Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Московського районного суду м.Харкова із позовною заявою до відповідача [PERSON] , третя особа [PERSON] , відповідно до якої просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] 69360 гривень та судові витрати. Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує, що їй, [PERSON] , на праві приватної власності належить автомобіль AUDI 100, 1984 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] (свідоцтво про реєстрацію ТЗ [NUMBER] , видане 24.03.1998 МРЕВ-1 м.Харків). В технічний паспорт з правом користування автотранспортним засобом внесений також її батько [PERSON] , який зареєстрований та проживає за адресою позивача і з яким вона веде спільне господарство. Зазначеним автомобілем вони також користувалися спільно. В 2015 році відповідач [PERSON] звернувся до позивача та її батька з проханням продати йому авто за умови надання можливості розстрочити платежі, адже він не мав всієї суми на покупку, на що [PERSON] , як власник рухомого майна, дала згоду. 29.09.2017 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу автомобіля, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Лук`яновою О.Б. Згідно п.1 Договору позивач, як продавець, передала у власність відповідача автомобіль, а відповідно до п.3 Договору його продаж вчинився за суму 79560 грн., що станом на 29 вересня 2017 року за офіційним курсом НБУ було еквівалентом суми 3000 доларів США. Одночасно сторони домовилися про певний порядок розрахунків. За домовленістю сторін відповідач взяв на себе зобов`язання, згідно якого він, починаючи з 02.10.2017, щомісяця повинен перераховувати позивачу на банківську картку батька по 300 доларів в гривнях за офіційним курсом відповідної валюти на день проведення розрахунків. Усього [PERSON] повинен був повністю розрахуватися з позивачем впродовж 10 місяців. Остаточний платіж - 02.07.2018. Згідно Договору факт проведення повного розрахунку за проданий автомобіль мав бути підтвердженим окремою заявою [PERSON] , і справжність її підпису мала бути засвідчена нотаріально. Вказує, що взяте на себе зобов`язання в частині передачі автомобіля відповідачу позивачем виконане, і на даний час він вільно їм володіє та користується. На виконання домовленостей відповідач перерахував на банківську картку наступні суми: 16.11.2017 -2 700,00 грн.; 04.03.2018-1 500,00 грн.; 06.04.2018 - 1000,00 грн.; 29.04.2018-1000,00 грн.; 02.05.2018 - 1000,00 грн.; 16.05.2018-1000,00 грн.; 24.05.2018-1000,00 грн.; 30.05.2018-1000,00 грн., усього: 10 200, 00 грн., залишок: 69 360 грн. ( 79560-10200=69360). Починаючи з червня 2018 року відповідач став ухилятися від виконання взятих на себе за договором зобов`язань, уникає позивача та її батька, на телефонні дзвінки не відповідає, пояснити причини неплатежів не намагається. [PERSON] звернувся до СВ Московського ВП ГУНП в Харківській області із заявою про відкриття кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 КК України, яка була зареєстрована 17.09.2020, але жодних слідчих дій не проводилося у зв`язку із закриттям кримінального провадження. У зв`язку з тим, що відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання, позивач звернулась до суду з даним позовом для захисту порушеного права. Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 15.04.2021 цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] , про стягнення суми передано за підсудністю для розгляду до Київського районного суду м.Харкова. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.06.2021 справу передано для розгляду судді Садовському К.С. Відповідно до вимог ч. 2 ст.19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. За умов ч.6 ст. 19 ЦПК України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються, зокрема, малозначні справи. Ціною даного позову позивачем зазначена сума 69 360 грн., що не перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ухвалою суду від 07.06.2021 відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. При відкритті провадження у справі судом було встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Роз`яснено, що у зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Копію ухвали про відкриття провадження у справі разом із примірником позовної заяви та доданих до неї документів відповідач [PERSON] отримав 08.07.2021. Правом на подачу відзиву на позовну заяву відповідач не скористався. Третя особа [PERSON] правом на подачу пояснень щодо позову також не скористався. У судове засідання позивач не з`явилась, до канцелярії суду 07.09.2021 надійшла заява [PERSON] про розгляд справи без неї у зв`язку з відсутністю можливості бути присутьою при розгляді справи. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце проведення судового розгляду повідомлений у встановленому законом порядку та належним чином, причини неявки у судове засідання повідомлено не було, будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило. Частиною 1 ст.131 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин (ч.3 ст.131 ЦПК України). Згідно ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч.2 ст.191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідач не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Третя особа у судове засідання не з`явився, до канцелярії суду подав заяву про розгляд справи без його участі, просив задовольнити позовну заяву. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Суд, вивчивши подані заяви по суті справи, дослідивши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до наступних висновків. Судом встановлені наступні фактичні обставини. [PERSON] є власником транспортного засобу марки, моделі AUDI 100, 1984 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . 29 вересня 2017 року [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець) уклали Договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Лук`яновою О.Б. та зареєстрований в реєстрі за №2904. Відповідно до умов Договору, Продавець передає у власність Покупця автомобіль марки, моделі AUDI 100, 1984 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , (далі Автомобіль), що зареєстрований за Продавцем на праві власності, а Покупець приймає цей автомобіль у власність та сплачує за нього певну грошову суму. Продаж автомобіля вчинюється за суму 79560 гривень, що станом на 29 вересня 2017 року за офіційним курсом НБУ є еквівалентом суми 3000 доларів США. За домовленістю сторін встановлений порядок розрахунків та Покупець повинен був здійснювати платежі протягом 10 місяців (02.10.2017, 02.11.2017, 02.12.2017, 02.01.2018, 02.02.2018, 02.03.2018, 02.04.2018, 02.05.2018, 02.06.2018, 02.07.2018) в розмірі, що є еквівалентом суми 300 доларів США, який підлягає сплаті у гривнях та визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день проведення розрахунків шляхом безготівкового перерахування на банківську картку Продавця. Факт проведення повного розрахунку за проданий автомобіль підтверджується окремою заявою Продавця, справжність підпису на якій повинна бути засвідчена нотаріально. Право власності на автомобіль виникає у Покупця відповідно до закону за умови повної сплати в повному обсязі загальної суми автомобіля, що встановлена п.3 Договору. Цей Договір є підставою для перереєстрації транспортного засобу у відповідному сервісному центрі МВС України. Сторони домовилися, що автомобіль передається Продавцем Покупцю з моменту нотаріального посвідчення цього Договору. При передачі автомобіля Продавець передає Покупцю Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу і всі комплекти ключів. Ст. 204 ЦК України передбачено презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Даних щодо оспорювання чи визнання Договору купівлі-продажу недійсним матеріали справи не містять. Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] було сплачено грошові кошти на виконання умов Договору куплі-продажу в загальному розмірі 10 200 гривень ( 2700 гривень - 16.11.2017, 1500 гривень - 04.03.2018, 1000 гривень - 06.04.2018, 1000 гривень - 29.04.2018, 1000 гривень - 02.05.2018, 1000 гривень - 16.05.2018, 1000 гривень - 24.05.2018, 1000 гривень - 30.05.2018). [PERSON] у 2018 році звертався до Московського ВП ГУНП в Харківській області із заявою про вчинення шахрайських дій з боку невідомого, яка була зареєстрована в журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події за №57792 від 13.12.2018. Відповідно до листа за підписом начальника СВ Московського ВП ГУНП в Харківській області М-2304/199-67/15 від 30.09.2020, на адресу Московського ВП ГУНП в Харківській області надходила заява [PERSON] стосовно кримінального провадження за №12019220470002148 від 24.04.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, була зареєстрована за вхідним № М-2291 від 17.09.2020, за результатами розгляду якої було повідомлено про те, що на даний час жодних слідчих дій не проводиться у зв`язку із закриттям кримінального провадження №12019220470002148, 28.05.2020 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (п.1 ч.1 ст.530 ЦК України). Частинами 1,2 ст.533 ЦК України визначено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідачем не надано суду доказів належного виконання взятого на себе зобов`язання. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено частино 2 статті 77 ЦПК України. Згідно ст. ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У зв`язку з тим, що відповідачем не надано жодного доказу на спростування доводів позивача, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду [PERSON] було сплачено судовий збір у розмірі 908 гривень, заявлені позовні вимоги задовольняються у повному обсязі, у зв`язку з чим з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved