Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON], [PERSON], за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про усунення перешкод у володінні та користуванні власністю, шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 12.10.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Теплею Н.Я. та зареєстрованого в реєстрі за №2458, позивачу на праві особистої приватної власності належить квартира [ADDRESS]. Державна реєстрація права власності позивача на вищезазначену квартиру згідно зазначеного правовстановлюючого документу 23.10.2001 року здійснена КП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі №501 за реєстровим №122. У вказаній квартирі зареєстровані син позивача [PERSON], [INFO], невістка позивача [PERSON], [INFO], внук позивача [PERSON], [INFO], та внучка позивача [PERSON], [INFO]. Проте, в жовтні 2017 року відповідач [PERSON], забравши неповнолітніх дітей та усі належні їм речі, переїхала проживати до своїх батьків за адресою: [ADDRESS]. На даний час у Вінницькому міському суді Вінницької області знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. До сьогодні позивач змушений сплачувати комунальні платежі з розрахунку реєстрації в квартирі відповідачів, також позивач не має можливості розпоряджатись власністю на свій розсуд. В той час, як відповідачі не беруть участі в утриманні житла, оплаті комунальних послуг, добровільно знятись із реєстрації місця проживання також не бажають. А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просив усунути йому перешкоди в користуванні та володінні квартирою [ADDRESS], шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] на підставі ч.2 ст.406 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила суд останні задовольнити з підстав, зазначених в уточненій позовній заяві (а.с.26-29), не заперечувала проти ухвалення заочного рішення суду. Відповідач [PERSON], яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON], [PERSON], до судового засідання не з'явилась із невідомих суду причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, однак від останньої в матеріалах справи міститься відзив на позов, зі змісту якого вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає та просить в задоволенні останніх відмовити, оскільки, її відсутність та відсутність її неповнолітніх дітей у квартирі [ADDRESS] вчиненням їй позивачем перешкод у користуванні вказаною квартирою (а.с.40-42). Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради за довіреністю Бойко М.П. до судового засідання не з'явилась, однак від останньої надійшла письмова заява про розгляд справи за її відсутності, підтримує висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Вінницької міської ради від 08.06.2018 року №01-00-011-25726 про недоцільність визнання дітей [PERSON], [PERSON] втратившими на право користування квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.66-67). Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Оскільки у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що представник позивача не заперечує, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних міркувань. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 12.10.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Теплею Н.Я. та зареєстрованого в реєстрі за №2458, позивачу на праві особистої приватної власності належить квартира [ADDRESS]. Державна реєстрація права власності позивача на вищезазначену квартиру згідно зазначеного правовстановлюючого документу 23.10.2001 року здійснена КП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі №501 за реєстровим №122 (а.с.12). Згідно довідки ПП «[PERSON]» №1604 від 13.04.2018 року вбачається, що у квартирі [ADDRESS] зареєстроване місце проживання наступних осіб: сина позивача [PERSON], [INFO], невістки позивача [PERSON], [INFO], внука позивача [PERSON], [INFO], та внучки позивача [PERSON], [INFO] (а.с.10). Згідно акту, складеного сусідами позивача та затвердженого ПП «[PERSON]» від 26.04.2018 року, достеменно прослідковується, що відповідачі з 11.10.2017 року по теперішній час у квартирі [ADDRESS] не проживають (а.с.11). Окрім того, не проживання відповідачів у квартирі позивача підтверджується змістом позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу від 26.02.2018 року, зі змісту якої вбачається, що відповідач [PERSON] прийняла рішення про окреме проживання з сином позивача [PERSON] (а.с.7). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що позивач, хоча являється власником спірної житлової квартири, однак у останній не проживав та не проживає, оскільки зареєстрований та проживає за іншою адресою: [ADDRESS]. Син позивача [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], який згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.09.2018 року у цивільній справі №127/3817/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу було розірвано (а.с.134-136). У зв'язку з чим відповідачі були вселені до належної позивачу квартири [ADDRESS], який як власник цього майна надав право відповідачам користуватись ним. Відповідачі спільно з власником спірної житлової квартири не проживали, не були пов'язані спільним побутом, не мали взаємних прав та обов'язків по відношенню один до одного.У зв'язку з припиненням шлюбних відносин відповідача [PERSON] з сином позивача відповідачі вибули із зазначеної квартири, мають інше житло, у якому на даний час проживають. Окрім того, відповідачі договору найму в порядку, визначеному ст.61 ЖК УРСР, не укладали, будь-яких витрат по утриманню квартири та оплаті комунальних послуг не несуть, а надані відповідачем квитанції за лютий-березень 2018 року (а.с.50-54) не свідчать про те, що саме відповідач брала на той час та бере на даний час участь в утриманні вищезазначеної квартири. Також, стороною відповідача не надано належних та допустимих доказів, що позивачем чинились перешкоди у вселенні відповідача та її неповнолітніх дітей у вказану квартиру. За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що право відповідачів на користування чужим майном (спірною квартирою) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України, яка гласить, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Суд звертає окрему увагу, що Конвенція ООН про права дитини від 20.11.1989 року (надалі - Конвенція) не містить окремої статі щодо захисту житлових прав дітей. Однак принципові позиції відстежуються в таких її положеннях. Відповідно до ч.1 ст.16 Конвенції жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Згідно з ст.6 Конвенції держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Натомість, забезпечення дотримання основоположних для дитини прав, можливе лише за наявності відповідних умов її розвитку, а саме житла та необхідного майна. Разом з тим, відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. З огляду на вищевикладене, є всі підстави вважати, що наразі неповнолітні діти проживають разом зі своєю матір'ю, а тому саме місце проживання матері є місцем проживання неповнолітніх дітей, права яких ніяким чином на разі не порушено, а відтак в силу ч.6 ст.19 СК України суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Вінницької міської ради від 08.06.2018 року №01-00-011-25726 про недоцільність визнання дітей [PERSON], [PERSON] втратившими на право користування квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. З огляду на вищенаведене, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення. Судові витрати залишити за позивачем, як на тому наполягала представник позивача в судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: approved