Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу\~ Харківської області [PERSON], який в подальшому уточнив, про\~ визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності на 1/2 частину квартири та вселення. Позов обґрунтовував тим, що він із відповідачкою [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з 1993 року по 2009 роки. В період зареєстрованого шлюбу вони разом з відповідачкою придбали квартиру за адресою: [ADDRESS], право власності на яку було зареєстровано на відповідачку. Так як в квартирі необхідно було проводити ремонт, були потрібні гроші на його проведення, а також синові відповідачки від першого шлюбу були потрібні гроші на навчання, то вони продали квартиру по вул. Гвардійців-Широнінців, право власності на яку було зареєстровано на позивача, кошти отримані від продажу квартири вони поділили навпіл. Позивач зареєструвався в квартирі [ADDRESS], в якій вони проживали родиною. В 2009 році сторони розлучились, але в спірній квартирі продовжували проживати спільно. Приблизно в середині листопада 2016 року [PERSON] із сином виїхали із спірної квартири, а позивач залишився проживати в спірній квартирі. 19.02.2017 року приблизно о 10.00 годині позивач перебував вдома та в цей час до квартири прийшла його колишня дружина [PERSON] із своїм представником, а також невідомий чоловік, який представився чоловіком нової власниці спірної квартири, чоловік який представився новим чоловіком [PERSON], а також незнайомий хлопець із відеокамерою, який здійснював відео зйомку. Під час розмови із присутніми особами, позивач зрозумів, що квартиру було продано без його відома новим мешканцям, які прийшли його виселити із квартири. Спірна квартира була відчужена відповідачкою [PERSON] 18.11.2016 року [PERSON] та вона набула права власності згідно договору купівлі-продажу. Коли позивача фізично виселили із квартири, він викликав поліцію, за його зверненням було відкрито кримінальне провадження за ч. 1 ст. 190 КК України. Відповідач [PERSON], знаючи, що їй було відмовлено у задоволені позову про визнання майна особистою власністю, а саме зазначеної квартири, приховала від нотаріуса та нового власника той факт, що дана квартира знаходиться у спільній власності подружжя та може бути відчужена за згодою іншого співвласника квартири. Просив визнати договір купівлі-продажу квартири недійсним, визнання за ним права власності на 1/2 частину спірної квартири та вселити його у квартиру. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, позивач подав письмові пояснення по позову (а.с.150). Представник позивача пояснив, що позивач перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою [PERSON] з 1993 по 2008 роки. На імя відповідачки була оформлена спірна квартира, яка була придбана за спільні кошти. До укладання угоди в 1999 році по придбанню квартири за адресою: [ADDRESS], у позивача була квартира, яку він продав та гроші пішли на придбання спірної квартири. Спірну квартиру позивач та відповідач [PERSON] збирались продати разом та поділити гроші. В 2016 році позивача примусово виселили із квартири, після її продажу. Відповідач [PERSON], при укладені угоди, зазначила нотаріусу, що не була у зареєстрованому шлюбі, що квартира належить тільки їй та є її особистою власністю. В 2016 році [PERSON] зверталась до суду із позовом про визнання даної квартири її особистою власністю, але їй у задоволені позову було відмовлено. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов не визнав, надав відзив (а.с.35-36) на позов та пояснив, що позивачем не було надано доказів за чиї кошти була придбана квартира. Зазначив, що спірна квартира була придбана за особисті гроші відповідачки, за гроші отримані в дар, згідно договору дарування грошей від 04.06.1999 року. Позивачу було відомо про продаж квартири відповідачкою. В даному випадку позивач має права лише на компенсацію вартості частини квартири. В судовому засіданні представники відповідача [PERSON] позов не визнали, надали відзив на позов (т.2 а.с.59) та пояснили, що відповідач є добросовісним набувачем і в даному випадку позивач має право на компенсацію. Третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу\~ Харківської області [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. На ухвалу суду від 06.04.2017 року про витребування доказів, нотаріус надав належним чином завірену копію договору купівлі-продажу спірної квартири та документи, що були надані для укладання угоди. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі із 23.04.1993 року. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14.07.2008 року шлюб між сторонами був розірваний (т.2 а.с.15,16) В період зареєстрованого шлюбу сторони придбали спірну квартиру за адресою: [ADDRESS], згідно договору № Н9-332 від 04.06.1999 року, зареєстрованого біржою нерухомості та основних фондів «Україна», однією із сторін договору була [PERSON], за нею було зареєстровано право власності на квартиру в КП БТІ (а.с.35,36,98) Згідно ст.. 22 Кодексу про шлюб та сімю, що діяв на час придбання спірної квартири майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно копії рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06.06.2016 року у задоволені позову [PERSON] до [PERSON] «Про визнання майна особистою власністю», в якому предметом розгляду була вказана квартира, було відмовлено. (а.с.37-39) Згідно договору купівлі-продажу від 18.11.2016 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], вбачається, що відповідач [PERSON] продала квартиру за адресою: [ADDRESS]. Згідно п. 3.2. Договору продавець свідчить та гарантує, що предмет цього договору є його особистою власністю, нерухоме майно, що відчужувалось було придбано ним за власні кошти, оскільки у шлюбі він не перебував та не перебуває, однією сімєю без реєстрації шлюбу ні з ким не проживав та не проживає, про що нотаріусом доведено до відома покупця (а.с.88) Згідно заяви поданою [PERSON] нотаріусу [PERSON], перед укладанням угоди, відповідач [PERSON] свідчила, що в зареєстрованому та незареєстрованому шлюбі не знаходилась та не знаходиться, майно, що відчужується, є її особистою власністю (а.с.89) Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Згідно копії довідки з місця мешкання про склад сімї та прописку від 19.11.2016 року, виданою КП «Жилкосервіс», вбачається, що в квартирі за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON] власник, [PERSON] син, [PERSON] чоловік (а.с.99). Тобто надані нотаріусу документи свідчили про перебування відповідачки [PERSON] до укладення угоди у шлюбі та про те, що позивач [PERSON], як чоловік мав право на частину квартири, та право користування спірною квартирою, якого він був позбавлений без відповідного рішення суду. Тобто в судовому засіданні встановлено, що відповідачка [PERSON], яка уклала договір щодо спільного майна, та друга сторона за договором відповідачка [PERSON], обізнані про права позивача на частину квартири та свідомо їх порушували, тобто діяли недобросовісно. Суд вважає, що за даними обставинами, відповідачка [PERSON], як сторона договору, знала або не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що [PERSON], не отримала згоди на це другого з подружжя. Про недобросовісні дії відповідачів також, на погляд суду, свідчить майже символічна ціна продажу спірної квартири за цим договором, а саме 120000 гривень, що є зазвичай меншою середньо ринкової вартості однокімнатної квартири в м. Харкові. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень\~ЦК України, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядженням майно, що є у спільній сумісній власності подружжя, вже не діє. Згідно ч. 3 ст. 368, 369 ЦК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно ст.. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.. 63, 65 СК України - дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Згідно ст. 68, 69, 70 СК України - розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до\~Цивільного кодексу України. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] зазначив, що спірна квартира була придбана відповідачкою за власні кошти, а саме кошти отримані у дар від [PERSON], згідно договору дарування грошей від 04.06.1999 року (т. 2 а.с.37). До цього договору суд відноситься критично, так як даний договір не був посвідчений нотаріально. Крім того, про даний договір дарування грошей відповідач [PERSON] не зазначала в позові в якості доказу, при обґрунтуванні позовних вимог про визнання квартири особистою власністю, не посилалась на те, що спірна квартира була придбана за подаровані гроші, а зазначила в позові, що вона за допомогою родичів та друзів придбала на своє імя спірну квартиру (а.с.33), відповідного посилання на вказаний доказ не має і в рішенні суду від 06.06.2016 року по справі, а в той же час представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що гроші відповідачці були подаровані сторонньою особою. Згідно ст.. 72 СК України - до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. В судовому засіданні встановлено, що шлюб між сторонами був розірваний в 2008 році, але після розірвання шлюбу та до листопада 2016 року позивач мешкав в спірній квартирі та вільно користувався майном, що належить йому на праві спільної сумісної власності із відповідачкою [PERSON], як придбаним в період шлюбу за спільні кошти. Про своє порушене право на спірну квартиру позивач дізнався тільки в лютому 2017 року, після продажу спірної квартири, та його примусового незаконного виселення, тому строк позовної давності для позивача обчислюється саме з цього моменту, а саме коли він дізнався про продаж квартири та своє порушене право на неї. Згідно відповіді Відділу реєстрації місця проживання у Немишлянському районі м. Харкова від 09.03.2017 року, за результатами розгляду заяви [PERSON] щодо надання інформації про його реєстрацію, було повідомлено, що відділом реєстрації місця проживання у Фрунзенському районі м. Харкові Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради 19.12.2016 року було прийнято рішення про зняття його з реєстрації місця проживання за вказаною адресою ([ADDRESS]), у звязку із припиненням право користування житловим приміщенням, у звязку із відчуженням (а.с.44) Згідно ст.. 203 ЦК України - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ст.. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п'ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Так як сторонами договору купівлі-продажу від 18.11.2016 року не було додержано в момент вчинення правочину вимог ст.. 203 ЦК України, даний правочин суперечить ЦК та СК України, та порушує право власності позивача на спірну квартиру, тому даний договір має бути визнаний недійсним. У разі поділу майна подружжя, що є обєктом спільної сумісної власності,частки майна дружини, чоловіка є рівними, тому підлягаю задоволенню вимоги позивача щодо визнання за ним права власності на ? частину спірної квартири. Згідно ст. 13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14.03.2017 року по даній справі за заявою представника позивача, було забезпечено позов шляхом заборони вчиняти дії щодо відчуження квартири [ADDRESS], яка належить на праві приватної власності [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу від 18 листопада 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON]. Згідно ч. 7 ст. 158 ЦПК України - у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом девяноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. В судовому засіданні представники відповідачів посилались на те, що відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем та позивач має право тільки на компенсацію ? частки вартості спірної квартири. Суд не може погодитись із даним твердженням, так як компенсація в рахунок частки у спільній сумісній власності може мати місце у випадках коли сторона яка має право на компенсацію бажає її отримати, а інша сторона відповідно внесла суму компенсації на депозитний рахунок суду. Але компенсація вартості ? частки спірної квартири взагалі не була предметом розгляду по даній справі. Судом встановлено, що позивача було позбавлено усіх прав притаманних власникам (користування,володіння,розпорядження), він був виселений та знятий з реєстраційного обліку не за його власним бажання та ні в судовому порядку, як це передбачено чинним законодавством, тому захист прав позивача має відбуватись в зазначений спосіб. Так як позивача було знято із реєстраційного обліку та позбавлено права користування він має бути вселений у спірну квартиру. \~В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] подав клопотання про постановлення окремої ухвали посилаючись на те, що працівники Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області вчинили кримінальне правопорушення за ст. 383 КК України (завідомо неправдиве повідомлення суду, прокурору, слідчому або органу досудового розслідування про вчинення злочину),відомості про злочин містяться у відповіді на відзов предстаника позивача, який посилався тільки не те, що висновок від 25.02.2017 року за результатами перевірки заяви [PERSON] (т. 2 а.с.38), за яким інспектор Немишлянського ВП ГУПН в Харківській області прийшов до висновку про наявність цивільно-правових відносин між сторонами, є недопустимим доказом. Суд вважає, що дане клопотання не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1, 11 ст. 262 ЦПК України - суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Окрема ухвала стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, надсилається прокурору або органу досудового розслідування, які повинні надати суду відповідь про вжиті ними заходи у визначений в окремій ухвалі строк. За відповідним клопотанням прокурора або органу досудового розслідування вказаний строк може бути продовжено. В матеріалах справи міститься висновок від 25.02.2017 року за результатами перевірки заяви [PERSON], за яким інспектор Немишлянського ВП ГУПН в Харківській області прийшов до висновку про наявність цивільно-правових відносин між сторонами. У відповіді на відзив представник позивача просить визнати його недопустимим доказом по даній справі, будь-яких відомостей про злочин відповід на відзив не містить, судом не виявлено підстав для постановлення окремої ухвали, тому у задоволені клопотання про постановлення окремої ухвали необхідно відмовити. Згідно ст. 141 ЦПК України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позову було сплачено судовий збір в розмірі 640 гривень квитанцією від 06.03.2017 року та в розмірі 1280 гривень квитанцією від 19.05.2017 року, тобто загалом в розмірі 1920 гривень, що підлягає стягненню із відповідачів в рівних частках. На підставі викладеного,

Outcome: approved