Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки до відповідача [PERSON] . Позивач посилається на те, що 22.09.2014 року біля 00:30 год. по вулиці Головна в селі Великий Кучурів Сторожинецького району Чернівецької області біля господарства №58 відбулося зіткнення двох автомобілів, автомобіля марки «Audi A6» д.н.з. [NUMBER] під його керуванням з автомобілем марки «Daewo-Nexia» д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] . Зауважує, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль марки «Audi A6» д.н.з. [NUMBER] , якій належить позивачу на правах власності, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , був фізично знищений, і йому було заподіяно значну матеріальну та моральну шкоду. Вказує, що автомобіль марки «Daewo-Nexia» д.н.з. [NUMBER] належить на праві приватної власності матері водія [PERSON] - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . Позивач стверджує, що 22.09.2014 року під час дорожньо-транспортної пригоди маючи при собі посвідчення водія та у зв`язку передачею йому власницею свідоцтва [NUMBER] про реєстрацію автомобіля «Daewo-Nexia» д.н.з. [NUMBER] , страхового полісу АС №3619757 водій [PERSON] правомірно керував автомобілем марки «Daewo-Nexia» д.н.з. [NUMBER] . Зауважує, що факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, що володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права. Позивач вказує, заподіяння шкоди користувачу майна випливає з факту користуванням цим майном на достатній правовій підставі, тобто, відповідно до вимог чинного законодавства за спричинену шкоду повинен відповідати особисто водій [PERSON] . Стверджує, що 06.10.2014 року слідчим відділенням Сторожинецького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області по факту дорожньо-транспортної пригоди 22.09.2014 року було порушене кримінальне провадження №12014260150000595 щодо [PERSON] за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 ч.1 КК України, так як водій [PERSON] під час дорожньо-транспортної події отримав середнього ступеня тяжкості тілесне ушкодження, а на момент дорожньо-транспортної події вина водіїв ще не була встановлена. Вказує, що усі документи [PERSON] та [PERSON] , як осіб причетних до дорожньо-транспортної пригоди були вилучені працівниками поліції. Позивач зазначає, що за результатами повного та всебічного досудового розслідування, яке тривало майже п`ять років, слідчим тричі виносилась постанова про закриття кримінального провадження №12014260150000595 на підставі п.2 ч.1 ст284 КПК України від 27.07.2016 року, від 02.07.2018 року, від 31.05.2019 року. За скаргами [PERSON] постанови про закриття кримінального провадження №12014260150000595 від 27.07.2016 року, та від 02.07.2018 року, були скасовані прокурором в порядку статей 284, 303 КПК України, для проведення додаткових слідчих дій. Вказує, що 31.05.2019 року, старшим слідчим Сторожинецького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області Гладчуком А.В., на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, було винесено третю постанову про закриття кримінального провадження, у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення передбаченого п.2 ч.1 ст.286 КК України. Стверджує, що [PERSON] погодився з даним процесуальним рішенням від 31.05.2019 року за результатами досудового розслідування у кримінальному провадженні №12014260150000595, не оскаржував його в передбачений законом спосіб. Позивач вважає, що постанова про закриття кримінального провадження №12014260150000595 від 31.05.2019 року набрала законної сили та може бути врахована судом як доказ у даній цивільній справі. Вказує, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №12014260150000595 проведено повно та всебічно, результати проведених окремих процесуальних дій, в тому числі висновки трьох експертиз, [PERSON] не оскаржувались в порядку передбаченому КПК України, клопотання про повторну чи додаткову експертизу не заявлялись. Винесення постанови від 31.05.2019 року вмотивовано поясненнями свідків та учасників дорожньо-транспортної пригоди, а також висновками судових експертиз: - висновком судово-медичної експертизи №130-Е від 04.11.2014 року, згідно якого [PERSON] отримав у результаті дорожньо-транспортної пригоди тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості; - висновками авто-технічної експертизи №21-А від 10.02.2015 року проведеної для встановлення несправностей автомобіля марки «Audi A6» д.н.з. [NUMBER] , які б могли спричинити дорожньо-транспортну пригоду, якими встановлено, що на момент огляду автомобіля марки «Audi A6» д.н.з. [NUMBER] , його рульове керування перебуває в стані часткової відмови, ходова частина знаходиться в непрацездатному стані, несправностей в ходовій частині автомобіля марки «Audi A6» д.н.з. [NUMBER] та в рульовому керуванні ходової частини автомобіля, які б могли спричинити дорожньо-транспортну пригоду, - не виявлено; висновками авто технічної експертизи №27-А від 18.07.2016 року, відповідно до яких: в діях водія [PERSON] вбачається невідповідність п.10.1 ПДР України, що з технічної точки зору перебуває в причинному зв`язку із настанням даного ДТП; в діях [PERSON] не вбачається невідповідності вимог п.12.3 ПДР, які з технічної точки зору могли б перебувати в причинному зв`язку з настанням ДТП; водій [PERSON] не мав технічної можливості своїми діями запобігти зіткненню з моменту виникнення небезпеки для руху та заданих вихідних даних; технічна можливість уникнути зіткнення для водія [PERSON] визначалась виконанням ним вимог п.10.1 ПДР. Позивач вважає, що в ході проведеного досудового слідства в кримінальному провадженні №12014260150000595 спростовано його вину у настанні ДТП та його наслідках, встановлено протиправні дії [PERSON] та прямий причинний зв`язок між порушенням п10.1 ПДР та настанням ДТП та його наслідками, якими є фактичне знищення автомобіля марки «Audi A6» д.н.з. [NUMBER] , що є підставою для настання цивільно-правової відповідальності [PERSON] . Позивач вважає, що не міг передбачити таку подію та не міг її відвернути. Вказує, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, що її завдавала за умови, що дії останньої були неправомірними, тобто між ними та шкодою є безпосередній причинний зв`язок. При цьому, позивач зазначає, що цивільна відповідальність водія [PERSON] на момент ДТП була застраховано в страховій компанії ТДВ «СТ «Домінанта», про що свідчить поліс №АС/3619757 від 14.12.2013 року. Однак, в порушення вимог п.35.1 ст.35, п.п.37.1.4 п.37.1 ст.37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» водій [PERSON] та [PERSON] не звертались до страхової компанії з повідомленням про настання страхового випадку та не подавали заяви про страхове відшкодування. Позивач зазначає, що 24.04.2017 року, після отримання першої постанови про закриття кримінального провадження №12014260150000595, звертався до страхової компанії «Домінанта» із письмовою заявою-повідомленням про страховий випадок та заявою про страхове відшкодування. Позивач вказує, що листом-відповіддю вих.№0712 від 27.04.2017 року ТДВ «СТ « Домінанта» йому було відмовлено у виплаті страхового відшкодування на підставі п.35.1 ст.35, п.п.37.1.4 п.37.1 ст.37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Також, як вказує позивач, вищезазначене підтверджується матеріалами цивільної справи №727/6268/17,що знаходиться в архіві Шевченківського районного суду м.Чернівці. Позивач зазначає, що 27.06.2017 року та 22.01.2019 року звертався до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди до відповідача [PERSON] , однак у зв`язку з тим, що постанови слідчого Сторожинецького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області Гладчука А.В. про закриття кримінального провадження були оскаржені відповідачем, позивачем було подано до суду заяву про залишення його позову без розгляду. Вказує, що 02 липня 2018 року слідчим Сторожинецького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області Кавчуком Л.М. вдруге було винесено постанову про закриття кримінального провадження №12014260150000595. \~ \~ \~ \~22.01.2019 року [PERSON] повторно звернувся з аналогічним позовом до суду, однак 08.04.2019 року знов був вимушений подати заяву про залишення позову без розгляду, у зв`язку з тим, що 14.02.2019 року прокуратурою вдруге було скасовано постанову слідчого від 02.07.2018 року про закриття кримінального провадження №12014260150000595 та надано вказівки щодо проведення додаткових слідчих дій. \~ \~ \~ \~31\~травня 2019\~року втретє\~було винесено\~постанову про\~закриття кримінального\~провадження №12014260150000595\~у зв`язку\~із відсутністю\~в діях\~ [PERSON] \~складу кримінального\~правопорушення передбаченого\~ч.1\~ст.286\~КК України,\~після чого\~він знову\~звернувся до\~суду. \~ \~ \~ \~Зазначає, що вина [PERSON] у вчиненні ДТП, в результаті якого його автомобіль марки «Audi A6» д.н.з. [NUMBER] було фактично знищено і нанесено значну майнову шкоду, підтверджується трьома постановами про закриття кримінального провадження №12014260150000595, а саме: від 27 липня 2016 року, від 02 липня 2018 року та від 31 травня 2019 року. \~ \~ \~ \~Позивач вважає, що з дати набрання постанови про закриття кримінального провадження №12014260150000595 від 31.05.2019 року законної сили починається перебіг позовної давності відповідно до приписів ст.261 ЦК України. \~ \~ \~ \~ Позивач вказує, що відповідно до висновку № 40/10/14 від 17.10.2014 року експертного автотоварознавчого дослідження про визначення матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «Audi A6» д.н.з. [NUMBER] внаслідок пошкодження встановлено: ринкова вартість автомобіля марки «Audi A6» д.н.з. [NUMBER] станом до ДТП складає 142536,55 (сто сорок дві тисячі п`ятсот тридцять шість) гривень; вартість відновлювального ремонту становить 199756,03 (сто дев`яносто дев`ять тисяч сімсот п`ятдесят шість) гривень; судовим експертом зроблено висновок про те, що оскільки вартість відновлювального ремонту перевищує ринкову вартість до пошкодження, то його відновлення є економічно недоцільним. Стверджує, що за клопотанням його адвоката судовим експертом Павлишиним Є.Д., виготовлено експертний висновок №49-06-20 від 10 червня 2020 року, відповідно до якого ринкова вартість автомобіля марки «Audi A6» (4В), базова модель, VIN код [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , код моделі дата виготовлення 01.01.1999 року, без врахування пошкоджень отриманих внаслідок ДТП від 22.09.2014 року, станом на дату проведення оцінки складає 150630,00 (сто п`ятдесят тисяч шістсот тридцять) гривень. У зв`язку із вищевикладеним, позивач вважає, що його автомобіль являється фізично знищеним в результаті ДТП, отже йому завдана матеріальна шкода в розмірі ринкової вартості автомобіля на дату подання позову і складає, відповідно до експертного автотоварознавчого висновку №49-06-20 від 10 червня 2020 року, 150630,00 гривні. Також, позивач вказує, що йому завдана моральна шкода, що полягає у моральних переживаннях і душевних стражданнях. Стверджує, що знервувався через те, що не було грошей на покупку іншого автомобіля та фізичне знищення його автомобіля порушило його нормальні життєві зв`язки та налагоджений ритм життя. Позивач вказує, що проживає в селі Тисовець Сторожинецького району Чернівецької області та має необхідність використовувати автомобіль щодня для поїздок на роботу та для заняття приватним сімейним бізнесом. Зазначає, що разом із матір`ю, [PERSON] , займаються торгівлею фруктами на ринках Чернівецької області. Дана підприємницька діяльність передбачає щодня чисельні поїздки для закупівлі товару, здійснення робочих поїздок, виїзди на торгове місце в різні села Чернівецької області, перевезення товару, який відноситься до товару з обмеженим строком зберігання та швидко псується. Вказує, що до ДТП він використовував власний автомобіль, однак після фактичного знищення автомобіля внаслідок ДТП його звичний спосіб життя значно змінився, оскільки він вимушений майже кожного дня по 2-3 рази на день винаймати таксі, в тому числі й вантажне для перевезення ящиків з фруктами, платити від 100-200 гривень за кожну поїздку, в залежності від відстані та кількості вантажу, що потребує значних коштів та додаткових витрат на ведення підприємницької діяльності. Зазначає, що вищевказане впливає на прибутковість підприємницької діяльності, погіршує його моральне становище та призводить до моральних страждань. У зв`язку із вищевикладеним, позивач вважає, що йому завдана моральна шкода в розмірі 10000,00 гривень. На основі викладеного позивач просить суд постановити рішення згідно якого, стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , завдану майнову шкоду в розмірі 150630,00 грн., моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн., витрати за експертний висновок №40/10/14 від 17.10.2014 року в розмірі 2500,00 грн., витрати за експертний висновок №49-06-20 від 10.06.2020 року в розмірі 1200,00 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 8120,00 грн. та судовий збір в розмірі 4205,77 грн. Позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному об`ємі. В ході розгляду справи представник позивача уточнила, що жодна зі сторін відразу після події не звертались до страховика. Вказала, що відповідач звернувся з заявою про злочин приблизно через 15 днів. Вказала, що пошкоджений автомобіль [PERSON] знаходиться у нього на подвір`ї. Автомобіль [PERSON] також находиться у позивача на подвір`ї. Вказала,\~що після\~ДТП вони\~намагались мирно\~врегулювати ситуацію,\~а саме позивач викупив у відповідача пошкоджений автомобіль. Однак, в подальшому у них виник спір. Мати [PERSON] сплатила матері [PERSON] гроші за автомобіль та допомогла його зареєструвати. Згодом [PERSON] звернувся з позовом про повернення безпідставно отриманих коштів до [PERSON] , позов був задоволений судом. Підтвердила, що попередні позови [PERSON] суд у зв`язку із його клопотанням залишав без розгляду, про зупинення провадження вони не просили. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка позивач вказав суду, що рухався вночі з села Тисовець у напрямку міста Чернівці. Побачив як фари засвітили йому в лице. Намагався уникнути зіткнення скерувавши машину вправо, але зіткнення все рівно відбулось. Зіткнення відбулось лівою частиною його автомобіля. Вказав, що рухався зі швидкістю 60 км/год. по правій частині дороги. Був розсіяний туман. Фари світили нормально. Вказав, що попереду нього нікого не було, позаду рухався автомобіль. Ствердив, що у нього був струс мозку та на наступний день після ДТП він пішов до лікарні. Пояснення слідчий відбирав з його слів коли він лежав вдома. Вказав, що пояснення він підписав, однак їх не перечитував. Зазначив, що керує автомобілем протягом дев`яти років. Вказав, що зіткнення відбулося на його смузі руху. Він був тверезий. Їхав з хлопцем і дівчиною. Вказав, що після ДТП він втратив свідомість. Згодом приїхала швидка і його мати. Поліція не викликалась. Через декілька днів його мати віддала матері [PERSON] 4000 доларів США, оскільки батько [PERSON] інвалід, а [PERSON] являється годувальником у сім`ї. Вказав, що за ці гроші [PERSON] купили машину «Daewoo». Ствердив, що розбиті автомобілі залишились у нього. Так вирішили його матір та мати [PERSON] . Зазначив, що його авто частково відновлене та на даний час на ходу, бите авто [PERSON] теж знаходиться у нього. Його автомобіль дивився експерт та слідчий у присутності [PERSON] . Пошкоджено було крило, фара та кузов. Вказав, що авто [PERSON] не розбирав. Фару зі свого автомобіля не знімав. Ствердив, що обидва колеса тріснуті, титанові диски поламані. Відразу після ДТП ніхто до страховика не звертався. Підтвердив, що раніше звертався до суду з позовом до [PERSON] . Спочатку хотів щоб страхова компанія відшкодувала шкоду, але страховик їм відмовив. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову не визнали. Підтримали доводи, викладені у відзиві вказавши, що 22.09.2014 року в селі В.Кучурів Сторожинецького району відбулась ДТП за участю водіїв [PERSON] та [PERSON] , внаслідок чого автомобіль позивача отримав механічні пошкодження та був нібито фізично знищений, При цьому, зазначили, що витрати позивача на дослідження спеціаліста не є матеріальною шкодою, а тому в цій частині слід відмовити. Також просили суд відмовити у стягненні витрат за експертизу, оскільки вона не була призначена судом та не є судовими витратами. Вважали, що постанову слідчого про закриття кримінального провадження не можна вважати такою, що має преюдиційне значення по справі. Також, звернулись до суду з клопотанням про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що саме ДТП відбулось у 2014 році та не можна відштовхуватись саме від дати останньої постанови слідчого. Представник відповідача також вказав, що постанови слідчого тричі оскаржувались та були скасовані, саме кримінальне провадження заводилось з ініціативи відповідача. Крім цього, вважав, що при проведенні експертизи, якою встановлено невинуватість позивача, експертом брались до уваги лише покази [PERSON] , покази [PERSON] до уваги не брались, оскільки той був за кордоном. Звернули увагу суду на те, що позивач при зверненні до суду з позовом у попередніх роках не повинен був залишати свої позови без розгляду після скасування постанов слідчого про закриття провадження по справі, а повинен був зупиняти провадження по справах. Таким чином, вважають, що у 2017 році позивачем вже був пропущений строк позовної давності. Крім цього, звернули увагу суду на те, що як ствердив сам позивач, на сьогодні він відновив свій автомобіль якимось чином. Вважають подану суду автотехнічну експертизу неналежним доказом, оскільки в перелік деталей авто позивача, які підлягають заміні експертом включено багато деталей, які не могли зазнати пошкоджень від ДТП, оскільки знаходяться з правої сторони автомобіля, однак від заявлення по справі іншої експертизи відмовились. При цьому, вважали, що деталі ходової частини автомобіля позивача взагалі пошкоджень не зазнали, його автомобіль знищеним не був. Також, вважали необґрунтованим позивачем розмір моральної шкоди у зв`язку з відсутністю будь-яких доказів. Крім цього, відмовились від виклику до суду для допиту в якості свідка експерта, який проводив автотехнічне дослідження. Підтримали поданий ними відзив на позов. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що в березні 2014 року він підвіз дівчину в с.Великий Кучурів на власному автомобілі. Його автомобіль стояв на узбіччі зустрічної смуги для руху та дівчина вийшла. Ці події відбувались вночі, також був туман. Як він пам`ятає, [PERSON] їхав з с.Тисовець в напрямку міста Чернівці. Оскільки його автомобіль не був заведений, то він в момент, коли дівчина зайшла у ворота будинку, завів свій автомобіль та виїхав на дорогу і в цей момент відбулось зіткнення, внаслідок чого його автомобіль відкинуло. Як вважає відповідач, авто [PERSON] рухалось з великою швидкістю. Зіткнення автомобілів відбулось лівими частинами. Сам відповідач виліз з автомобіля через пасажирські двері та почув, як витікає газ з балона. Автомобіль [PERSON] після зіткнення проїхав десь 15-20 метрів та зупинився на полі. З того автомобіля вискочив хлопець, який почав витягувати позивача з автомобіля. З с.Тисовець приїхали багато людей з весілля, в тому числі сестра і мати [PERSON] . Також, приїхала і мати відповідача. Сестра [PERSON] просила не викликати поліцію та вони не викликали. Сестра позивача на місці події дала матері [PERSON] кошти в сумі 4000 доларів США, хоча автомобіль відповідача тоді коштував 6000 доларів США. Вважає, що в ДТП винен сам позивач. Після ДТП у нього була зламана рука, він себе погано почував. В подальшому, звернулись в поліцію, оскільки не змогли порозумітися в сумі відшкодованих коштів. В подальшому, кримінальне провадження стосовно [PERSON] було закрите та він декілька разів оскаржував постанови про закриття кримінального провадження, однак останню постанову вже не оскаржував. Таким чином, [PERSON] вже неодноразово звертався до нього з аналогічними позовами. Також, згідно поданого відзиву на позов, відповідач та його представник вказують, що позивач як на підставу позовних вимог посилається на постанови про закриття кримінального провадження №12014260150000595 від 27.07.2016 року, 02.07.2018 року та 31.05.2019 року, якими, на його думку, підтверджується вина [PERSON] у вчиненні ДТП та обов`язок нести перед ним матеріальну відповідальність, однак жодна справа по факту ДТП за участю сторін по справі не розглядалась, відповідач [PERSON] до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягувався. Стверджують, що як вбачається із дослідницької частини висновку судової автотехнічної експертизи, розрахунки експертом проводились виключно із показів позивача [PERSON] , без врахування показів іншого водія - відповідача [PERSON] та інформаційних даних, висвітлених в протоколі огляду місця події від 06.10.2014 року. Вважають, що неврахування при дослідженні та ненадання належної оцінки показам водія [PERSON] та залишення поза увагою висвітленої в протоколі огляду місця події слідової інформації про ДТП, свідчить про необ`єктивність та необґрунтованість, на думку представника відповідача, висновку експерта №527-А від 18.07.2016 року. А тому, вважають, що даний висновок в розумінні ст.ст.79-80 ЦПК України, не може слугувати достовірним та достатнім доказом неправомірності дій водія [PERSON] , які перебувають в причинно-наслідковому зв`язку із настанням ДТП. Вказують, що висновок експертом виготовлений 17.10.2014 року, а позивач звернувся із позовом до суду із посиланням на висновок в березні 2020 року, що вказує на невідповідність визначених висновком сум моменту розгляду справи, оскільки, станом на момент розгляду справи ринкова вартість автомобіля позивача, автозапчастин та вартість робіт є значно нижчою. Стверджують, що за таких обставин, даний висновок в частині визначення «реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи» є неналежним та недостовірним, на думку представника відповідача, доказом. Вказують, що відповідно до дослідницької частини висновку, ринкова вартість автомобіля [PERSON] на момент пошкодження визначена в розмірі 142536,55 грн., а вартість відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складових автомобіля визначена в сумі 173445,84 грн. Також вказують, що у вказаній ремонтній калькуляції наведено перелік деталей, які явно не потребували заміни, оскільки вони перебували в справному стані, що підтверджується висновком проведеної по кримінальному провадженню №12014260150000595 судової автотехнічної експертизи №21А від 10.02.2015 року, який є в розумінні ст.76 ЦПК України доказом по справі, адже експерт окрім детального огляду вузлів та агрегатів автомобіля позивача попереджений про кримінальну відповідальність за ст.ст.384-385 КК України. Також, посилаються на те, що у висновку вказано про те, що «всі елементи рульового керування, окрім бачка живлення насоса гідропідсилювача, перебувають на передбачених конструкцією місцях, без деформацій і надійно закріплені. Змін конструкції встановлення деталей із слідами залишкової деформації та іншими дефектами не виявлено», також вказано, що «всі елементи ходової частини автомобіля (передньої та задньої підвіски), окрім передньої лівої стійки, верхнього важеля поперечної стійки переднього лівого колеса та диску цього колеса, перебувають на передбачених конструкцією місцях і надійно закріплені». При цьому, в ремонтній калькуляції експертом [PERSON] враховані для заміни такі деталі як амортизатор правий передній вартістю 2571,30 грн., рульовий механізм з сервоприводом - 27899,75 грн., поперечна рульова тяга права - 1019,58 грн., наконечник рульової тяги правий - 1028,51 грн. , важіль підвіски задній лівий - 1493,59 грн. Стверджують, що вказане свідчить про безпідставне включення деталей до переліку, які необхідно замінити, що прямо вливає в сторону безпідставного збільшення на визначення вартості відновлювального ремонту автомобіля позивача. Крім цього, вказують, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] на момент ДТП була застрахована за відповідним договором у ТДВ «СТ «Домінанта» згідно з полісом №АС/3619757, ліміт відповідальності яким страховика за шкоду, завдану майну страхувальника визначений в сумі 50000,00 грн. Стверджують, що за таких обставин, позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі не можуть бути задоволені. В позові вказано про те, що страховиком [PERSON] відмовлено у виплаті страхового відшкодування на підставі п.35.1 ст.35, п.п.37.1.4 ст.37 ЗУ №1961-IV з підстав неподання ним заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту скоєння ДТП. Вказують, що така бездіяльність [PERSON] (несвоєчасне подання заяви) не може бути підставою для стягнення з [PERSON] заявленого розміру шкоди, адже, це буде суперечити меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності водія. Також стверджують, що з позовом [PERSON] звернувся до суду в березні 2020 року, тобто майже через 6 років після настання ДТП. При цьому, з аналогічним позовом він звертався в червні 2017 року (справа №727/6268/17) та в січні 2019 року (справа №727/756/19), а тому просять суд застосувати строки позовної давності. Також, звертають увагу суду, що [PERSON] при розгляді вищезазначених справ не скористався правом клопотати перед судом про зупинення провадження у справі на підставі пункту 6 ч.1 статті 251 ЦПК України, тобто до вирішення кримінального провадження №12014260150000595. Вказують, що посилання позивача [PERSON] в позові на постанову про закриття кримінального провадження №12014260150000595 від 31.05.2019 року, з якої він нібито довідався про порушення свого законного права, про те, що в ДТП не має його вини, а є вина виключно водія [PERSON] , не заслуговує на увагу, адже вказана постанова не підтверджує обізнаність у порушенні його майнових прав. Зазначає, таке твердження [PERSON] спростовується його клопотанням на ім`я слідчого від 23.10.2014 року та протоколом його допиту в якості свідка від 11.11.2014 року, та іншими матеріалами кримінального провадження №12014260150000595, в яких він стверджував про свою невинуватість у настанні ДТП та наголошував на протиправних діях водія [PERSON] , які стали наслідком ДТП. Вказує, що вказаними документами підтверджується обізнаність [PERSON] у «порушенні» відповідачем [PERSON] його цивільних прав, за захистом яких він звернувся із позовом до суду із пропуском 3-річного строку позовної давності. На підставі викладеного, просять суд відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та до задоволення не підлягають, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що 22.09.2014 року біля 00:30 год. по вулиці Головна в селі Великий Кучурів Сторожинецького району Чернівецької області біля господарства №58 відбулося зіткнення двох автомобілів, а саме: автомобіля марки «Audi A6» д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] з автомобілем марки «Daewo-Nexia» д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , що підтверджується витребуваними та дослідженими судом матеріалами кримінального провадження /ЄРДР №12014260150000595. Станом на момент ДТП автомобіль марки «Audi A6» д.н.з. [NUMBER] належав та перебував у власності та користуванні позивача, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с.14). Автомобіль марки «Daewo-Nexia» д.н.з. [NUMBER] належить на праві приватної власності матері водія [PERSON] , - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с.15). При цьому, на момент пригоди у зв`язку передачею йому власницею свідоцтва [NUMBER] про реєстрацію автомобіля «Daewo-Nexia» д.н.з. [NUMBER] , страхового полісу АС №3619757 водій [PERSON] правомірно керував автомобілем марки «Daewo-Nexia» д.н.з. [NUMBER] . 06.10.2014 року слідчим відділенням Сторожинецького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернівецькох області по факту дорожньо-транспортної пригоди 22.09.2014 року було порушене кримінальне провадження №12014260150000595 щодо [PERSON] за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 ч.1 КК України, оскільки водій [PERSON] під час дорожньо-транспортної події отримав середнього ступеня тяжкості тілесне ушкодження, що підтверджується витребуваними та дослідженими судом матеріалами кримінального провадження /ЄРДР №12014260150000595/. За результатами проведеного досудового розслідування, яке тривало більше чотирьох років, слідчим тричі виносилась постанова про закриття кримінального провадження №12014260150000595 на підставі п.2 ч.1 ст284 КПК України, а саме постановами: від 27.07.2016 року (а.с.17-18), від 02.07.2018 року (а.с.20-21, від 31.05.2019 року (а.с.23-24). За скаргами [PERSON] постанови про закриття кримінального провадження №12014260150000595 від 27.07.2016 року та від 02.07.2018 року були скасовані прокурором в порядку статей 284, 303 КПК України, для проведення додаткових слідчих дій (а.с.19, 22). 31.05.2019 року, старшим слідчим Сторожинецького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернівецькох області Гладчуком А.В., на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, було винесено третю постанову про закриття кримінального провадження, у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення передбаченого п.2 ч.1 ст.286 КК України (а.с.23-24), яка відповідачем по справі не оскаржувалась. Як вбачається з витребуваних та досліджених судом матеріалів кримінального провадження /ЄРДР №12014260150000595/, згідно висновку судово-медичної експертизи №130-Е від 04.11.2014 року [PERSON] отримав у результаті дорожньо-транспортної пригоди тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості. Згідно наявного в матеріалах кримінального провадження /ЄРДР №12014260150000595/ висновку авто-технічної експертизи №21-А від 10.02.2015 року, проведеної для встановлення несправностей автомобіля марки «Audi A6» д.н.з. [NUMBER] , які б могли спричинити дорожньо-транспортну пригоду, встановлено, що на момент огляду автомобіля марки «Audi A6» д.н.з. [NUMBER] , його рульове керування перебуває в стані часткової відмови, ходова частина знаходиться в непрацездатному стані, несправностей в ходовій частині автомобіля марки «Audi A6» д.н.з. [NUMBER] та в рульовому керуванні ходової частини автомобіля, які б могли спричинити дорожньо-транспортну пригоду, - не виявлено. Згідно висновку автотехнічної експертизи №27-А від 18.07.2016 року: в діях водія [PERSON] вбачається невідповідність п.10.1 ПДР України, що з технічної точки зору перебуває в причинному зв`язку із настанням даного ДТП; в діях [PERSON] не вбачається невідповідності вимог п12.3 ПДР, які з технічної точки зору могли б перебувати в причинному зв`язку з настанням ДТП; водій [PERSON] не мав технічної можливості своїми діями запобігти зіткненню з моменту виникнення небезпеки для руху та заданих вихідних даних; технічна можливість уникнути зіткнення для водія [PERSON] визначалась виконанням ним вимог п.10.1 ПДР. Таким чином, суд приходить до висновку, що в ході проведеного досудового слідства в кримінальному провадженні №12014260150000595 спростовано вину водія [PERSON] у настанні ДТП та його наслідках, а також встановлено прямий причинний зв`язок між порушенням п.10.1 ПДР України водієм [PERSON] та настанням ДТП та його наслідками, що є підставою для настання цивільно-правової відповідальності [PERSON] . Як встановлено судом, цивільна відповідальність водія [PERSON] на момент ДТП була застрахована в страховій компанії ТДВ «СТ «Домінанта», про що свідчить копія полісу №АС/3619757 від 14.12.2013 року, що підтверджується дослідженими судом матеріалами цивільної справи №727/6268/17, яка була витребувана судом з архіву Шевченківського районного суду м.Чернівці. Також, з матеріалів вказаної справи вбачається, що після звернення позивача про виплату страхового відшкодування, листом-відповіддю вих.№0712 від 27.04.2017 року ТДВ «СТ «Домінанта» йому було відмовлено у виплаті страхового відшкодування на підставі п.35.1 ст.35, п.п.37.1.4 п.37.1 ст.37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме пропуску визначеного Законом річного строку подання заяви про виплату страхового відшкодування. Разом з тим, судове рішення з цього приводу відсутнє. Відповідно до частини першої\~статті 1166 ЦК України\~майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з частинами першою, другою\~статті 1187 ЦК України\~джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч.1\~ст.1188 ЦК України\~шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме : шкода завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач повинен нести відповідальність за шкоду, завдану майну позивача. При цьому, відповідно до висновку №40/10/14 від 17.10.2014 року експертного автотоварознавчого дослідження про визначення матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «Audi A6» д.н.з. [NUMBER] внаслідок пошкодження встановлено, що: ринкова вартість автомобіля марки «Audi A6» д.н.з. [NUMBER] станом до ДТП складає 142536,55 (сто сорок дві тисячі п`ятсот тридцять шість) гривень; вартість відновлювального ремонту становить 199756,03 (сто дев`яносто дев`ять тисяч сімсот п`ятдесят шість) гривень; судовим експертом зроблено висновок про те, що оскільки вартість відновлювального ремонту перевищує ринкову вартість до пошкодження, то його відновлення є економічно недоцільним (а.с.31-38). Таким чином, оскільки ринкова вартість автомобіля марки «Audi A6» д.н.з. [NUMBER] менша від вартості відновлювального ремонту, вартість заподіяного позивачу матеріального збитку становить ринкову вартість автомобіля станом на час ДТП, тобто 142536,55 грн. Зазначена правова позиція щодо визначення матеріальної шкоди внаслідок ДТП (а саме суми матеріального збитку власнику пошкодженого транспортного засобу) висловлена у постанові Верховного Суду від 04.11.2020 року по справі №299/3583/15-ц. Крім цього, 10.06.2020 року судовим експертом [PERSON] на замовлення представника позивача виготовлено експертний висновок №49-06-20 від 10 червня 2020 року, відповідно до якого ринкова вартість автомобіля марки «Audi A6» (4В), базова модель, VIN код [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , код моделі дата виготовлення 01.01.1999 року, без врахування пошкоджень отриманих внаслідок ДТП від 22.09.2014 року, станом на дату проведення оцінки складає 150630,00 (сто п`ятдесят тисяч шістсот тридцять) гривень (а.с.135-138). З огляду на наведене, позивач посилається на те, що його автомобіль являється фізично знищеним в результаті ДТП, а отже йому завдана матеріальна шкода в розмірі ринкової вартості автомобіля на дату подання позову і складає, відповідно до експертного автотоварознавчого висновку №49-06-20 від 10 червня 2020 року, 150630,00 гривні. Однак, з таким твердженням позивача суд не погоджується з огляду на наступне. Так, як вказав сам позивач в судовому засіданні в ході допиту його як свідка, його автомобіль частково відновлений та перебуває на ходу. Вказану обставину також не заперечувала в судовому засіданні і сторона відповідача. Таким чином, суд вважає, що твердження позивача про фактичне знищення його автомобіля не відповідають дійсності. Таким чином, позивач належними та допустимими доказами довів розмір матеріальної шкоди, протиправність дій відповідача, причинний зв`язок між ними; при цьому, відповідач не виконав свого обов`язку щодо спростування розміру шкоди у порядку, визначеному цивільно-процесуальним законодавством. Згідно з пунктом 17\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду»\~висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. Як експерт може залучатися особа, яка відповідає вимогам, установленим\~Законом України «Про судову експертизу», і внесена до Державного реєстру атестованих судових експертів. У разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то, виходячи з характеру матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, суд повинен роз`яснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про її призначення. За таких обставин, оскільки переконливих підстав для не прийняття письмового доказу, а саме висновку експерта №40/10/14 від 17.10.2014 року, відповідно до якого встановлено, що ринкова вартість автомобіля марки «Audi A6» д.н.з. [NUMBER] станом до ДТП складає 142536,55 (сто сорок дві тисячі п`ятсот тридцять шість) гривень, відповідачем [PERSON] та його представником не наведено та судом не встановлено, суд вважає, що позивачу діями відповідача було заподіяно матеріальну шкоду саме у вказаному розмірі за виключенням вартості зазначених представником відповідача в судовому засіданні запчастин, а саме: амортизатора правого переднього вартістю 2571,30 грн., рульового механізму з сервоприводом вартістю 27899,75 грн., поперечної рульової тяги правої вартістю 1019,58 грн., наконечника рульової тяги правого вартістю 1028,51 грн., важелю підвіски заднього лівого вартістю 1493,59 грн., загальною вартістю в сумі 34012,73 грн., що підтверджується копією Додатку №2 до висновку експерта №40/10/14 від 17.10.2014 року (а.с.89-90). Приймаючи до уваги твердження представника відповідача про виключення з вартості запасних частин правої сторони автомобіля позивача, суд виходить з того, що як вбачається з досліджених судом матеріалів кримінального провадження /ЄРДР №12014260150000595/, в тому числі наявних в матеріалах кримінального провадження протоколів огляду місця події, протоколів огляду транспортних засобів, висновків автотехнічних експертиз, пояснень учасників ДТП та свідків, зіткнення автомобілів сторін відбулись лівими частинами та ходова частина правої сторони автомобіля позивача пошкодженою не була. Разом з тим, як неодноразово вказував Верховний Суд, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому\~Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у\~статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або\~Законом України\~«Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди\~у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями\~3\~і\~5\~вказаного\~Закону\~реалізує право вимоги, передбачене\~статтями 993 ЦК України\~та 27\~Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. До аналогічних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц. Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, наведеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, згідно з яким право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред`явлена безпосередньо до винної особи, навіть, якщо його цивільно-правова відповідальність застрахована, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження\~№14-176цс18) вказала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Так, як встановлено судом, цивільна відповідальність водія [PERSON] на момент ДТП була застрахована в страховій компанії ТДВ «СТ «Домінанта», про що свідчить копія полісу №АС/3619757 від 14.12.2013 року з лімітом відповідальності страховика в сумі 50000 грн. та франшизою в сумі 1000 грн. При цьому, сторонами у справі не заперечувалось, що страхове відшкодування\~\~ТДВ «СТ «Домінанта» позивачу не виплатила. Як зазначено Верховним Судом, коли позивач вимагав відшкодування шкоди тільки із завдавача, цивільно-правова відповідальність якого була застрахована на підставі договору страхування цивільно-правової відповідальності зі страховиком, висновок судів попередніх інстанцій про те, що шкода має бути відшкодована заподіювачем у повному обсязі, не беручи до уваги обов`язок страховика виплатити страхове відшкодування в межах ліміту, є неправильним. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягала стягненню сума матеріальної шкоди в розмірі 59523,82 грн. (142536,55 грн. - 34012,73 грн. 49000 грн.). Однак в даній справі, враховуючи заявлене клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності, для її правильного вирішення, необхідно визначити початок перебігу строку позовної давності, тобто день, коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до\~статті 253 ЦК України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша\~статті 261 ЦК України). Позовна давність установлюється в\~законі\~з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. За частиною четвертою\~статті 267 ЦК України\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених\~законом\~можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Оскільки метою встановлення у\~законі\~позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного\~законом\~інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Зазначений в Закону трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі №753/2541/16-ц (провадження №6-1365цс17) та у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №303/4649/16. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№ o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). При цьому слід враховувати, що перебіг строку позовної давності у цій справі почався з моменту настання дорожньо-транспортної події, тобто коли у позивача виникло право вимоги, а саме 22 вересня 2014 року, за умови відсутності поданих позивачем належних доказів про те, що про порушення свого права він дізнався у дату, відмінну від 22 вересня 2014 року. Саме позивач повинен довести поважність причин пропуску строку позовної давності та факт своєї необізнаності щодо завданої шкоди майну. При цьому особа, здійснюючи право власності на належне їй майно, має діяти відповідально, зокрема проявляти турботу щодо цього майна, бути обізнаним про його стан, тощо. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав, не може бути підставою для поновлення пропущеного строку для звернення до суду. Так, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом в березні 2020 року, тобто через п`ять з половиною років після настання ДТП. При цьому, судом встановлено, що з аналогічним позовом (з тим самим предметом та із тих самих підстав) він звертався в червні 2017 року (цивільна справа №727/6268/17) та в січні 2019 року (справа №727/756/19), які власними заявами просив залишити без розгляду. При цьому, позов по справі №727/6268/17 просив залишити без розгляду без мотивації будь-яких причин. При цьому, в ході розслідування кримінального провадження №12014260150000595, під час допиту в якості свідка позивач [PERSON] особисто вказав, що з моменту настання ДТП він винним у заподіянні йому шкоди вважав лише відповідача [PERSON] , а не будь кого іншого. З вказаного слід дійти висновку, що позивачу [PERSON] саме з моменту настання ДТП, тобто з 22.09.2014 року було відомо ким саме і за яких обставин було порушено його майнові та немайнові права, які він просить суд захистити в справі, яка на даний час розглядається. Посилання ж позивача [PERSON] та його представника на постанову про закриття кримінального провадження №12014260150000595 від 31.05.2019 року, як на документ, з якого він нібито «довідався про порушення свого законного права; про те, що в ДТП не має його вини, а є вина виключно водія [PERSON] » не заслуговують на увагу, оскільки така позиція спростовується показаннями самого [PERSON] з цього приводу, дослідженим в матеріалах кримінального провадження клопотанням на ім`я слідчого від 23.10.2014 року (наявне в кримінальному провадженні арк. №90-111) та іншими матеріалами кримінального провадження №12014260150000595, під час складання яких позивач постійно стверджував про свою невинуватість у настанні дорожньо-транспортної події та наголошував на протиправних діях водія [PERSON] , які стали наслідком ДТП. При цьому, слід зазначити, що висновок експертизи від 18.07.2016 року, на який посилається позивач, як на підтвердження вини [PERSON] у вчиненні спірного ДТП, датований 18.07.2016 року. В той же час, позивач не був позбавлений можливості клопотати перед судом про призначення будь-яких експертиз стосовно спростування своєї вини, чи наявності вини [PERSON] у вчиненні ДТП під час першого звернення до суду з позовними вимогами до [PERSON] у червні 2017 року. За таких обставин є достатньо доказів та підстав вважати, що [PERSON] звернувся до суду з пропуском визначеного ст.257 ЦК України загального трирічного строку позовної давності, а тому, з урахуванням наведених правових позицій Верховного Суду, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки слід відмовити. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. \~ \~ \~ \~Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч.5 ст.81 ЦПК України). Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Таким чином, враховуючи викладені обставини, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. \~ \~ \~ \~Враховуючи вищенаведене,\~а саме відмову в задоволенні позову, суд приходить до висновку і про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення судових витрат та витрат, понесених позивачем не експертні дослідження.

Outcome: dismissed