Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що вона працює у Ковельському професійному ліцеї (далі - ліцей, відповідач) на посаді майстра виробничого навчання перукарів. 14.07.14 р. по ліцею було видано наказ № 54 - к/тр про утримання з її зарплати без її згоди грошових коштів в сумі 2308 гривень 76 копійок, що були нараховані за результатами ревізії, на підставі ст.ст. 127, 130 - 138 КЗпП України. З таким наказом про притягнення її до матеріальної відповідальності вона не погоджується. 11.09.14 року їй стало відомо про порушення її прав. Оспорюваний наказ вважає незаконним і таким що підлягає скасуванню, так як він виданий у порушення ст. ст. 127, 233 КЗпП України, ст. 1215 ЦК України при відсутності на це: її згоди, недобросовісності з її боку, що призвела б до безпідставного нарахування їй переплати зарплати; з безпідставним посиланням на ст. ст. 130 - 138 КЗпП України. Просить позов задовольнити, визнати оспорюваний наказ протиправним, скасувати в частині утримання з неї вищезазначеної суми. Позивач у судове засідання не з»явилась, подала суду письмову заяву в якій прохає проводити розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному об»ємі. Представник відповідача - Ковельського професійного ліцею - в судове засідання не з»явився, подавши суду письмове заперечення проти позову з проханням проводити розгляд справи у їх відсутності. Суд, дослідивши письмові докази у справі, приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до повного задоволення з наступних причин. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Та обставина, що позивач [PERSON] працює у ліцеї на посаді майстра виробничого навчання перукарів, стверджується копією її трудової книжки серії [NUMBER], що заповнена 27.06.1988 року. Як убачається з копії оспорюваного наказу № 54 - к/тр від 14.07.14 р. «Про виконання вимоги по результатах ревізії», виданого по Ковельському професійному ліцею, з посиланням на акт ревізії від 25.02.14 року Ковельської ОДПІ фінансово - господарської діяльності ліцею за період з 01.06.11 року по 01.12.13 року, Наказ № 2 - Д від 16.04.14 року, постанову Волинського окружного адмінсуду, наказано головному бухгалтеру провести утримання різних сум із зарплат працівників ліцею, серед інших, і з позивача - в сумі 2308 гривень 76 копійок. Із згаданим наказом позивач ознайомлена під розпис 11 вересня 2014 року. За змістом ст.127 КЗпП України, повернення підприємству зайво виплачених коштів можливо для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених унаслідок рахункових помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування, при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки; при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (ст. 136 КЗпП України). Також ст. 1212 ЦК України зобов'язує особу, яка набула майно або зберегла його в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), повернути потерпілому це майно. При цьому ст. 1215 ЦК України встановлює, що не підлягають поверненню безпідставно набуті зарплата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти й інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Як убачається з копії аркушів акта № 820 - 13/02 від 25.02.14 р. ревізії фінансово - господарської діяльності Ковельського професійного ліцею за період з 01.06.11 р. по 01.12.13 р., наданої суду стороною відповідача до письмового заперечення і складеного Ковельською ОДПІ, ревізією було виявлено порушення положень ст. 6 Закону України «Про відпустки», коли 15 - ти працівникам ліцею було проведено нарахування та виплату щорічних основних відпусток тривалістю 28, а не 24 календарних днів, виплачено додаткові відпустки терміном від 4 до 7 календарних днів, що передбачено умовами Колдоговору і це призвело до зайвої виплати відпускних в сумі 8 216 грн. 76 коп. Як установлено судом вище, позивач є працівником ліцею, однак, не працює у бухгалтерії і стосунку до проведенного зайвого нарахування і виплати зарплати, як собі, так і іншим особам - працівникам ліцею, не має. Зайво виплачена позивачеві сума, про яку йдеться у оспорюваному наказі, є складовою зарплати, не є авансом, виданим позивачеві в рахунок зарплати; не є зайво виплаченою позивачеві унаслідок рахункових помилок; не є сумою для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого позивачем авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби; не є сумою, що підлягає поверненню при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки; не є шкодою, завданою з вини позивача як працівника ліцею (ст. 136 КЗпП України). Крім того, позивачем оспорюється підстава відрахування з її зарплати, зазначена у оспорюваному наказі. Так, тієї обставини, що актом ревізії встановлено, що сума, зазначена як така, що підлягає відрахуванню з її зарплати за оспорюваним наказом, є такою, що набута нею без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), позивач не заперечує, однак, повернути її добровільно наміру не має. Заперечує, що положення ст. ст. 127, 128 130 - 138 КЗпП України, що врегульовують питання: обмеження відрахувань і розміру відрахувань із зарплати; заборони відрахувань з вихідної допомоги, компенсаційних та інших виплат; підстав і умови матеріальної відповідальності працівників; обов'язків власника або уповноваженого ним органу та працівників по збереженню майна; матеріальної відповідальності у межах середнього місячного заробітку; випадків обмеженої та повної матеріальної відповідальності працівників; меж матеріальної відповідальності у випадках, коли фактичний розмір шкоди перевищує її номінальний розмір, укладення письмових договорів про повну матеріальну відповідальність, колективної (бригадної) матеріальної відповідальності, визначення розміру шкоди; порядку покриття шкоди, заподіяної працівником; визначення обставини, які підлягають врахуванню при визначенні розміру відшкодування; обов'язку доказування наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника, можуть бути законню підставою для проведення відрахувань з її зарплати за оспорюваним наказом. Представником відповідача не доведено в суді тієї обставини, що грошова сума, зазначена у оспорюваному наказі як така, що підлягає вирахуванню із зарплати позивача, належить до тих, що наведені у ст. 127 КЗпП України, або не є зарплатою, чи нарахування та зайва виплата мала місце з вини позивача, чи за відсутності рахункової помилки, чи у зв»язку з недобросовісністю позивача як набувача, або положення ст.ст. 128 130 - 138 КЗпП України стосуються правовідносин сторін, що відображені у оспорюваному наказі. Із урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що оспорюваний наказ в частині, що стосується позивача, є протиправним та підлягає скасуванню. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, суд вважає, що судовий збір має бути покладений на відповідача у розмірі, передбаченому чинним законодавством. На підставі наведеного,

Outcome: approved