Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним вище позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком за №1 по вул. Пригородна в м. Бердичів Житомирської області. Позовні вимоги мотивуються тим, що 52/100 частки у житловому будинку №1 по вул. Пригородна у м. Бердичеві Житомирської області з 15.12.2012р. на підставі договору дарування належить позивачу на праві приватної власності і він разом із своїм батьком -[PERSON] є співвласником зазначеного вище житла, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 01.08.2016 року. У вказаному будинку на даний час зареєстрований позивач та його колишнє подружжя - [PERSON] (далі відповідачка), шлюб з якою розірвано на підставі рішення Бердичівського міськрайонного суду від 25.12.2015р., їх спільний з відповідачкою малолітній син - [PERSON], [INFO], та його батько (співвласник ідеальної частки будинку) [PERSON], що підтверджується довідкою МКВЖРЕП №7 за вих.№1 від 02.08.2016р. про склад сім'ї. Відповідачка [PERSON] разом з їх малолітнім сином [PERSON] проживали в будинку позивача по 14 червня 2015 року - час, коли вони виїхали та перевезли всі свої особисті речі та добровільно поділену частку у спільному майні подружжя за місцем проживання батьків відповідачки [PERSON] в с. Старий Солотвин Бердичівського району, однак з реєстрації місця їх проживання не знялись, хоча із зазначеного часу будинком не користуються. Незважаючи на те, що відповідачі фактично не проживають в зазначеному будинку без поважних причин більше року, однак припинивши користуватися будинком, знятися з реєстрації місця їх проживання не бажають. Наявність реєстрації місця проживання 2-х осіб-співвідповідачів обмежує позивача у здійсненні його права користування та розпорядження своїм майном, зокрема він не може відчужити належні йому 52/100 частки будинку. Будь-якої участі у витратах на утримання будинку та проведення ремонту відповідачка також не приймає, плати за комунальні послуги за будинок не сплачує. Крім того, будь-яких договірних відносин з приводу користування вищезазначеним будинком у відповідачка з позивачем, як з власником будинку, не існує. З метою усунення перешкод у здійсненні її права власності на житловий зазначений будинок шляхом припинення права користування житловим приміщенням та наступного скасування реєстрації місця проживання відповідачки, позивач змушений звернутись за захистом своїх прав до суду. У судове засідання позивач не зявився, надав суду письмову заяву, в якій позов підтримав, просив суд справу слухати у його відсутності, не заперечив проти винесення заочного рішення у справі. Представник відповідачки [PERSON], яка діє в своїх інтересах та дитини [PERSON], [INFO], в судове засідання не зявився, надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі. Представник третьої особи Бердичівського районного відділу - Управління Державної міграційної служби в Житомирській області в судове засідання не зявилась, надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, щодо задоволення позовних вимог покладається на розгляд суду. Представник третьої особи органу опіки та піклування Бердичівської районної державної адміністрації в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позов визнав частково в частині відповідачки [PERSON], заперечив проти задоволення позову стосовно дитини [PERSON], [INFO]. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши докази та проаналізувавши їх в сукупності, вважає, що позов підлягає до частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло квартира, будинок відповідно до статей 379, 382, 405 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Суд також враховує те, що наявність реєстрації відповідачки у вказаному будинку обумовлює понесення додаткових витрат позивачу на сплату комунальних послуг. Відповідно до ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визнання особи такою, що втратила право на користування житлом є підставою для зняття її з реєстраційного обліку. Крім того, суд керується нормами міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин, а саме правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Враховуючи те, що відповідачка без поважних причин не проживає у зазначеному будинку, його станом не цікавиться, не сплачує комунальні рахунки, суд дійшов висновку, що вона втратила право на користування цим житловим приміщенням. Також, згідно з п.3 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013р. №24-150/0/4-13 «Про практику застосування законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та членами сімї колишнього власника житла. Однак, відповідно до ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з ч.ч.4, 6 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Стаття 18 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. Відповідно до вимог цього Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Відповідно до ч.2 ст.18 ЗУ «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. За ст.1 ЗУ «Про охорону дитинства» охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Відповідно до ст.18 вищезазначеного Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до Законів України. Згідно з ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до ст.6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Згідно до ч.2 ст.3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Також, суду не було надано доказів де і в яких умовах буде проживати вказана вище малолітня дитина, позивач є її батьком, дитина зареєстрована за місцем проживання позивача та має право користуватися жилим приміщенням, одним із власником якого є їх батько (позивач). Крім того, через те, що дитина є малолітня, місце їх проживання визначають батьки та вона змушена проживати з матір'ю за іншою адресою, дитина не користуються будинком позивача не за власним бажанням, тому це не є випадком відсутності її як члена сім'ї власника житла без поважних причин. До того ж, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про те, що мати дитини (відповідачка) має власне житло, де могла б зареєструвати дитину та гарантувати їй право користування житлом, а батько не пропонує дитині своє житло для реалізації її права на житло. Судові витрати згідно статей 79, 88 ЦПК України суд покладає на відповідачку.

Outcome: partial