Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-20 00:00:00

Позивач [PERSON].з вернулась до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд визнати недійсним договір на надання послуг з підбору, замовлення, доставки газового обладнання від 19.06.2018, укладений між позивачем та ФОП [PERSON] та стягнути з ФОП [PERSON] 14 200,00 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що за умовами договору на надання послуг з підбору,замовлення, доставки газового обладнання, укладеного 19.06.2018 між [PERSON] та ФОП [PERSON], останній зобов'язувався продати позивачу газовий лічильник іноземного виробництва ОКТАВА G16та встановити його за 7100,00 грн. Однак, на питання позивача щодо встановлення цього лічильника в її квартирі їй було повідомлено про відтермінування виконання робіт з встановлення лічильника через зайнятість майстра. Згодом з'ясувалось, що сторони виконали всі обумовлені в договорі умови і встановлювати лічильник позивачу майстер не буде. Позивач, будучи дитиною війни, 1945 р.н., вважає, що відповідач її ошукав, умовивши підписати договір з надання не потрібних їй послуг та надано недостовірну інформацію щодо укладення договору купівлі газового лічильника з подальшим його встановленням. При укладені сторонами спірного договір були порушені права споживача внаслідок здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики. 24 жовтня 2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій справі, постановлено про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та встановлено сторонам строк на реалізацію процесуального права подачі заяв по суті позовних вимог (а.с. 19-20). Відповідач про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, однак правом подання відзиву не скористався, інших заяв, клопотань, суду не надав. Враховуючи те, що при відкритті провадження судом було ухвалено проводити судовий розгляд цієї справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, а сторони в установленому законом порядку не подали клопотань про розглядсправи у судовому засіданні з повідомленням сторін, то в силу положень ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. У такому випадку судове засідання не проводиться. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного тексту судового рішення (ч. 5 ст. 268 ЦПК України). Судовий розгляд справи призначено на 16.01.2019. Суд на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві, та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За правилом ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. 19.06.2018 між [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір на придбання, замовлення, доставку газового обладнання (а.с.7). Згідно п.1 та п.2 спірного договору замовник доручає, а виконавець бере на себе обставини з надання послуг з пошуку, підбору, замовлення, доставці газового обладнання(далі замовлення) за наданими зразками (вибір моделі газового обладнання здійснюється замовником по каталогам і (або) зразкам, представленим виконавцем, а замовник зобов'язується оплатити надані послуги. Предметом цього договору є надання послуг, а не реалізація товару (а.с.7-8). Пунктом 3 договору визначено, що у загальну вартість замовлення включені: вартість послуг за даним договором, вартість організації замовлення, вартість замовлення, вартість доставки замовлення від складу виробника на склад виконавця, а так само вартість доставки замовлення замовнику (а.с.7-8). Як встановлено судом, 19.06.2018 між сторонами укладено договір лише на надання послуг з підбору, замовлення, доставки газового обладнання, за умовами якого на відповідача покладено обов'язок з пошуку, підбору, замовлення та доставці газового обладнання, однак не передбачено обов'язку виконання робіт по установці газового лічильника. 19.06.2018 [PERSON] та ФОП [PERSON] було підписано акт наданих послуг згідно якого [PERSON] прийняла від ФОП [PERSON] послуги з пошуку, підбору, замовлення та доставці газового обладнання, після підписання якого зобов'язання виконавця за даним договором вважаються виконаними в повному обсязі належним чином (а.с.9). Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а сааме зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину. Позивач, звертаючись з вимогою про визнання недійсним договору, посилається на положення ст.ст. 203, 229, 230 ЦК України та ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», мотивуючи тим, що при укладенні договору працівники відповідача ввели її в оману щодо природи укладеного договору, оскільки укладений нею договір по своїй правовій природі є поставки, а не договором купівлі лічильника та виконання послуг по його встановленню. Згідно ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка, щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як роз'яснено у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно п. 2 ч.1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» вважається нечесною підприємницькою практикою і забороняється будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Згідно ч.2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору За змістом ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Цим самим Закон установив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає у введенні в оману споживачів. Відповідно до положень ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 ЦК України). Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 445/1011/17. Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Разом з тим, позивач, пред'явивши позов про визнання недійсним договору з підстав, передбачених ст.ст. 229, 230 ЦК України та ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», виклав обставини і посилання на наведені правові норми, не наддавши належних та допустимих доказів, які мали свідчити про наявність умислу в діях відповідача, умислу на введення позивача в оману щодо істотних обставин, що мали значення для укладення договору. Судом, відповідно, не можуть бути встановлені обставини, які б підтвердили вчинення з боку відповідача дій, спрямованих на примушення позивача до укладення договорів, створення умов щодо психологічного дискомфорту, підбурювання на проведення дій, які спонукали позивача укласти договір на умовах, невигідних позивачу, як і не встановлено обставин, які б свідчили про вчинення протиправних дій з боку відповідача, що призвели до укладення позивачем договору. Судом встановлено, що умови договору на надання послуг з підбору, замовлення, доставки газового обладнання відповідачем були виконані належним чином. Відповідачем було доставлено позивачу газовий лічильник ОКТАВА G16, вартість 7100,00 грн, що який остання сплатила обумовлену в спірному договорі вартість. Згідно п. 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Суд відхиляє аргументи [PERSON] стосовно здійснення нею оплати за безліч непотрібних їй послуг, оскільки ФОП [PERSON] було виконано обумовлені спірним договором послуги з підбору, замовлення, доставки газового обладнання, що підтверджується підписаним сторонами актом наданих послуг, а [PERSON] було здійснено оплату цих послугу визначеній в договорі сумі - 7100,00 грн Крім того, позивач не заявляє претензій стосовно якості придбаного газового лічильника. У своєму позові [PERSON] посилається на відсутність у ФОП [PERSON] відповідного коду КВЕД на здійснення діяльності з надання будь-яких послуг та поставки товару, тобто не мав повного обсягу цивільної дієздатності. Згідно розділу 5 «Структура класифікації видів економічної діяльності» Класифікатора видів економічної діяльності ДК 009:2010, прийнятого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики 11.10.2010 № 457, код 47.99 визначено як «Інші види роздрібної торгівлі поза магазином». Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань державна реєстрація ФОП [PERSON] була проведена 16.09.2014 за основним видом діяльності «Інші види роздрібної торгівлі поза магазинами (код КВЕД 47.99), в процесі припинення не перебуває (а.с.10-11). Позивачем не надано доказів про притягнення відповідача до відповідальності за порушення ним ведення підприємницької діяльності і здійснювана відповідачем підприємницька діяльність уповноваженими органами не припинена. Аналізуючи оспорюваний договір, обсяг та зміст прав і обов'язків сторін, які передбачені спірним договором, вбачається, що назва договору відповідає його змісту, умови договору викладені коротко, лаконічно та не двозначно, при підписанні договору позивач погодилась з умовами цього договору, вчинила дії, пов'язані з виконанням зобов'язань по договору, спірний договір підписано нею самостійно, що вказує на усвідомлення позивачем на момент укладення правочину його правової природи та юридичних наслідків. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів. Як роз'яснено у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України«Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 за №9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Оскільки обставини, наведені позивачем для визнання недійсним оспорюваного договору не знайшли свого підтвердження, відсутні підстави для задоволення вимог і про здійснення реституції за вказаним договором щодо стягнення з відповідача подвійної вартості лічильника у розмірі 14200,00 грн, оскільки ці вимоги є похідними та можуть бути застосовані як наслідки недійсності правочину. Позивачем не доведено належними і допустимими доказами, що оскаржуваний договір вчинявся позивачем під впливом обману з боку відповідача , що нею неправильно сприймались фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, тому правових підстав для визнання договору недійсним суд не вбачає. З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. З огляду на повну відмову у задоволенні позову, суд не здійснює розподіл судових витрат. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed