Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], просить ухвалити рішення, яким зобов'язати останню усунути перешкоди в користуванні належною йому на праві спільної сумісної власності часткою в квартирі [ADDRESS] у спосіб зобов'язання надати йому ключі від хвіртки подвір'я, вхідних та інших дверей квартири, а також його вселення. Крім цього, просить також стягнути з відповідача завдану моральну шкоду, яку оцінює до розміру 30 000 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що йому, відповідачу, а також третім особам - [PERSON] і [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS], в яку він не зміг потрапити 02.12.2012р., через те що відповідач самовільно змінила вхідні замки в квартиру та категорично відмовилась впустити його в помешкання. Звернувшись з даного приводу в правоохоронні органи, останні не відреагували на даний факт порушення його прав, і потрапити в квартиру він не зміг, опинившись без житла, документів та особистих речей в зимовий період часу. Під час розгляду справи про розлучення між ним та відповідачем, остання поводила себе вкрай негативно, задіяла обман, і як наслідок, йому стало зрозуміло, що наміру повернути частку в квартирі відповідач не має, а навпаки, намагається протиправно заволодіти його майном. Своїми діями відповідач порушує його право на житло, і оскільки в добровільному порядку дане питання між сторонами не може бути розглянуто за відсутності згоди колишньої дружини, право на вільне користування приватною власністю вимушений захищати в судовому порядку. Крім цього, такі протравні дії спричинили йому також моральні збитки, які виразились в тому, що він, майже рік часу провів без документів, які відповідач не повернула. Вимушено звертався до правоохоронних органів для відновлення порушеного права. Змушений був шукати собі нове житло, витрачати для цього позичені кошти та налагоджувати свій побут і ритм життя практично з нічого. Моральні страждання оцінює до розміру 30 000 грн., які також просить стягнути з відповідача в примусовому порядку. Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом до відповідача [PERSON] про припинення права спільної сумісної власності останнього на 1/4 частку у квартирі [ADDRESS], стягнення з позивачів на користь відповідача компенсації вартості його частки у спільному майні та визнання за позивачами права спільної власності на 1/3 її частки за кожним. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 04.02.2014р. вказаний позов об'єднано в одне провадження із позовом [PERSON] В обґрунтування своїх позовних вимог покликаються на те, що квартира, співвласниками якої являються позивачі та відповідач у справі за їх позовом, складається з трьох кімнат. Житлова її площа становить 68,2 кв.м., а загальна - 106,7 кв.м. Під час подружнього життя [PERSON] та [PERSON], спільне життя у них не склалося, і фактично сім'я розпалась у вересні 2012р. після того відповідач за власною ініціативою залишив квартиру та переїхав проживати у квартиру своїх батьків, що знаходиться у [ADDRESS] та на даний час належить йому по спадку. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 02.12.2013р. шлюб між ними розірвано. Через постійні сварки, конфлікти та безпідставні звинувачення з боку відповідача, їх спільне проживання в [ADDRESS] є неможливим. Останній звертався до правоохоронних органів з приводу порушення його житлових прав, однак таке звернення і факт порушення його житлових прав не знайшов свого підтвердження, позаяк постановою Личаківського районного суду м. Львова від 21.05.2013р. в діях [PERSON] не було встановлено події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП, і провадження в даній справу було закритим. Враховуючи площу та кількість кімнат в квартирі, частку відповідача вважають незначною, а спільне користування нею - неможливим. Доцільним на їх думку буде припинення його право власності на частку в квартирі, з компенсацією її вартості, що згідно висновку судової експертизи становить 241 110 грн., яку готові сплатити та на даний час перерахували її на депозитний рахунок суду. Звертають увагу, що задоволення даного позову не завдасть істотної шкоди для відповідача, позаяк останньому на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], і його житлові права порушені не будуть. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] згідно договору про надання правової допомоги від 16.06.2014р. вимоги позову свого довірителя підтримав в повному обсязі з наведених в ньому мотивів. Такий позов просить задовольнити. Як представник відповідача в позові [PERSON], [PERSON] та [PERSON], обґрунтованість цих вимог заперечив. На його думку, позивачі не навели достатніх, визначених законом підстав для припинення частки [PERSON] у праві власності на квартиру. Сам відповідач стверджує, що в такому випадку будуть порушені його житлові права, про що долучив письмові заперечення проти такого позову. Квартира в якій на даний час проживає [PERSON] знаходиться в незадовільному стані, у ній давно не проводився ремонт, меблі є досить старими та відсутні зручності, до яких він звик та які знаходяться у квартирі [ADDRESS]. Крім того, для облаштування квартири по [ADDRESS], він поніс значні трудові та грошові затрати, і враховуючи те, що кошти для проведення будівництва та облаштування квартири на [ADDRESS] були кредитними, на даний момент існує необхідність продажу квартири на [ADDRESS] для погашення кредитної заборгованості. Також, його тимчасова відсутність пояснюється тяжким станом матері, її смертю та після цього, депресивним станом самого позивача, який підсилювався відсутністю будь-якої моральної підтримки зі сторони жінки та двох синів. Наведене на його думку свідчить про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON], [PERSON] та [PERSON], і за наслідками його розгляду просить ухвалити рішення про залишення таких вимог без задоволення. Крім того, в додаток до своїх заперечень, не погоджується із висновком судової будівельно-технічної експертизи, яка проведена в процесі розгляду даної справи. Висновок експерта щодо вартості квартири вважає заниженим, не об'єктивним, і таким, що не може братись до уваги під час вирішення питання про припинення права на частку в спільному майні. За його рахунок до квартири добудована мансарда, внаслідок чого площа квартири збільшилась майже вдвічі. Процес її узаконення триває, однак її вартість в експертний висновок не включена. Представник [PERSON], [PERSON] та [PERSON], повноваження якого підтверджуються договором доручення від 20.01.2014р. (а.с.36), довіреністю від 20.11.2012р. (а.с.37) та довіреністю від 26.07.2012р. (а.с.38) - [PERSON], позовні вимоги своїх довірителів підтримав з наведених в ньому мотивів. Підтвердив факт, що позивачі готові сплатити вартість частки [PERSON], і її сума, яка згідно експертного дослідження становить 241 110 грн., на момент розгляду справи внесена на депозитний рахунок суду, в підтвердження чого долучив до матеріалів справи посвідчену копію цієї квитанції. Обгрунтованість вимог [PERSON] заперечив. З одного боку, вважає їх недоведеними, що засвідчує їх безпідставність, а з другого боку, задоволення позову [PERSON] та інших, який вважає підставним і доведеним, виключить можливість задоволення позову [PERSON], про що і просить суд ухвалити рішення за наслідками його розгляду. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані в ній докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити, а позов [PERSON], [PERSON] та [PERSON] - задовольнити, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що сторонам по справі, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS], житловою площею 68,2 кв.м., що стверджується копією реєстраційного посвідчення від 25.04.1998р. (а.с.7). Згідно копії технічного паспорта на квартиру від 25.04.1998р. (а.с.51-52), її загальна площа становить 106,7 кв.м. Відповідно до приписів ч. ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб, належить їм на праві спільної власності. Виходячи з принципу рівності часток у праві спільної сумісної власності, який відображено в ч. 2 ст. 370, ч. 2 ст. 372 ЦК України, частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Сторони у справі не оспорюють факту, що кожному з них належить по 1/4 частки квартири. Частиною 1 статті 346 ЦК України, наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту ч. 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом. Один з таких випадків наведено в ст. 365 ЦК України, яка регулює порядок, підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Конструкція цієї правової норми, яка визначає її юридичний зміст, в поєднанні з визначенням поняття спільного майна, яке наведено в ч. 1 ст. 355 ЦК України, а також з врахуванням принципу рівності часток у спільній сумісній власності, який закріплено в. ч. 2 ст. 370, ч. 2 ст. 372 ЦК України, дає підстави для висновку про можливість її застосування як до правовідносин, що виникають із спільної часткової власності, так і до правовідносин, що виникають із спільної сумісної власності. ВСУ під час розгляду справи № 6-37цс13 сформулював правову позицію від 15.05.2013р., згідно з якою прийшов до висновку, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Під час розгляду іншої справи № 6-68цс14, ВСУ також сформулював правову позицію від 02.07.2014р., якою роз'яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зі змісту практики ВСУ випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, яка обов'язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п. 4 ч. 1 цієї статті. Оцінюючи подані сторонами докази та встановлені судом обставини, є всі підстави вважати, що в даних правовідносинах встановленою і доведеною є умова, передбачена п. 3 ч. 1 ст. 365 ЦК України. Неможливість спільного володіння та користування майном обґрунтовується недоброзичливими стосунками між співвласниками, що перешкоджають один одному у повному здійсненні прав володіння та користування. В судовому засіданні встановлено, і це підтвердили самі учасники процесу, що стосунки між сторонами у справі є напруженими, неприязними і такими, що часто створюють конфліктні ситуації між ними. Так, рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 02.10.2013р. (а.с.53), яке набрало законної сили, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. В процесі розгляду справи про розлучення судом встановлено, що сторони протягом тривалого часу проживають окремо, не ведуть спільного господарства та не підтримують подружніх стосунків. Крім цього, на підставі заяви [PERSON], Личаківським РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області відносно [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 173-2 КУпАП, з приводу її неправомірної поведінки та порушень житлових прав [PERSON] За наслідками розгляду цього протоколу, 21.05.2013. Личаківським районним судом винесено відповідну постанову (а.с.56). Аналогічна ситуація, тобто звернення до правоохоронних органів мало місце і з ініціативи позивача [PERSON], з приводу чого відкрито кримінальне провадження № 12012360040000023 відносно [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України (а.с.54). Як справа про адміністративне правопорушення, так і кримінальне провадження в подальшому закриті у зв'язку з відсутністю події та складу інкримінованого правопорушення, однак такі дії дають достатні підстави для висновку, що спільне користування майном між сторонами є неможливим. [PERSON] вважає свої житлові права порушеними, що не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, а [PERSON] побоюється за своє життя, що також під час проведення досудового розслідування не підтвердилось. Безпідставне звернення до правоохоронних органів є достатнім підтвердженням неможливості спільно володіти та користуватись майном, при тому що самі сторони не приховують своїх неприязних стосунків. Як наслідок, слід вважати встановленим, що в даних правовідносинах наявні умови, передбачені п. 3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, які дають право суду ухвалити рішення про припинення права на частку в спільному майні. Крім того, суду не представлено доказів того, що частка відповідача може бути виділеною в натурі і квартира підлягає поділу, тобто не спростованими залишаються положення п. п. 1, 2 ч. 1 ст. ст. 365 ЦК України, які також є самодостатніми підставами для ухвалення рішення про припинення права на частку у спільному майні. В сукупності з наведеними вище мотивами, дані обставини також враховуються судом під час ухвалення рішення. Оскільки відповідач в судовому засіданні підтвердив факт, що йому на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], немає підстав вважати, що дане рішення завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї, тобто встановленою є обов'язкова умова, яка визначена п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України, і яка повинна бути в сукупності з будь-якою обставиною, передбаченою п. 1-3 ч. 1 цієї статті. При цьому, необхідність продажу цієї квартири для погашення кредитної заборгованості не може вплинути на підстави для ухвалення даного рішення. По-перше, факт існування кредитної заборгованості не доведений самим відповідачем, оскільки в матеріалах справи відсутній сам кредитний договір, а по-друге, грошові зобов'язання, які існують між відповідачем та фінансовою установою не можуть мати правового значення під час вирішення питання про припинення права на частку. Посилання відповідача на те, що стан цієї квартири є незадовільним і він звик до зручностей, які існують в квартирі по [ADDRESS] взагалі є некоректними, оскільки поняття «істотна шкода» не узгоджується з поняттям «незадовільний стан квартири». Квартира в аварійному стані не перебуває, є придатною для проживання, а тому, неможна вважати її незадовільний стан істотним порушенням прав позивача, при тому всьому, що стан квартири завжди є оціночним поняттям. Житлові права а такому випадку не порушуються, а тому, не можна говорити про істотну шкоду. Наведене свідчить, що обов'язкові умови для припинення права на частку, які повинні бути в сукупності та передбачені зокрема п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України мають місце в даних правовідносинах, і враховуючи наведені вище висновки ВСУ, є всі підстави для ухвалення рішення про припинення права відповідача на частку в спільному майні, тобто є всі підстави вважати позовні вимоги [PERSON], [PERSON] та [PERSON] обґрунтованими. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 025/14 від 16.05.2014р. (а.с.84-107), дійсна вартість квартири [ADDRESS] становить 964 440 грн. Згідно з платіжним дорученням № 1359947 від 28.05.2014р., сума коштів в розмірі 241 110 грн., що становить 1/4 від вартості квартири зарахована на депозитний рахунок суду (а.с.163). Допитана в судовому засіданні експерт, яка підтримала цей висновок, пояснила, що проводила дослідження на підставі пред'явлених документів на квартиру. Відповідач, будучи завчасно повідомлений про дату та час огляду об'єкту оцінки, в спірну квартиру не з'явився, ховався в під'їзді сусіднього будинку та вів розмову з експертом в телефонному режимі. Документів про узаконення добудованої мансарди під час дослідження експерту представлено не було. За таких обставин, мансарда була визнана самочинною, і оскільки самочинне будівництво не є об'єктом цивільних права, позаяк право власності на нього не набувається, воно не могло враховуватись під час визначення ринкової вартості. Суд погоджується з даним висновком та не приймає до уваги висновки про вартість спірної квартири, які представлені відповідачем (а.с.118, 120). Принципи, база та методологія оцінки в таких висновках відсутні, а встановити, з яких критеріїв виходив оцінювач для встановлення вартості квартири, не представляється можливим, чого не можна сказати про висновок судової будівельно-технічної експертизи. Враховуючи наведене, суд знаходить позов [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підставним та ухвалює рішення про його задоволення із стягнення з позивачів на користь відповідача грошових коштів в розмірі 241 110 грн., які знаходяться на депозитному рахунку суду і є компенсацією вартості 1/4 частки квартири [ADDRESS], та крім цього, визнання за позивачами права спільної часткової власності на 1/3 частки спірної квартири за кожним. За таких обставин, знайшовши позов [PERSON], [PERSON] та [PERSON] обґрунтованим, виключається можливість задоволення позовної вимоги [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю. З ухваленням даного рішення право власності [PERSON] на частку в квартирі припиняється, а відтак, припиняє своє існування і сам об'єкт судового захисту. Що стосується вимоги про відшкодування моральної шкоди, підстави для відмови в її задоволенні будуть наступними. Згідно роз'яснень, наданих в. п. 3 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати зокрема у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 5 цієї постанови встановлено, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. В силу вимог ст. 60 ЦПК України, обов'язок довести наявність моральної шкоди, законом покладено на позивача. Однак, до матеріалів справи не долучено жодного доказу, який би підтверджував факт заподіяння позивачу моральних страждань, який оцінено до розміру 30 000 грн. Ні в самій позовній заяві, ні в поясненнях, наданих в судовому засіданні позивач не навів обґрунтувань заподіяння йому моральних страждань. Крім того, також не пояснив, якими критеріями він керувався, оцінюючи ступінь моральних страждань до розміру 30 000 грн. Доказів, які б підтверджували спричинення моральних збитків під час розгляду справи судом не здобуто, а сторонами не представлено. Тому, в задоволенні цієї вимоги слід відмовити за недоведеністю. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, оскільки [PERSON] одноосібно оплатила судовий збір в розмірі 1600 грн. за подачу позовної заяви до відповідача [PERSON], що підтверджується відповідною квитанцією (а.с.44), він підлягає стягненню з відповідача на користь цього позивача. На підставі наведеного та

Outcome: approved