Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], в якому посилаючись на порушення своїх цивільних прав, пов'язаних із стягненням коштів за договором позикт згідно судового рішення, яким ухвалено стягнути із відповідача [PERSON] на користь позивача кошти в загальній сумі 834 405,82 долари США, яке залишається невиконаним. Зазначив, що не виконання зазначеного рішення суду пов'язано із неправомірними умисними діями відповідачів, які уклали між собою оспорюваний правочин для приховання майна [PERSON], з метою ухилення від виконання нею боргових зобов'язань перед позивачем і не мали намірів на створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Крім того, договір укладено за наявності чинної ухвали суду про накладення арешту на майно боржника. Позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 27 листопада 2015 року за реєстровим № 1228 укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо земельної ділянки площею 0,2010 га, розташованої на території Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області, кадастровий номер [NUMBER], а також повернути сторони вказаного договору в попередній стан шляхом повернення у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,2010 га, розташованої на території Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області, кадастровий номер [NUMBER]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на те, що оспорюваний правочин укладено із порушенням чинного законодавства з метою уникнути грошової відповідальності за договором позики, судове рішення про стягнення коштів на користь позивача не виконане по причині відсутності майна і коштів у боржника. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явилась, причин неявки суду не повідомила, належно повідомлялась про час і місце судового розгляду, заяв, клопотань чи заперечень суду не подавала. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив повністю, посилаючись на його необґрунтованість, добросовісність набуття [PERSON] права власності на спірне майно, правомірність укладення оспорюваного правочину, відсутність обтяжень при купівлі майна. Третя особа в судове засідання не з'явились повторно, будучи належно повідомленою про час і місце судового розгляду, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, у письмових поясненнях при вирішенні справи поклалась на розсуд суду. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 01 січня 2010 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого було надано позику в розмірі 537 700,00 доларів США на строк до 01.06.2014 року. Згідно ст. 1146 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Грошові кошти за договором позики позивачеві [PERSON] у строк до 01.06.2014 року відповідачем [PERSON] повернуто не було, тому 21.10.2014 року він звернувся до Пустомитівського районного суду Львівської області із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та процентів за користування позикою у зв'язку із невиконанням грошового зобов'язання. 24 жовтня 2014 року ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області у справі № 450/2962/14 - ц було відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та процентів за користування позикою у зв'язку із невиконанням грошового зобов'язання. 24 жовтня 2014 року ухвалою Пустомитівського районного суду від 24.10.2014 року судом частково задоволено клопотання позивача, з метою забезпечення позову вжито заходи забезпечення позову до набрання рішенням суду по справі законної сили, шляхом накладення арещту в межах суми позову, яка становить 10 352 962,20 грн., на грошові кошти рухоме та нерухоме майно, що належить [PERSON] Вказану ухвалу було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 23.12.2014 року. 24 жовтня 2014 року відділом ДВС Пустомитівського РУЮ Львівської області було накладено арешт на все нерухоме та рухоме майно [PERSON], грошові кошти, рахунки тощо що підтверджується постановами про відкриття виконавчого провадження, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, про арешт коштів боржника серія ВП № 45219305 від 24.10.2014 року. Крім того, факт накладення арешту на все нерухове майно відповідача [PERSON] підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень від 14.01.2015 року, індексний номер 32195955. а також копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.07.2015 року, індексний номер 40639648 де у графі підстава виникнення обтяження зазначено: ухвала суду про вжиття заходів забезпечення позову, серія та номер № 150/2962/14 - ц виданий 24.10.2014 року, особа в інтересах якої встановлено обтяження: [PERSON], видавник Пустомитівський районний суд Львівської області. Вказані вище обставини підтверджуються матеріалами справи, належних і допустимих доказів на спростування описаних вище обставин відповідачами не подавалось. Таким чином, суд вважає доведеним те, що станом на час укладення оспорюваного правочину, відповідно до чинного судового рішення, в межах його примусового виконання згідно постанови державного виконавця існувало обтяження стосовно предмету оспорюваного договору, оскільки було накладено арешт на майно продавця [PERSON], при цьому це обтяження було внесено до державного реєстру в інтересах саме позивача - [PERSON] Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 26.05.2015 року у справі № 450/2962/14-ц, зміненим рішенням апеляційного суду Львівської області від 12.10.2015 року, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задоволені частково, стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] суму основного боргу за договором позики від 01.01.2010 року в розмірі 537 700,00 доларів США; проценти за користування позикою від 01.01.2010 року в розмірі 277 836,22 доларів США; 3% річних в період з 01.06.2014 року по 10.03.2015 року в розмірі 18 969,60 доларів США, тобто кошти на загальну суму 834 405,82 долари США. Вказане рішення станом на час вирішення цього спору судом не виконане навіть частково, що підтверджується наявними у справі доказами. Таким чином, доводи позову про існування боргових зобов'язань [PERSON] перед [PERSON] станом на час вчинення оспорюваного правочину і станом на час вирішення спору, суд вважає доведеними. Як вбачається з відповіді ВДВС Пустомитівського РУЮ Львівської області [PERSON] або ж її уповноважені представники із заявами про скасування заходів, вжитих постановами від 24.10.2014 року та від 31.102014 року ДВС Пустомитівського РУЮ, не зверталися. Вищевказаний виконавчий документ станом на 22.02.2016 року перебуває на виконанні у відділі ДВС Пустомитівського РУЮ, постанови про звільнення майна боржника з - під арешту державним виконавцем не виносилися. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. 27 листопада 2015 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу земельної ділянки за № 1228, відповідно до п. 1.1. якого Продавець передав у власність Покупця, а Покупець прийняв у власність від продавця земельну ділянку площею 0,2010 га. розташовану за адресою: Київська обл.. Обухівський район, Старобезрадичівська сільська рада, кадастровий номер: [NUMBER]. Вищенаведений договір купівлі продажу земельної ділянки було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Збирит О.В. Відповідно до п. 2.1. Договору, Продавець стверджує та гарантує, що земельна ділянка набута ним із дотриманням всіх вимог законодавства України, стверджує, що йому невідомі обставини при яких набуття ним права власності на земельну ділянку порушувало б його право власності третіх осіб на земельну ділянку, гарантує, що відчужувана земельна ділянка на момент підписання нього договору нікому іншому не продана, не подарована, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передана, не відчужена іншим способом, як юридична адреса вона не використовувалась, під забороною (арештом) та іпотекою/заставою (в тому числі податковою) не перебуває. Продавець стверджує, то щодо відчужуваної земельної ділянки не ведуться судові спори. відчужувана земельна ділянка не має недоліків, про які відомо Продавцю, але не відомо Покупцю, гарантує, що з моменту набуття Продавцем права власності на земельну ділянку на неї не виникло прав у третіх осіб (у тому числі за попередніми договорами, договорами найму (оренди), шлюбними контрактами, сервітутами, іншими речовими правами), як у межах так і за межами України. З матеріалів справи вбачається, що наведені вище у оспорюваному договорі відомості про відсутність обтяжень та судових спорів дійсності не відповідають, оскільки суперечать приписам чинного судового рішення про накладення арешту на майно в інтересах позивача [PERSON], яке до того ж перебувало на примусовому виконанні у органах державної виконавчої служби. У провадженні Франківського ВП ГУ НП у Львівській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12016140080000526 від 23.02.2016 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. 358 ч. 1 та 388 ч. 1 КК України, за заявою [PERSON], якого було визнано потерпілим. Відповідно до листа вказаного органу поліції в ході проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні встановлено, що підставою для зняття арештів (обтяжень, заборон) із нерухомого майна належного гр. [PERSON] стала ухвала Пустомитівського районного суду Львівської області від 09.10.2015 року у справі № 450/2962/14 - ц за заявою представника згідно довіреності [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову, яка згідно відповіді Пустомитівського районного суду Львівської області, судом не постановлялась. Крім цього, згідно листа Пустомитівського районного суду Львівської області згідно автоматизованої системи документообігу суду, [PERSON] із будь - якими заявами (клопотаннями) про скасування заходів забезпечення позову як представник [PERSON] згідно довіреності, вжитих ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області в межах судової справи № 450/2962/14 - ц не звертався. Пустомитівським районним судом Львівської області 09.10.2015 року жодної ухвали про скасування заходів забезпечення позову у справі № 450/2962/14 - ц, вжитих ухвалою суду від 24.10.2014 року, не приймалось, текст вказаної ухвали в Єдиний державний реєстр судових рішень не вносився. Тобто, виходячи із вищенаведеного, підставою для укладення оспорюваних договорів між Відповідачами по справі, стало скасування заходів забезпечення позову вжитих ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 24.10.2014 року, яке було проведено на підставі ухвали від 09.10.2015 року, яка судом не постановлялась, а відтак, заходи забезпечення позову із усього рухомого та нерухомого майна [PERSON] не були скасованими у спосіб передбачений чинним законодавством України. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 208 ЦПК України судові рішення викладаються у формі ухвали. Частиною 2 ст. 208 ЦПК України передбачено, що питання, пов'язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал. Натомість, відповідно до ст. 14 ЦПК України, судові рішення, то набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов'язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням порушуються їхні права, свободи чи інтереси. Згідно ч.ч.9,10,12 ст.153 ЦПК України ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи. Особи, винні в порушенні заходів забезпечення позову, несуть відповідальність, встановлену законом. Згідно із ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, Фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом. Судові рішення інших держав є обов'язковими до виконання на території України за умов. визначених законом, відповідно до міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. Відтак, виходячи із змісту ст. 14, 208 ЦПК України, а також ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ухвала про забезпечення позову від 24.10.2014 року (яка набрала законної сили) була обов'язкова, зокрема, для сторін оспорюваного правочину та нотаріуса. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 2 постанови пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Згідно із п. 8 Постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Крім цього, згідно ч. 2 та 3 ст. 55 Закону України «Про нотаріат», при посвідченні угод про відчуження або заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна перевіряється відсутність заборони відчуження або арешту майна. В разі наявності заборони угода про відчуження майна, обтяженого боргом, посвідчується лише у разі згоди кредитора і набувача на переведення боргу на набувача. Відповідно до ст. 658 ЦК України законодавець передбачив, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Крім цього, згідно із ст. 655 ЦК України, за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Таким чином, договір купівлі - продажу фактично спрямований на припинення права власності на об'єкт нерухомого майна у відповідача [PERSON] й виникнення права власності в іншої особи, а саме у іншого співвідповідача [PERSON] При цому прелмеит оспорбюваного договору є об'єктом нерухомого майна, за рахунок якого можливо виконати грошові зобов'язання [PERSON] перед позивачем [PERSON], а іншої можливості їх виконати, зокрема за рахунок інших джерел, іншого майна, немає, оскільки [PERSON], на думку позивача, у короткий строк після пред'явлення позову [PERSON] було відчужено всі належні їй об'єкти нерухомого майна з метою ухилення від виконання цивільно-правових зобов'язань перед позивачем. З позовних вимог позивача вбачається, що позивач є заінтересованою особою у справі і домагається відновлення порушеного його права, не вимагаючи повернення йому майна, яке є предметом спірних договорів або визнання за ним права власності на це майно, а вимагає повернення сторін до первісного стану з метою забезпечення виконання рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 26.05.2015 року у справі № 450/2962/14-ц, про стягнення коштів на його користь. Як встановлено в судовому засіданні, договір купівлі-продажу відповідачі уклали після відкриття судом провадження у справі №2450/2962/14-ц, на підставі недійсних документів про скасування арешту майна. Також судом встановлено, що на дату укладання цього оспорюваного договору відповідач [PERSON] була достеменно обізнаною із обставинами щодо відкриття судом провадження у вказаній цивільній справі та пред'явлені до неї позовні вимоги позивача [PERSON], а також про винесення Пустомитівським районним судом Львівської області ухвали про забезпечення позову [PERSON] За таких фактичних обставин, з моменту винесення судом вказаної ухвали про забезпечення позову, у відповідача [PERSON] були відсутні повноваження на розпорядження земельною ділянкою загальною площею 0,2010 га, розташованої на території Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області, кадастровий номер [NUMBER]. Не зважаючи на обізнаність із необхідністю виконання вказаного судового рішення (ухвали про забезпечення позову) відповідач [PERSON] уклала правочин щодо відчудження свого нерухомого майна, який прямо суперечать вимогам ухвали суду, тобто є таким, що укладений із порушенням чинного законодаства. З приводу доводів, які були наведені представником відповідача у судовому засіданні, у запереченнях на позовні вимоги, суд до них ставиться критично, оскільки вони є суперечливими, взаємовиключними та спростовуються наявними у справі доказами у їх сукупності. Так, наявними у справи судовими рішенням підтверджується доводи позову про те, що між позивачем та відповідачем [PERSON] тривають судові спори з приводу оспорення інших об'єктів нерухомого майна, за рахунок яких можливо виконати чинне судове рішення про стягнення коштів на користь позивача, однак будь-яких відомостей про реальність можливості задоволення вимог позивача як кредитора іншим чином, окрім як шляхом звернення стягнення на спірну земельну ділянку, станом на час вирішення саме цього спору суду не представлено. Також в матеріалах справи є достатньо доказів про те, що позивач хоч і не є стороною оспорюваного правочину, але є заінтересованою особою, яка вправі пред'являти подібні позовні вимоги, тому спосіб захисту інтересів шляхом визнання недійсним договору є належним. Обставини щодо відсутності обвинувального вироку у кримінальному провадженні враховані при вирішенні спору у спосіб оцінки сукупності наданих сторонами письмових доказів, а не шляхом врахування преюдиційності судового рішення у кримінальній справі. Положеннями ч. 1 ст. 216 ЦК України закріплено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно ч.3 ст.216 ЦК України правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК (435-15) суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК (435-15) вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Пред'явлені позовом вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, застосування часткової реституції як наслідок недійсності оспорюваного правочину, на думку суду не повністю узгоджуються із правовими висновками Верховного Суду України. Так, позивач ставить питання лише про повернення у власність одній із сторін правочину у власність об'єкту нерухомого майна, але в межах цієї справи ніким не пред'явлено вимог про повернення коштів іншій сторіні, які були сплачені в якості платежу вартості придбаного майна, тобто межами позовних вимог за їх формулюванням не вирішується питання повної двосторонньої реституції в порядку застосування наслідків недійсності правочину. Крім того, характер спірних правовідносин свідчить про те, що визнання недійсним правочину є достатнім способом захисту законних прав позивача, оскільки має наслідком втрату юридичної підстави для вибуття із власності [PERSON] спірного об'єкту нерухомого майна, поновлення її у правах власника та дозволяє позивачеві реалізувати свої права стягувача у виконавчому провадженні згідно приписів Закону України «Про виконавче провадження». Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, на підставі поданих сторонами доказів, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли свого підтвердження в судовому засіданні лише частково, оскільки частково ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, заперечення відповідача також лише частково доведені відповідними доказами, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. На підставі ст. 88 ЦПК України підлягають присудженню понесені та документально підтверджені судові витрати позивача, які підлягають стягненню із відповідачів у рівних частках. З огляду на задоволення позовних вимог вжиті в межах розгляду цієї справи заходи забезпечення позову слід залишити чинними до набрання судовим рішенням законної сили.

Outcome: partial