Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-05 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась в суд із позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики у розмірі 2500 доларів США, трьох відсотків річних за користування коштами за період з 07.09.2017 по 06.12.2019 у розмірі 168 доларів США, судового збору у сумі 768,40 грн, витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2750 грн. Обґрунтовує позов тим, що 06.03.2017 між сторонами укладено договір позики грошових коштів, згідно якого позивач позичив відповідачу 2500 доларів США, із кінцевим терміном повернення до 06 вересня 2017 року. Однак, відповідач у визначений строк грошові кошти не повернув, прострочив виконання зобов`язання, а тому у відповідності до ст. 525, 526, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України просить позов задовольнити. Вирішити питання судових витрат. Ухвалою суду від 09.10.2019 постановлено розгляд справи проводити в судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача [PERSON] , діючи згідно договору про нарадання правничої допомоги, у судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у ньому, підтримує позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Суд за згодою представника позивача вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України та ухвалює про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд, заслухавши вступне слово представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як встановлено судом, 06.03.2017 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики у формі розписки. З`ясовано, що відповідач позичив у позивача грошові кошти в сумі 2500 доларів США і взяв обов`язок до 06.09.2017 їх повернути. З копії розписки від 06.03.2017 вбачається безумовне зобов`язання відповідача повернути отримані від позивача грошові кошти, а також підтвердження їх отримання (а.с.6). На переконання суду, розписка, складена відповідачем, копія якої долучена до матеріалів справи, оригінал якої оглянуто в судовому засіданні, є борговим документом. Відповідно до змісту ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договором позики належним чином не виконав та не повернув позивачу суму позики. У відповідності до вимоги ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилом ч. ч. 2 та 3 ст.535 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Таким чином, наявність розписки у позивача без відповідної помітки про виконання зобов`язання свідчить про невиконання останнього. Частиною 1 ст.1050 Цивільного Кодексу України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. За умовами ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Позивач просить стягнути 3% річних за період з 07.09.2017 по 06.12.2019 у розмірі 168,00 доларів США. Суд приймає вказаний розрахунок як належний та допустимий доказ. Відповідно до ст. 192 цього Кодексу іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і у порядку, встановленим законом. Згідно з чинним законодавством, у разі отримання позики іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Таким чином, як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. Таким чином, зважаючи на те, що відповідачем [PERSON] порушено умови договору позики та не виконано взятих за таким зобо`вязань, у добровільному порядку останній ухиляється від повернення позичальнику коштів, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд прийшов наступного. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 768,40 грн, що підтверджено квитанцією, яка міститься у матеріалах справи. Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у сумі 768,40 грн. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 2750 гривень, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 2 частини другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 частини третьої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Положеннями статті 137 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Зі змісту вказаних норм вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, як зазначив суд попередньої інстанції. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії (постанова Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо). З матеріалів справи вбачається, що позивачем 26.08.2019 укладено договір про надання професійної правничої допомоги з [PERSON] . На підтвердження понесених витрат на юридичну допомогу [PERSON] надано акт приймання-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 30.08.2019 та розписка про отримання адвокатом гонорару за надану правничу допомогу в розмірі 2750 гривень. Надані документи дозволяють встановити зміст наданих послуг та їх вартість, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача 2750 гривень витрат на правову допомогу підлягають задоволенню. На підставі ст.ст.509, 525-526, 530, 536, 549, 551, 610-612, 625, 1046-1050, 1054 ЦК України та

Outcome: approved