Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 74,8 кв.м., житловою площею 34,6 кв.м., мотивуючи свої вимоги тим, що 23 липня 2015 року померла його мати [PERSON], яка була членом ЖБК № 307 та проживала [ADDRESS] яка була надана в користування на підставі ордеру № 613, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради. В подальшому за вищезазначену квартиру було повністю сплачено пайові внески. Згідно розпорядження виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради за [ADDRESS] було присвоєно нову адресу: житловий будинок № [ADDRESS]. Таким чином дружина позивача набула право власності на вказану квартиру, але за життя нею не було оформлено правовстановлюючих документів. Вказує на те, що він є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті матері та з метою оформлення спадщини звернувся до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Державним нотаріусом 1-ї Дніпропетровської державної нотаріальної контори Парусниковою І.О. йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Але він вважає, що так як є єдиним спадкоємцем то йому відмовлено безпідставно, іншим шляхом окрім судового, він не може захистити свої права. Крім того, на підставі ордеру виданого його батькові, до якого також був вписаний і позивач, вони заселилися до квартири [ADDRESS]. Він був зареєстрований за даною адресою після досягнення повноліття: у 1986 році. В подальшому він одружився з Відповідачем, яка викрала в нього ордер та технічну документацію на квартиру і через те, що в нього в теперешній час погані відносини, не повертає їх. Він звертався неодноразово до Відповідача з проханням повернути ордер та технічну документацію на квартиру, мотивуючи тим, що бажає її приватизувати, але вона відмовляється виконати цю вимогу, мотивуючи тим, щоб приватизацію квартири проводив на її ім'я. У вказаному житловому приміщенні він зареєстрований більше ніж 20 років, та на законних підставах заселився до зазначеної квартири, більше як 13 років безперервно та добросовісно володіє та користується нею. Просив позовні вимоги задовольнити та визнати право власності на вказані об'єкти нерухомого майна. Позивач, повідомлений належним чином, у судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просив розгляд справи здійснювати за його відсутності та позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі та проти їх задоволення не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі та проти їх задоволення не заперечував. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 74,8 кв.м., житловою площею 34,6 кв.м., мотивуючи свої вимоги тим, що 23 липня 2015 року померла його мати [PERSON], яка була членом ЖБК № 307 та проживала [ADDRESS] яка була надана в користування на підставі ордеру № 613, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради. В подальшому за вищезазначену квартиру було повністю сплачено пайові внески. Згідно розпорядження виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради за [ADDRESS] було присвоєно нову адресу: житловий будинок № [ADDRESS]. Таким чином дружина позивача набула право власності на вказану квартиру, але за життя нею не було оформлено правовстановлюючих документів. Він є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті матері та з метою оформлення спадщини звернувся до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Державним нотаріусом 1-ї Дніпропетровської державної нотаріальної контори Парусниковою І.О. йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Але він вважає, що так як є єдиним спадкоємцем то йому відмовлено безпідставно, іншим шляхом окрім судового, він не може захистити свої права. Крім того, на підставі ордеру виданого його батькові, до якого також був вписаний і позивач, вони заселилися до квартири [ADDRESS]. Він був зареєстрований за даною адресою після досягнення повноліття: у 1986 році. В подальшому він одружився з Відповідачем, яка викрала в нього ордер та технічну документацію на квартиру і через те, що в нього в теперешній час погані відносини, не повертає їх. Він звертався неодноразово до Відповідача з проханням повернути ордер та технічну документацію на квартиру, мотивуючи тим, що бажає її приватизувати, але вона відмовляється виконати цю вимогу, мотивуючи тим, щоб приватизацію квартири проводив на її ім'я. У вказаному житловому приміщенні він зареєстрований більше ніж 20 років, та на законних підставах заселився до зазначеної квартири, більше як 13 років безперервно та добросовісно володіє та користується нею. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного правового висновку з наступних підстав. Згідно ст. 15 Цивільного Кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Нормами ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно положень ст. 41 Конституції України та ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 статті 319 ЦК України передбачено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частина 1 статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. В силу ч.ч. 1, 4 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно п.9 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014р.: Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об'єктивністю і неупередженість керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. На підставі вимог статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у Передбачених цим Кодексом випадках. Положенням ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ч.1,3 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, а саме в частині визнання за позивачем права власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 58,2 кв.м., житловою площею 38,5 кв.м. Решта позовних вимог не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на їх підтвердження. На підставі викладеного,

Outcome: partial