Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, в якому зазначив, що квартира [ADDRESS] належала його батькові, [PERSON], який придбав її внаслідок сплати протягом 1976-1990 років житлово-будівельному кооперативу повністю всю її вартість. Всі мешканці спірної квартири були там зареєстровані та проживали за згодою батька Позивача. У 2007 році стосунки між Позивачем та Відповідачами були розірвані і Позивач з квартири, а Відповідачі так і залишилися проживати у ній.[INFO] помер батько Позивача, що підтверджується актовим записом № 166 здійсненим в Книзі реєстрації смертей центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області 01 лютого 2013 року . На підставі Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 03 грудня 2013 року, яке залишено в силі Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 17 лютого 2014 року [PERSON], як першочерговий спадкоємець померлого, став власником вищезазначеної квартири. Відповідачі не визнають його право володіння користування та розпорядження власним майном тому Позивач змушений був звернутися до суду за захистом своїх прав. Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, письмовою заявою просили суд розглянути справу без їх участі, свій позов підтримували в повному обсязі просили його задовольнити. Відповідачі, повідомлені належним чином про час та місце судового засідання, вдруге не з'явилися до суду, причини неявки не повідомили, тому відповідно до ч. 4. ст. 169 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних і доказів та постановляє заочне рішення. Дослідивши наявні у справі матеріали, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача слід задовольнити з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.11 та ч.3 ст. 10 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень та добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Судом встановлено, що згідно Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 03.12.2013 року Позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], отримавши її в порядку спадкування після свого померлого батька [PERSON]. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 20682918, виданого державним реєстратором [PERSON], державним реєстратором прав на нерухоме майно реєстраційної служби Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області від 07.04.2014 року вищезазначеній квартирі присвоєно реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 342804753104, номер запису про право власності - 5401086 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Так ст. 41 Конституції України гарантує право володіти і користуватися своєю власністю, а також вказує на те, що право приватної власності є непорушним. Відповідно до норм ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК), правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ст. 379 ЦК вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Глава 28 ЦК визначає житло об'єктом права приватної власності. Також згідно ч. 1 ст. 319 ЦК, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а ч. 7 цієї ж статті вказує на те, що діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Сімейні відносини між Позивачем та [PERSON] припинені ще у 2007 році і відповідно до Актів про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації від 20.01.2008 року, 28.06.2011 року та 25.06.2012 року, позивач не проживає за місцем реєстрації з 2007 року. Тобто за сім років до отримання ним права власності на спірну квартиру. З цього можна зробити висновок, що особисте сервітутне право, як для члена сім'ї власника, передбаченого ч. 1 ст. 405 ЦК України та ч. 1 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР на дані правовідносини не поширюється. Відповідно до Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 27.11.2013 року співвідповідачу [PERSON] внаслідок спадкування за заповітом, перейшло право власності на квартиру [ADDRESS], таким чином він забезпечений власним житлом. Відповідно до адресної довідки в квартирі [ADDRESS] зареєстровано три особи - сторони у справі. Згідно квитанції про сплату боргів по комунальним послугам у квартирі [ADDRESS], які створені Відповідачами протягом 2009 - 2014 роки та повністю сплачені Позивачем на день розгляду справи, становить суму 24558,98 (двадцять чотири тисячі п'ятсот п'ятдесят вісім грн. 98 коп.) З фотознімків квартири, які містяться в матеріалах справи, вбачається, що ніяких ознак мешкання відповідачів в квартирі немає, вони створили вкрай нестерпні умови для проживання, фактично квартиру вони використовували як смітник, зносивши туди дійсне сміття, непотрібні в побуті речі, розвели тарганів та павуків, загадили сантехнічне обладнання, повністю таким чином порушили загальні норми співжиття. Відповідно до ч. 1 ст. 116 Житлового кодексу України: «Якщо наймач, …або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, … виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.» Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання»: «Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: …судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою;…» Так як добровільно відповідачі зніматися з реєстрації та виселятися не бажають, а в той же час повністю руйнують та псують житлове приміщення та використовують її як смітник тобто не за призначенням, суд вважає є всі підстави для задоволення даного позову.

Outcome: approved