Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення грошових коштів, в якому просив стягнути з відповідача [PERSON] на свою (позивача) користь борг за договором позики в розмірі 17 162,31 грн., з яких: 13 450, 00 грн. - сума боргу, 2 259, 95 грн. - сума процентів за користування чужими грошовими коштами; 1 035,65 грн. - сума втрат від інфляції та 416, 71 грн. - сума 3% річних. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між ним (позивачем) та відповідачем [PERSON] 12 лютого 2018 року було укладено договір позики, за умовами якого він (позивач) надав відповідачу [PERSON] грошові кошти в розмірі 500 доларів США, що в еквіваленті на дату складання розписки (12.02.2018 року) складає 13 525,00 грн., по курсу НБУ - 27,05 грн. за 1 долар США, для здійснення підприємницької діяльності, з терміном повернення коштів до 27 лютого 2018 року, при цьому, підтвердженням факту отримання відповідачем зазначених коштів є розписка, складена останнім власноручно. Також позивач зазначив, що відповідач зобов`язання за договором позики не виконав, у визначений строк кошти не повернув, у зв`язку з чим, станом на 11.02.2019 року заборгованість відповідача за договором позики становить 13 450,00 грн., враховуючи офіційний курс валют Національного банку України станом на 11.02.2019 року (день подання позову), відповідно до якого 1 долар США становить 26, 899993 грн., у зв`язку з чим, відповідач зобов`язаний повернути йому (позивачу) вказану суму боргу з урахуванням процентів, розмір яких встановлений на рівні облікової ставки Національним Банком України, за період з 27.02.2018 року по 12.02.2019 року, що становить 2 259 грн. 95 коп., 3 % річних від простроченої суми, що становить 416 грн. 71 коп. та інфляційних витрат, що становить 1 035 грн. 65 коп., а всього 17 162,31 грн. Окрім того, 23 квітня 2019 року позивачем [PERSON] подана заява, в якій позивач, в порядку ст. 49 ЦПК України, збільшив розмір позовних вимог та просив стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь борг за договором позики в сумі 18 001, 09 грн., з якого: 13 425, 00 грн. - сума боргу, 2 719, 16 грн. - сума процентів за користування чужими грошовими коштами; 1 355,90 грн. - сума втрат від інфляції та 501, 03 грн. - сума 3% річних, зазначивши на обґрунтування заяви, що в зв`язку з тим, що станом на 22 квітня 2019 року відповідач суму позики йому (позивачу) не повернув, а тому він (позивач) має право збільшити розмір позовних вимог за період з 11 лютого 2019 року (дата подання позовної заяви до суду) до 23 квітня 2019 року (дата розгляду справи). З огляду викладене вище та з посиланням на ст.ст. 526, 530, 536, 549, 627, 1046, 1048, 1049 ЦК України, позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути з відповідача [PERSON] на свою (позивача) користь борг за договором позики від 12.02.2018 року в розмірі 18 001, 09 грн. Окрім того, просив стягнути з відповідача на свою (позивача) користь понесені ним (позивачем) судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп. Ухвалою суду від 20.02.2019 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з викликом в судове засідання учасників справи. Позивач [PERSON] в судове засідання подав заяву, яка зареєстрована в суді 23.04.2019 року за вх. № 10164, в якій просив розглянути справу за його відсутності в судовому засіданні, позовні вимоги з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, про що, зокрема, свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яке отримано відповідачем [PERSON] 07.03.2019 року, причини не явки не відомі, заяви, клопотання, заперечення на адресу суду не надходили. З огляду на зазначене, суд розглянув справу на підставі наявних у ній доказів. Зваживши доводи, викладені в позові на обгрунтування позовних вимог, дослідивши докази по справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст. 12 та ст. 13 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, при цьому, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 12 лютого 2018 року було укладено договір позики, за яким відповідач [PERSON] взяв в борг у позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 500 доларів США, які [PERSON] зобов`язався повернути в строк до 27.02.2018 року. На підтвердження укладення договору позики позичальник [PERSON] надав розписку від 12.02.2018 року, відповідно до якої останній підтвердив факт, що отримав від позикодавця [PERSON] 12.02.2018 року в борг грошові кошти в розмірі 500 доларів США. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 ст.1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. З огляду на викладене вище, судом відзначається, що написана [PERSON] розписка від 12.02.2018 року про те, що він взяв в борг у [PERSON] кошти в сумі 500 доларів США, є підтвердженням як укладення між ними договору позики, прийняттям сторонами умов та зобов`язань за договором позики, так і засвідченням отримання [PERSON] від [PERSON] зазначеної грошової суми. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядок, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до звичаїв ділового обороту у випадку належного виконання грошового зобов`язання розписка повертається боржникові з відповідною відміткою про виконання. З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги, що строк повернення відповідачем [PERSON] боргу за договором позики від 12.02.2018 року на суму 500 доларів США, визначений в договорі та який становить 27 лютого 2018 року, минув, пред`явлений позивачем оригінал розписки свідчить про те, що відповідач борг не повернув, чим порушив право позивача як позикодавця за договором позики на його повернення, при цьому, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, виходячи з положень ст.ст. 1046-1049 ЦК України, які регулюють спірні правовідносини, та розглядаючи зазначену цивільну справу на підставі ст.ст. 12, 13 ЦПК України в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] як позичальник, не виконав зобов`язання перед позивачем [PERSON] , як позикодавцем, щодо повернення суми позики за зазначеним договором позики в розмірі 500 доларів США, що з переведенням іноземної валюти в національну за курсом, встановленим НБУ станом на 22.04.2019 року (26,853970 грн. за 1 долар США) становить 13 425 грн. 00 коп. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Таким чином, у випадку, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні ч. 2 ст. 1048 ЦК України, позичальник зобов`язаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки НБУ. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За правилами ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Судом відзначається, що розпискою, яка була складена відповідачем [PERSON] про отримання ним від позивача [PERSON] 12.02.2018 року позики в розмірі 500 доларів США, не встановлено розмір процентів, які позикодавець має право одержати від позичальника, у зв`язку з чим, розмір процентів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача як винагорода позикодавця визначається на рівні облікової ставки НБУ, яка в період з 26.01.2018 по 01.03.2018 року, становила - 16 %, з 02.03.2018 року по 12.07.2018 року, - становила 17 %, з 13.07.2018 року по 06.09.2018 року, - 17,5 %, з 07.09.2018 року по 22.04.2019 року, - 18 %. Таким чином, згідно з розрахунком процентів за договором позики на суму 500 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22.04.2019 року становить 13 425 грн., який наданий до позову позивачем, та який приймається судом до уваги як достовірний, розмір процентів за користування відповідачем позикою, які, в свою чергу, визначаються на рівні облікової ставки НБУ, за період з 27.02.2018 року по 23.04.2019 року становить 2 719,16 грн. Окрім того, частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім того, відповідно до вимог ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, тобто вихідним моментом для розрахунку є наступний день після закінчення встановленого договором чи законом строку сплати. Судом встановлено, що відповідно до наданої відповідачем [PERSON] розписки, строк повернення отриманих у позивача [PERSON] коштів у борг на суму 500 доларів США - 27 лютого 2018 року, однак в зазначені в розписці строки кошти не були повернуті, на підставі чого відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання, що в свою чергу, є підставою для застосування ч.2 ст. 625 ЦК України. При цьому, судом відзначається, зо за змістом статті 1 Закону України від 03.07.1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України, - гривня, в той час, як іноземна валюта - долар США, яка була предметом договору, індексації не підлягає, тим самим, норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. З огляду на зазначене, та приймаючи до уваги, що між сторонами (позивачем та відповідачем) виникли правовідносини на підставі розписки від 12.02.2018 року, за змістом якої відповідач позичив у позивача грошові кошти в іноземній валюті в розмірі 500 доларів США, суд приходить до висновку, що до таких грошових зобов`язань положення Закону в частині нарахування індексу інфляції, який регулює порядок сплати боргу, визначеного в гривнях, - не застосовується, на підставі чого вимоги позивача про стягнення з відповідача суми втрат від інфляції за період з березня, 2018 року по квітень, 2019 року в розмірі 1 355,90 грн. задоволенню не підлягають. У зв`язку з зазначеним, судом відзначається, що розрахунок 3% річних від простроченої суми, яка становить 500 доларів США, що в еквіваленті на національну валюту станом на 22.04.2019 року становить 13 425,00 грн., слід проводити з 27.02.2018 року, який становить (3% х суму боргу х кількість прострочених днів) / 365 (кількість днів у році) = (3% х 13 425 грн. 00 коп. (основна сума боргу за договором позики) х 420 календарних днів (кількість прострочених днів за період з 27 лютого 2018 року по 23.04.2019 року) / 365 (кількість днів у році) = 463 грн. 44 коп. З огляду на викладене вище, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню борг за договором позики від 12.02.2018 року в загальному розмірі 16 607 грн. 60 коп., з якого 13 425 грн. 00 коп. - сума боргу, 2 719 грн. 16 коп. - сума процентів за користування позикою, 463грн. 44 коп. - 3% річних від простроченої суми. Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, на підставі чого, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial