Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом та просив усунути йому перешкоди у здійсненні ним права власності на квартиру [ADDRESS] , шляхом позбавлення [PERSON] та їх дитини [PERSON] права користування зазначеною квартирою із зняттям з реєстраційного обліку. В обґрунтування позову, позивач зазначив, що він є власником трикімнатної квартири [ADDRESS] . 14 грудня 2007 р. він уклав шлюб з [PERSON] [INFO] у сторін народився син [PERSON] . Всі втрьох зареєстровані в спірній квартирі. 30 січня 2014 р. рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. В спірній квартирі відповідач з дитиною не проживають з червня 2013 року, виїхали до іншого міста на постійне проживання. Відповідач з дитиною добровільно залишила квартиру, забрала усі свої та дитини речі, ніхто їм перешкод у користуванні квартирою не чинив, користуватися квартирою не мають наміру, оскільки за наявної у нього інформації на цей час бажають постійно проживати у Республіці Білорусь. Будь-які договірні відносини щодо користування квартирою відсутні. В добровільному порядку відповідач зніматися з реєстраційного обліку у квартирі не бажає. Реєстрація відповідача та дитини, порушує його права, як власника квартири. Сторони та представники третіх осіб у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку, що підтверджується матеріалами справи. Від позивача до суду надійшла заява, в якій він просить справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Проти розгляду справи в заочному порядку не заперечує. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, відповідно до ст. 280 ЦПК України. Від представника третьої особи - Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради - Ткалич О.М. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, у заяві також зазначено, що орган опіки та піклування заперечує проти задоволення позовних вимог щодо дитини. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що позивачу на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду від 10 листопада 1993 року, зареєстрованого в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 08.12.1993 року, свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 лютого 2008 року, виданого державним нотаріусом Четвертої Харківської державної нотаріальної контори, договору дарування квартири від 02 квітня 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Харківської державної нотаріальної контори, належить на праві власності трикімнатна квартира [ADDRESS] . 14 грудня 2007 р. позивач уклав шлюб з [PERSON] , [INFO] , про що Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції у книзі реєстрації актів про шлюб зроблено актовий запис за №701 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про народження виданого Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції 27 липня 2010 року [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] . Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 28.09.2018 р. в належній [PERSON] спірній квартирі зареєстровані: позивач, відповідач [PERSON] та їх дитина [PERSON] . 30 січня 2014 р. рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. В мотивувальній частині рішення вказано, що сторони припинили шлюбно-сімейні відносини з червня 2013 року, спільне господарство не ведуть, мешкають окремо. Згідно з актом від 27 вересня 2018 року, складеним [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , у спірній квартирі мешкає лише позивач, відповідач з дитиною виїхала до іншого міста на постійне проживання в червні 2013 року. Відповідно до відповіді Індустріального ВП ГУНП в Харківській області від 12.09.2018 року, звернень від [PERSON] з приводу перешкод у користуванні їй або її дитині житлом за адресою: [ADDRESS] за період з 2015 року і по день надання відповіді до відділу поліції не надходило. Відповідач [PERSON] після розірвання шлюбу перестала бути членом сім`ї позивача, з червня 2013 року з позивачем не проживає разом з дитиною, має інше місце проживання. Будь-які договірні відносини щодо користування вказаним житловим приміщенням між позивачем, як власником квартири, та відповідачем відсутні. Реєстрація відповідача [PERSON] порушує права позивача [PERSON] , як власника квартири, в зв`язку з чим є підстави для усунення перешкод у здійсненні позивачем права власності на вказане нерухоме майно шляхом позбавлення відповідача [PERSON] права користування вказаним житлом. Так, у відповідності до ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно змісту ч. ч. 1, 2 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частинами 1 та 2 статті 319 Цивільного кодексу України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 статті 383 Цивільного кодексу України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. За змістом ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно положень ч. ч. 1, 2 ст. 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Разом з цим, згідно ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Звернення позивача [PERSON] до суду із даною позовною заявою про позбавлення права користування відповідача житловим приміщенням - є однією із форм захисту власником своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 401 Цивільного кодексу України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У відповідності до ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України право на користування житлом відповідно до закону мають лише члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним. Пунктом 4 частини 1 та частиною 2 статті 406 Цивільного кодексу України встановлено, що сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Таким чином, право відповідача [PERSON] на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] є похідним від права власності позивача [PERSON] на вказане нерухоме майно. Оскільки відповідач [PERSON] не проживає разом з позивачем за місцем своєї реєстрації, спільне господарство з позивачем не веде, участь в утриманні квартири не приймає та її особистих речей в квартирі за вказаною адресою немає, а тому в силу її формальної реєстрації у цій квартирі, яка належить на праві приватної власності позивачу, вона створює перешкоди позивачу в користуванні належною йому квартирою та порушує право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження належним йому нерухомим майном як складовими частинами права власності, у зв`язку з чим маються всі підстави для усунення власнику квартири перешкоди у здійсненні ним права власності, шляхом позбавлення відповідача права користування вказаним житловим приміщенням. В свою чергу, рішення суду про усунення власнику квартири - позивачу [PERSON] перешкоди у здійсненні ним права власності на вказану квартиру шляхом позбавлення відповідача [PERSON] права користування вказаним житловим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання відповідача за вказаною адресою. Так, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи зі змісту ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це лише внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. При цьому, реєстрація місця проживання не пов`язана з будь-якими іншими правами особи. Будучи зареєстрованою у житловому приміщенні, яке належить позивачу, відповідач [PERSON] не набуває за фактом реєстрації ніяких майнових прав відносно вказаної квартири і, відповідно, будучи знятою з реєстрації в цієї квартири, вона ніяких майнових прав не втрачає. Разом з цим, позовні вимоги в частині визнання спільної дитини сторін також такою, що втратила право на користування спірною квартирою із зняттям її з реєстраційного обліку задоволенню не підлягає. Так у ч. 2 ст. 405 ЦК України зазначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Як встановлено судом, [PERSON] , є сином позивача, внаслідок чого отримав право на користування жилим приміщенням, і був зареєстрований у ньому. Згідно із частиною 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частиною четвертою даної статті визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання (ч.6 ст. 29 ЦК України). При цьому , відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України правом вільно обирати собі місце проживання , наділена фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років. Як вбачається з рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 січня 2014 року, [PERSON] та [PERSON] , які в силу чинного законодавства є законними представниками малолітнього [PERSON] , під час розірвання шлюбу, перед судом, питання щодо визначення місця проживання дитини не ставили. Стаття 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомник громадян і безпритульних дітей» встановлює неприпустимість зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень, право користування або володіння якими мають діти. Аналізуючи вказані вище норми законодавства у сукупності з встановленими обставинами у даній справі, суд вважає, що відсутні правові підстави вважати, що малолітній [PERSON] втратив право на користування жилим приміщенням, належним на праві власності його батьку, оскільки право користування дитиною житлом, належним батькам охороняється законом. Тобто, факт проживання дитини з одним із батьків не є підставою для втрати нею сервітуту (сервітутного права) на проживання у помешканні іншого з батьків. Розподіл судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір». Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial