Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] за якою просить суд: стягнути з відповідача на його користь 110 160 грн. основного боргу та 8 508 грн. 3% річних. В обґрунтування позову позивач зазначив наступне. 16.05.2013 р. [PERSON], під розписку, позичив у позивача [PERSON] 4 000 Євро, що станом на момент позики становило 41 000 грн. Відповідач зобовязався повернути позичену суму до 16 травня 2014 року. По закінченні зазначеного строку відповідач суми позики йому не повернув, ухиляється від її повернення й до цього часу. Станом на 22.12.2016 згідно повідомлення Національного банку України офіційний курс гривні щодо іноземних валют (Євро) становить 1 (євро) до 27,54 грн. Таким чином, сума заборгованості відповідача станом на дату подачі позовної заяви у гривнях становить: 4000 Євро х 27,54 (курс Євро) = 110 160 грн. Прострочення виконання зобовязання на момент подання позовної заяви (22.12.2016 р.) становить: 2 роки і 7 місяців. Таким чином загальна сума позову становитиме: 110\~160 грн. (основний борг) + 8508 грн. (3% річних) = 118 668 грн. Позивач у судове засідання не прибув, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи був судом повідомлений належним чином. Проте подав заяву за якою просить суд розглянути справу за відсутності позивача за наявними у ній доказами, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не прибув, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи шляхом публікації повідомлення у газеті «Новини Закарпаття» від 23.05.2017 року № 36 (4651); причини неприбуття суду не повідомив, а тому суд в порядку ст. 169 ЦПК України, розглянув справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів. 23.06.2016 судом було винесено ухвалу про заочний розгляд справи. Як зазначено у ч. 2 ст. 197 ЦК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З урахуванням зазначених положень та у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Позивачем суду була подана розписка, з якої вбачається, що 16.05.2013 року [PERSON], [INFO], отримав від [PERSON], [INFO], грошові кошти у сумі 41\~000,00 грн., що є еквівалентом 4\~000,00 Євро, які зобовязався повернути до 16 травня 2014 року. Як зазначено у ст. 208 ЦК України, у редакції, яка діяла станом на 16.05.2013 року дату підписання розписки, у письмовій формі належить вчиняти: правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як зазначено у ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Обов'язок позичальника повернути позику визначений ст. 1049 ЦК України, відповідно до якої позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Як зазначено у ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду України від 02.07.2014 року (у справі № 6-79 цс 14) відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. За змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч. 1 ст. 627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон ст. ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу. За змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобовязання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобовязання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності. Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст. 192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобовязання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і його виконання є національна валюта України гривня. Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобовязання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку що між сторонами у справі фактично був укладений договір позики на суму 41\~000,00 грн. на строк з 16.05.2013 року до 16.05.2014 року. Відповідачем суду належними та допустимими доказами не доведено повернення зазначеної суми позики. Таким чином обґрунтованими є вимоги позивача щодо стягнення з відповідача основної суми позики у розмірі 41\~000,00 грн., в решті позовних вимог щодо основної суми боргу слід відмовити, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику грошові кошти у такій самій сумі, яку він одержав. Що ж стосується 3% річних суд зазначає наступне. Оскільки між сторонами у справі фактично був укладений договір позики на суму 41\~000,00 грн. на строк з 16.05.2013 року до 16.05.2014 року, то прострочення виконання зобовязання належить рахувати саме із 17.05.2014 року, тобто станом на 22.12.2016 року (як зазначив позивач) 3% річних від простроченої суми складає 3\~204,74 грн. (сум розрахована за допомогою Калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій системи Ліга:Закон:Еліт), а, відповідно загальна сума боргу становить 44\~204,74 грн., яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити за необґрунтованістю. У відповідності до ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача витрати із сплати судового збору в розмірі 442,05 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, решту витрат із сплати судового збору покласти на позивача.

Outcome: partial