодексом України та в період дії Кодексу про шлюб та сім`ю, який не містив норм щодо можливості визнання спільною сумісною власністю майна, набутого особами, що не перебувають у шлюбі. Також посилався на те, що закон не має зворотної дії у часі, а тому вимоги позивача не ґрунтуються на законі. На підтвердження власної позиції надав суду науково-практичний висновок, підготовлений фахівцем у галузі права. Друга відповідачка [PERSON] та її представниця [PERSON] . проти задоволення позовних вимог також заперечували та пояснили суду, що оспорюваний позивачем договір дарування квартири є реальним, ознак фіктивності не містить, а факт продовження спільного використання квартири обома відповідачками ні про що не свідчить, оскільки вони є членами сім`ї, а квартира має декілька кімнат, що дозволяє їм комфортно проживати в окремих кімнатах. Окрім того, [PERSON] повідомила суду, що позивач [PERSON] ніколи з її матір`ю [PERSON] спільно не проживав, сімейних стосунків не підтримував, а фотографії, на яких вона також була присутня, були зроблені у шкільному віці, коли її матір ще приятелювала із позивачем. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, повно і всебічно дослідивши матеріали справи, заслухавши показання свідків, дійшов висновку про можливість часткового задоволення позову з огляду на наступне. У процесі розгляду справи судом було встановлено, що відповідачкою [PERSON] 07.08.2002 року було придбано у власність квартиру номер [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуєвою О.Д. та зареєстровано в реєстрі за №3434. Згідно з п.1 Договору зазначена квартира складається з трьох жилих кімнат житловою площею 64,5 кв.м, загальною площею 94,2 кв.м, корисною площею 93,3 кв. м. Відповідно до п.3 Договору квартиру було придбано за суму 14500 (чотирнадцять тисяч п`ятсот) гривень, які продавець отримав від покупця повністю, ще до підписання цього договору. Відповідно до Звіту про незалежну оцінку вартості квартири, складеного суб`єктом професійної оціночної діяльності ТОВ «Харківський технічний центр оцінки «Експертус», ринкова вартість спірної квартири станом на 22.02.2017 року становила 2\~855\~600 (два мільйони вісімсот п`ятдесят п`ять тисяч шістсот) гривень. Також судом встановлено, що 05.08.2016 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] був укладений у простій письмовій формі договір, відповідно до умов якого відповідачка зобов`язалася виплатити позивачеві у строк до 10.01.2017 року грошову компенсацію у сумі, що буде еквівалентна 25000 (двадцять п`ять тисяч) доларів США, в обмін на визнання позивачем права особистої приватної власності на спірну квартиру за відповідачкою. При цьому, стороною позивача стверджувалося, а стороною відповідачки [PERSON] не заперечувалося, що вказаний договір був написаний нею власноручно. Так, у п.1 зазначеного Договору вказано: «Ми, [PERSON] та [PERSON] в період з вересня 1995 року до березня 2010 р. проживали однією сім`єю та вели спільне господарство без реєстрації шлюбу». У п.2 Договору зазначено: «В період спільного проживання нами за спільні кошти була набута квартира [ADDRESS] (далі квартира), право власності на яку оформлене та зареєстроване на ім`я [PERSON] » Окрім цього, у п.п. 3-5 Договору сторони погодили між собою обов`язок відповідачки [PERSON] у строк до 10.01.2017 року виплатити позивачу грошову компенсацію в розмірі 25000 доларів США в обмін на його згоду визнати спірну квартиру особистою приватною власністю відповідачки та відмову у подальшому від звернення до суду із вимогами про поділ цієї квартири. Зазначений Договір підписаний позивачем та відповідачкою [PERSON] , а також свідками [PERSON] та [PERSON] При цьому, відповідачка [PERSON] у судових засіданнях стверджувала про підписання цього договору під примусом, зазначаючи що [PERSON] погрожував їй забрати спільний бізнес та унеможливити доступ до товарних цінностей, через що вона змушена була укласти із ним відповідну письмову угоду на невигідних для себе умовах. Разом із тим, відповідаючи на запитання представника позивача та суду, [PERSON] повідомила, що за даними фактами до правоохоронних органів вона не зверталася, оскільки вважала написаний нею договір нікчемною розпискою, що не має юридичних наслідків. Також судом досліджені надані позивачем довідки від житлово-комунальних органів, що підтверджують факт його проживання у спірній квартирі. Згідно з довідкою Житлово-комунального відділу Державного науково-дослідного та проектного інституту «Діпросталь» від 06.03.2003 р. №6-жо, за адресою: [ADDRESS] проживає [PERSON] разом із сім`єю: [PERSON] чоловік, [PERSON] дочка. Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку, виданої службовими особами Дільниці №4 Дзержинської філії КП «Жилкомсервіс» 27.09.2007 року, у квартирі [ADDRESS] проживає сім`я у складі трьох членів: [PERSON] , дочка [PERSON] та чоловік [PERSON] . При цьому, згідно з цією довідкою позивач зареєстрований у спірній квартирі з 2002 року, а відповідачки з 2003 року. Також суд дослідив фотографії за різні періоди часу, надані позивачем як доказ спільного проживання із відповідачкою [PERSON] , які оформлені у вигляді фототаблиці. Під час судового розгляду сторонами не заперечувалося, що на цих фотографіях зображені [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а їхня справжність ніким зі сторін не оспорювалася. Вивчення змісту цих фотографій підтверджує факт тривалого знайомства між сторонами, участь позивача у спільному відзначенні свят із обома відповідачками та проведення спільного відпочинку, у тому числі за межами міста Харкова. Водночас, суд критично ставиться до пояснень відповідачки [PERSON] , в яких вона стверджує, що має багато фотографій не лише із позивачем, але і з іншими чоловіками, оскільки жодного такого доказу суду надано не було. А окрім того суд досліджує надані сторонами докази у сукупності з іншими, через що спільні фотографії хоча самі по собі і не можуть бути достатнім свідченням фактичних сімейних стосунків, проте у сукупності з наданими позивачем довідками та укладеним між сторонами письмовим договором, можуть підтверджувати такі стосунки. Так само критично суд ставиться і до тверджень [PERSON] про надання нею дозволу на реєстрацію місця проживання [PERSON] у спірній квартирі для оформлення його батьками субсидії, оскільки вони не підтверджуються належними та допустимими доказами. Зокрема, відповідачкою не надано документальних підтверджень факту отримання батьками позивача субсидії. А, окрім того, суд не може оминути увагою той факт, що позивачем було зареєстровано місце проживання у спірній квартирі ще до того, як це зробили відповідачки, і станом на момент розгляду справи він залишався зареєстрованим за цією адресою. Таким чином, суд вважає підтвердженим документальними доказами факт спільного проживання позивача із обома відповідачками у спірній квартирі, а будь-який інших письмових доказів на спростування цієї обставини учасниками справи надано не було. У свою чергу, допитані під час судового розгляду свідки частково підтвердили викладені у позовній заяві факти, повідомивши суду про таке. Свідок [PERSON] дав показання, відповідно до яких він знайомий з позивачем та відповідачкою [PERSON] протягом тривалого часу, надавав їм в оренду власні приміщення для здійснення підприємницької діяльності, якою позивач із відповідачкою займалися спільно. Ця діяльність полягала у торгівлі жіночою біжутерією. Окрім того, свідок неодноразово консультував позивача з питань здійснення ремонту спірної квартири, бував у цій квартирі декілька разів, бачив [PERSON] разом із позивачем, який називав її своєю дружиною. Свідок [PERSON] повідомив суду, що знайомий з позивачем з дитинства, а з позивачем та відповідачкою [PERSON] як з сімейною парою знайомий з 1990-х років, вони спільно займалися бізнесом, мали декілька торговельних точок у місті Харкові, де займалися торгівлею жіночими прикрасами. Свідок займався меблевим бізнесом, то [PERSON] разом з [PERSON] зверталися до нього за вибором меблів, у тому числі для облаштування спірної квартири, вони спільно відпочивали на морі, у присутності свідка позивач називав [PERSON] своєю дочкою, а та його татом. Також свідок повідомив, що від позивача він дізнався про те, що той збирався зробити запропонувати [PERSON] вступити у шлюб та придбав з цією метою обручку. Свідок [PERSON] дала показання, з яких слідує, що вона є рідною тіткою відповідачки [PERSON] , знає її з дитинства, неодноразово бувала у неї в гостях, у тому числі в спірній квартирі. Ця квартира була набута за рахунок батьківських коштів [PERSON] , гроші для придбання квартири були передані у її присутності, а сама свідок супроводжувала відповідачку при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири. Із позивачем [PERSON] мало знайома, лише знає, що той допомагав її племінниці у здійсненні торгівлі. Під час відвідувань спірної квартири ніколи [PERSON] у ній не бачила, оскільки він там не проживав і був лише приятелем відповідачки [PERSON] Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є двоюрідною сестрою відповідачки [PERSON] , із [PERSON] познайомилася у 2008 році на поминках спільного родича, він був знайомим її двоюрідної сестри та спільно разом із нею працював. За словами свідка спірна квартира була набута за рахунок грошових коштів батьків [PERSON] , а також за рахунок спадщини, що залишилася після смерті дідуся відповідачки. Окрім того, відповідачка з 17 років почала займатися комерційною діяльністю, здійснювала торгівлю біжутерією, була фінансово незалежною та самодостатньою жінкою, позивач їй лише допомагав. Також свідок повідомила, що до 2000 року проживала в Криму, у спірній квартирі вперше з`явилася у 2008 році і позивача в ній ніколи не бачила. Усі допитані в ході судового розгляду свідки впізнали осіб, які зображені на наданих позивачем в якості доказів та долучених до матеріалів справи світлинах, та підтвердили, що на фотографіях дійсно зображені позивач [PERSON] та відповідачки [PERSON] та [PERSON] Інші свідки, клопотання про виклик та допит яких судом були задоволенні, в судові засідання не з`явилися, а сторони заявили про відмову від їхнього допиту, яка була прийнята судом. За таких обставин суд приходить до висновку, що факт спільного проживання [PERSON] із [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу знайшов своє підтвердження на підставі досліджених судом належних, допустимих та достатніх доказів. Відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» від 12.06.98 №16 (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.95 №20. Правила статей 22, 28, 29 КпШС в цих випадках не застосовуються. Так, згідно з ч.1 ст.17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. За змістом п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.95 №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону України «Про власність», ст.22 КпШС), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 стст.17, 18, п.2 ст.17 Закону України «Про власність»), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Така правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі №6-66цс13 та від 25.12.2013 року у справі №6-135цс13. У зв`язку із цим суд бере до уваги пояснення позивача [PERSON] та відповідачки [PERSON] , підтверджені показаннями свідків, щодо ведення ними протягом тривалого періоду часу спільного бізнесу у сфері роздрібної торгівлі на території міста Харкова, включаючи спільну оренди комерційної нерухомості та здійснення спільної торговельної діяльності жіночими прикрасами та біжутерією. Окрім того, надані позивачем в якості доказів податкові декларації фізичної особи-підприємця платника єдиного податку за період з 2000 по 2010 роки підтверджують факт наявності в нього доходів, достатніх для придбання спірної квартири спільно із відповідачкою [PERSON] , та здійснення в ній ремонту. При цьому, суд критично ставиться до показання свідків [PERSON] та [PERSON] , які є родичами відповідачки [PERSON] , про те, що кошти для придбання спірної квартири були отримані нею від батьків та у спадщину від дідуся, оскільки суду не надано жодних документальних підтверджень наявності у них такої можливості та фінансової спроможності, а окрім того, показання свідків подекуди містили суттєві розбіжності та неточності. Так, зокрема, свідок [PERSON] , яка є рідною тіткою відповідачки [PERSON] , стверджувала, що у день укладення договору купівлі-продажу особисто супроводжувала останню до місця вчинення правочину, була присутньою при передачі коштів та точно назвала їхню суму, проте, не змогла повідомити у якого саме нотаріуса відбулося посвідчення правочину та бодай приблизно назвати територіальне розташування офісу, де цей договір було укладено, а також повідомити хоча б якусь інформацію про особу продавця. У свою чергу, свідок [PERSON] , яка є двоюрідною сестрою відповідачки [PERSON] , повідомляючи суду про отримання відповідачкою коштів на придбання квартири від батьків, не змогла назвати джерела своєї обізнаності. При цьому зазначила, що станом на момент укладання договору купівлі-продажу спірної квартири постійно проживала на території Автономної Республіки Крим, а про обставини придбання цієї квартири їй відомо зі слів сестри. Також суд не бере до уваги пояснення відповідачки [PERSON] щодо отримання нею спадщини та коштів від продажу іншої нерухомості у період часу, що передував придбанню спірної квартири, оскільки нею не надано жодних письмових доказів на підтвердження цих фактів, а клопотання про витребування таких доказів у зв`язку із неможливістю самостійного їх отримання суду не заявлялися. Стосовно наданого представником відповідачки [PERSON] в якості доказу науково-правового висновку, складеного доцентом кафедри цивільного права №1 Національного юридичного університету ім. Я. Мудрого, кандидатом юридичних наук Ісаєвим А.М., суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.2 ст.76 ЦПК України, ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. При цьому, відповідно до ч.1 ст.95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. У свою чергу, аналіз наданого суду науково-правового висновку дає підстави стверджувати, що він не може вважатися письмовим доказом у справі, оскільки не містить даних про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, а є різновидом доктринального тлумачення норм цивільного законодавства з наукової точки зору. Разом із тим, відповідно до ч.1 ст.114 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду висновок експерта у галузі права щодо: 1) застосування аналогії закону чи аналогії права; 2) змісту норм іноземного права згідно з їх офіційним або загальноприйнятним тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній іноземній державі. При цьому, згідно з ч.1 ст.115 ЦПК України, висновок експерта у галузі права не є доказом, має допоміжний (консультативний) характер і не є обов`язковим для суду. Так, автором вищевказаного науково-правового висновку не досліджуються питання про застосування аналогії закону чи аналогії права, а висловлюється точка зору про підстави та можливість застосування норм законодавства України за різні періоди часу до спірних правовідносин, а тому відсутні підстави вважати його висновком експерта в галузі права з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.114 ЦПК України. Також у зазначеному науково-правовому висновку не йдеться про застосування норм іноземного права, через що також відсутні підстави для застосування положень п.2 ч.1 ст.114 ЦПК України. У зв`язку із вищенаведеним та з огляду на положення ст.ст. 77, 78 ЦПК України, якими врегульовано питання щодо належності та допустимості доказів, суд не бере до розгляду наданий представником відповідачки [PERSON] науково-правовий висновок, який не є письмовим доказом у справі та не може вважатися висновком експерта у галузі права. Відповідно до абз.3 п.5 постанови Пленуму ВС від 22.12.95 №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою частки визначаються рівними. Отже з урахуванням відсутності укладеної між сторонами письмової угоди про розмір часток у набутому в результаті їхньої спільної діяльності майні, а також за відсутності належних, допустимих та достатніх доказів більшої або меншої ступені участі позивача та відповідачки у надбанні спірного майна, суд доходить висновку про визнання таких часток рівними, тобто по 1/2 частки за кожним з учасників. Таким чином, вимоги позивача про визнання за ним права власності на 2/3 частки спірної квартири суд вважає необґрунтованими та відмовляє в їх задоволенні, зменшуючи розмір такої частки до 1/2 для кожної зі сторін. Стосовно вимог позивача в частині визнання недійсним договору дарування квартири суд зазначає наступне. В ході судового розгляду було встановлено, що 09.07.2015 року [PERSON] уклала із [PERSON] Договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Назаренко О.О. та зареєстрований в реєстрі за №362, згідно з яким [PERSON] подарувала спірну квартиру своїй доньці [PERSON] . При цьому, позивач [PERSON] про факт відчуження квартири, що є предметом спору, на користь [PERSON] дізнався вже після звернення до суду із первісною позовною заявою. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із вимогами ст. 203 ЦК України, для чинності правочину, його зміст не може суперечити нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. За ч.1 ст.626 ЦК України договором є двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Законодавцем у ч.1 ст.717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) власність. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Для визнання правочину фіктивним слід встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, даний правочин визнається недійсним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Згідно із статями 80 і 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] , які є близькими родичками, до і на момент укладення договору дарування мали намір (умисел) не допустити виникнення права власності на частину спірного майна у [PERSON] , а тому з метою убезпечення (приховання) спірного майна від нього уклали між собою спірний договір. Можливість переходу права власності на частину спірного майна від [PERSON] до [PERSON] була досить високою, оскільки спірне майно було придбано за кошти, набуті внаслідок спільної підприємницької діяльності обох сторін, та яким вони спільно користувалися увесь час з моменту придбання і до моменту припинення фактичних сімейних стосунків. Тому, враховуючи наміри [PERSON] домагатися поділу спільного майна в судовому порядку та оцінюючи ризики втрати спірного майна для себе, відповідачки вирішили не допустити виникнення права власності на спірне майно у [PERSON] , а тому з метою убезпечення (приховання) майна від нього та суду уклали оспорюваний договір дарування, про укладення якого ними не було повідомлено [PERSON] , місце проживання якого було зареєстроване у спірному житлі, який дізнався про існування договору в процесі судового розгляду власного позову про поділ майна. При цьому суд зазначає, що мотиви дій [PERSON] та [PERSON] не мають правового значення. Реалізуючи свій намір (умисел), [PERSON] та [PERSON] ввели в оману під час укладення договору третю особу (приватного нотаріуса) щодо дійсних їх намірів та приховали справжність намірів, а саме, не допустити виникнення права власності на спірне майно у [PERSON] Про це свідчить також зазначення [PERSON] в оспорюваному договорі, що квартира придбана нею за особисті кошти, однак, як вона сама власноруч зазначила згодом у письмовому договорі між нею та [PERSON] , спірна квартира була набута у період їх спільного проживання та за рахунок спільних коштів. Подальша зміна наміру сторонами договору дарування чи виникнення наміру однієї сторони виконувати договір не має правового значення, так як береться до уваги саме намір при укладенні договору. Крім цього, укладення спірного договору дарування між [PERSON] та [PERSON] не було спрямовано на реальне настання обумовлених ним правових наслідків. Вказане підтверджується відсутністю змін у фактичному становищі сторін при зміні їх правового становища. Так, фактичне становище сторін після укладення договору дарування не змінилося, оскільки не відбулася реальна передача спірного майна від [PERSON] до [PERSON] Про це свідчать обставини, встановлені судом, зокрема, що відповідачки не повідомляли [PERSON] про укладення договору дарування квартири, в якій він продовжує бути зареєстрованим. [PERSON] до і після укладення договору дарування і по даний час продовжує проживати та володіти і користуватися спірною квартирою, а також здійснювати оплату комунальних послуг. Дарувальниця [PERSON] та позивач [PERSON] після укладення договору дарування не були зняті з реєстраційного обліку за адресою розташування спірної квартири. Таким чином не відбулися зміни у фактичному становищі сторін після укладення договору дарування, що свідчить про свідомий намір невиконання зобов`язань договору та не спрямованість сторін на реальне настання обумовлених ним правових наслідків. Враховуючи встановленні обставини справи та оцінивши усі докази, враховуючи ступінь родинних зв`язків між сторонами правочину та намір (умисел) [PERSON] і [PERSON] убезпечити спірну квартиру від поділу в судовому порядку, введення ними в оману третіх осіб щодо дійсних намірів та приховання справжніх намірів, свідомий намір невиконання зобов`язань договору, переслідування інших цілей, ніж передбачені договором дарування, суд приходить до висновку, що укладений договір дарування від 09 липня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] за своїм змістом суперечить вимогам закону і є фіктивним, оскільки внутрішня воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та їх наміри не були спрямовані на реальне настання обумовлених ними правових наслідків, що є порушення частин першої, третьої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання їх недійсним відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України. Щодо посилання представника відповідачі на ті обставини, що наступили реальні правові наслідки, які обумовлювалися спірним договором, а саме: перехід права приватної власності на подароване нерухоме майно від дарувальника до обдарованого, та наступна державна реєстрація такого права за останньою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що виключає фіктивність договорів дарування. Суд зазначає, що саме по собі формальне закріплення у договорі дарування про перехід права приватної власності на нерухоме майно та наступна державна реєстрація нотаріусом права власності не свідчить про настання реальних правових наслідків. Тому що при укладені фіктивних договорів намір сторін зовнішньо завжди виглядає пристойно, оскільки вони у будь-якому разі декларують бажання правомірних наслідків. За таких обставин суд вважає, що права та інтереси позивача були порушенні відповідачками і вказані порушені права та інтереси підлягають захисту судом шляхом визнання недійсним договору дарування квартири, укладеного 09 липня між [PERSON] та [PERSON] , за яким [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] житлову квартиру загальною площею 94,2 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який 09 липня 2015 року посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Назаренко О.О., та зареєстровано в реєстрі за №362. Щодо інших аргументів або міркувань позивача та відповідачок, то вони не дають підстав для висновку про порушення прав, свобод чи інтересів позивача або про безпідставність вимог позивача, а тому не беруться судом до уваги. При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до ч.ч.1 і 3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно зі ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. За таких обставин, суд вважає, що підлягає стягненню з відповідачок [PERSON] та [PERSON] на користь позивача [PERSON] сплачений судовий збір в розмірі 8640,00 грн. На підставі наведеного,

Outcome: partial