Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON], за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] про стягнення компенсації вартості 1/4 частки майна у спільній сумісній власності та стягнення моральної шкоди, який неодноразово уточняв (а.с.2-5 т.1, 232-236 т.1, 203-204 т.3), мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 30.01.1981 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб, який в послідуючому рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 30.03.2011 року у цивільній справі №2-903/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу було розірвано. За час спільного життя подружжя останніми була приватизована квартира за адресою: вул. Хмельницьке шосе, 53/28, м. Вінниця. Відповідно до свідоцтва на право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради 15.03.2005 року згідно з рішенням від 15.03.2005 року №412, квартира [ADDRESS], загальною площею 62,7 кв.м., належить на праві приватної спільної часткової власності позивачу [PERSON], відповідачам [PERSON], [PERSON], [PERSON] по 1/4 частки кожному. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 15.06.2013 року, укладеного між [PERSON], [PERSON], [PERSON]В.(надалі продавці) з однієї сторони та [PERSON] (надалі покупець) з другої сторони, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №2776, продавці продали, а покупець купила належну продавцям квартиру [ADDRESS]. Відповідно до змісту договору вбачається, що 3/4 частки відчужуваної квартири належить продавцям (по 1/4 частки кожному) на підставі свідоцтва на право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради згідно з рішенням від 15.03.2005 року №412, зареєстровано КП «ВМБТІ» 22.12.2006 року та записано в реєстрову книгу №704 за реєстраційним №20/72716; а 1/4 частки квартири належить продавцям (по 1/12 частки кожному) на підставі рішення апеляційного суду Вінницької області від 28.01.2013 року у справі №212/6528/2012, які зареєстровані в Державному реєстрі на нерухоме майно за реєстраційним номером 21746605000. Хоча, в послідуючому на підставі ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.06.2013 року рішення апеляційного суду Вінницької області від 28.01.2013 року у справі №212/6528/2012 (нині №127/15493/13-ц) було скасовано, а справу передано на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Таким чином, відповідачі набули право власності на спірну квартиру на підставі судових рішень, які в послідуючому були скасовані, та відчужили квартиру третій особі без самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] А тому, у зв'язку з вищевикладеними обставинами позивач просив стягнути з відповідачів вартість 1/4 частки квартири [ADDRESS] в розмірі 100\~674,00 грн., а також спричинену відповідачами моральну шкоду у розмірі 21\~000 грн., оскільки, у зв'язку з вищевикладеними обставинами у позивача погіршився стан здоров'я та позивач був вимушений придбати ліки. В свою чергу [PERSON], Асаф`єва Д.В., [PERSON] звернулись до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про стягнення компенсації вартості 1/4 частки майна у спільній сумісній власності (а.с.29-32 т.1), який судом був прийнятий до спільного розгляду із первісним позовом, в якому позивачі також просили стягнути з них на користь відповідача вартість 1/4 частки квартири [ADDRESS] в розмірі 100\~674,00 грн. В той час, як ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 07.12.2016 року провадження у справі за зустрічним позовом в частині припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності на 1/4 частки квартири закрито у звязку з відмовою позивачів від позову в цій частині. Зі змісту ст.123 ЦПК України вбачається, що правова природа зустрічного позову полягає в тому, що він робить неможливим розгляд первісного позову без зустрічного, оскільки направлений на зарахування вимог або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю чи частково задоволення первісного позову, або коли виникають з одних правовідносин. Натомість, як вбачається з уточнених вимог первісного та зустрічного позовів, останні є однорідними, оскільки як за первісним, так і за зустрічним позовами позивачі просять стягнути з [PERSON], Асаф`євої Д.В., [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості 1/4 частки квартири [ADDRESS] в розмірі 100\~674,00 грн., а також позивач за зустрічним позовом просить стягнути з відповідачів на його користь моральну шкоду. А відтак, суд вважає, що у відповідності до ст.123 ЦПК України позов [PERSON], Асаф`євої Д.В., [PERSON] до [PERSON] про стягнення компенсації вартості 1/4 частки майна у спільній сумісній власності, не є зустрічним по відношенню до позову [PERSON] до [PERSON], Асаф`євої Д.В., [PERSON], за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON], про стягнення компенсації вартості 1/4 частки майна у спільній сумісній власності та стягнення моральної шкоди. Проте, суд вважає, що позовні заяви слід все ж таки розглядати в одному провадженні, оскільки зазначені вимоги є однорідними, повязаними між собою одним предметом та адресуються до одних і тих самих сторін, однак в контексті однорідних позовів у відповідності до ст.126 ЦПК України. В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. Зустрічні позовні вимоги визнав та не заперечував проти задоволення останніх. В судовому засіданні відповідач за первісним позовом [PERSON] уточнені позовні вимоги визнала частково в частині стягнення компенсації вартості 1/4 частки майна у спільній сумісній власності, в той час як уточнені позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди не визнала та просила суд в задоволенні позову в цій частині відмовити. Зустрічні позовні вимоги підтримала повністю та просила суд останні задовольнити. Відповідачі за первісним позовом та позивачі за зустрічним позовом [PERSON], [PERSON] до судового засідання не зявились, однак від останніх матеріали справи містять письмові заяви про розгляд справи у їх відсутність, первісні позовні вимоги в частині стягнення компенсації вартості 1/4 частки майна у спільній сумісній власності визнають в повному обсязі та не заперечують проти задоволення останніх, в той час як уточнені позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди не визнають та просять суд в задоволенні позову в цій частині відмовити. Зустрічні позовні вимоги підтримують повністю та просять суд останні задовольнити. Третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору за первісним позовом [PERSON] покладається на розсуд суду при вирішенні данного спору, проте, зазначає, що угода щодо придбання нею спірного нерухомого майна відповідає нормам чинного законодавства України. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у розгляді справи, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], Асаф`євої [PERSON], [PERSON], за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON], про стягнення компенсації вартості 1/4 частки майна у спільній сумісній власності та стягнення моральної шкоди, та зустрічний позов [PERSON], Асаф`євої [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про стягнення компенсації вартості 1/4 частки майна у спільній сумісній власності слід задовольнити частково з наступних міркувань. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 30.01.1981 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб, який в послідуючому рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 30.03.2011 року у цивільній справі №2-903/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу було розірвано (а.с.9 т.1). За час спільного життя подружжя останніми була приватизована квартира за адресою: вул. Хмельницьке шосе, 53/28, м. Вінниця. Відповідно до свідоцтва на право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради 15.03.2005 року згідно з рішенням від 15.03.2005 року №412, квартира [ADDRESS], загальною площею 62,7 кв.м., належить на праві приватної спільної часткової власності позивачу [PERSON], відповідачам [PERSON], [PERSON], [PERSON] по 1/4 частки кожному (а.с.10 т.1). Згідно договору купівлі-продажу квартири від 15.06.2013 року, укладеного між [PERSON], [PERSON], [PERSON]В.(надалі продавці) з однієї сторони та [PERSON] (надалі покупець) з другої сторони, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №2776, продавці продали, а покупець купила належну продавцям квартиру [ADDRESS]. Відповідно до змісту договору вбачається, що 3/4 частки відчужуваної квартири належить продавцям (по 1/4 частки кожному) на підставі свідоцтва на право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради згідно з рішенням від 15.03.2005 року №412, зареєстровано КП «ВМБТІ» 22.12.2006 року та записано в реєстрову книгу №704 за реєстраційним №20/72716, 1/4 частки квартири належить продавцям (по 1/12 частки кожному) на підставі рішення апеляційного суду Вінницької області від 28.01.2013 року у справі №212/6528/2012, які зареєстровані в Державному реєстрі на нерухоме майно за реєстраційним номером 21746605000 (а.с.46-47 т.2). Хоча, в послідуючому на підставі ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.06.2013 року рішення апеляційного суду Вінницької області від 28.01.2013 року у справі №212/6528/2012 (нині №127/15493/13-ц) було скасовано, а справу передано на новий судовий розгляд до суду першої інстанції (а.с.163-166, 214-216 т.2). Таким чином, відповідачі набули право власності на спірну квартиру на підставі судових рішень, які в послідуючому були скасовані, та відчужили квартиру третій особі без самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON], при цьому порушивши право власності позивача [PERSON] на 1/4 частку вказаного майна. Статтями\~21,\~41 Конституції України закріплено, що норми\~Конституції України\~є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі\~ Конституції України\~гарантується. Права і свободи людини є невідчужуваними і непорушними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1\~ст.316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1\~ст.317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 321 ЦК України\~встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Згідно правового висновку Верховного Суду України від 19.02.2014 року у справі №6-4ц14 при вирішенні справ про стягнення грошової компенсації вартості частки квартири, що знаходиться у спільній частковій власності, крім вказаної спеціальної норми суду слід врахувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід ретельно вивчити обставини справи з метою зясувати, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки. Обмежуючи право позивача на грошову компенсацію вартості частки квартири, якою фактично володіють та користуються лише відповідачі, і виходячи при цьому з інтересів останніх (їх скрутного матеріального становища), суду слід перевірити можливості сплати відповідачами такої компенсації і враховувати, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Разом з тим, з огляду на вищевикладені обставини та враховуючи те, що на даний час право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано в установленному порядку за [PERSON], що достеменно підтверджується матеріалами реєстраційної справи відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Вінницького міського управління юстиції Вінницької області на вказаний об'єкт нерухомого майна (а.с.64-106 т.2), згода [PERSON] щодо виплати йому компенсації вартості 1/4 частки нерухомого майна та, відповідно, згода відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] здійснити виплату такої компенсації [PERSON], суд вважає за необхідне первісний та зустрічний позова в частині стягнення компенсації вартості 1/4 частки майна у спільній сумісній власності задовольнити. Суд звертає увагу, що визначаючи розмір компенсації вартості 1/4 частки майна у спільній сумісній власності, сторонни виходили із висновку судової будівельно-технічної експертизи Вінницької торгово-промислової палати №ОС-84 від 24.09.2012 року, згідно якого ринкова вартість трикімнатної квартири [ADDRESS] складає 402\~696,00 грн., а ринкова вартість 1/4 частки останньої складає 100\~674,00 грн. (а.с.92-114 т.1). Що ж стосується позовних вимог позивача [PERSON] про стягнення моральної шкоди у розмірі 21\~000 грн., то суд вважає за можливе в задоволенні останніх відмовити у зв'язку з безпідставністю з наступних міркувань. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Частина 1 статті 1167 ЦК України визначає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду. Так, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Таким чином, до загальних підстав відповідальності, встановлених ст.1167 ЦК України, для покладення відповідальності на заподіювача моральної (немайнової) шкоди, відповідно, необхідна сукупність чотирьох умов, а саме: наявність шкоди; протиправність дій заподіювача; причинний зв'язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою; вина в заподіянні шкоди. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви (ч.1 п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають ріні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від\~\~31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Однак, позивачем вищезазначених вимог не дотримано, так як не зазначено яким саме чином йому було завдано моральної шкоди. Також, не зрозуміло з чого виходив позивач, визначаючи розмір шкоди, оцінюючи душевні страждання та чи останні були в дійсності насправді. Окрім того, суд відноситься критично до наданих копій квитанцій на придбання ліків, як на підтвердження завдання позивачу моральної шкоди, яка виявилась у погіршенні стану його здоровя, і, як наслідок, на підставу про задоволення позову, оскільки зі змісту останніх та враховуючи вік позивача, наявність у останнього інвалідності ІІ групи, не вбачається причинно-наслідкового звязку між погіршенням стану його здоровя, що призвело до купівлі таких медичних препаратів як анальгін, цитрамон, настоянка бояришника, тощо (а.с.20 т.1) та діями відповідачів. Окрім того, позивачем не надано жодної медичної довідки, яка б свідчила про таке погіршення стану здоровя позивача, яке, як наслідок, завдало позивачу душевних страждань та спричинило вимушені зміни в його житті. Таким чином, відсутня сукупність умов у відповідності до положень ст.1167 ЦК України, яка передбачає покладення відповідальності на заподіювача моральної (немайнової) шкоди. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги, заявлені позивачем в частині відшкодування моральної шкоди, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а відтак задоволенню не підлягають. Враховуючи, що [PERSON] являється інвалідом ІІ групи та звільняється від сплати судового збору згідно п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», в силу ст.ст.79, 88 ЦПК України суд вважає за можливе стягнути в рівних частках з [PERSON], [PERSON], [PERSON] 1\~006,74 грн. судового збору в дохід держави. В той час, як сплачений [PERSON] судовий збір у розмірі 900,00 грн., згідно квитанції №k25/V/46 від 31.05.2012 року, не підлягає стягненню з [PERSON] на її користь, оскільки останній звільняється від сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial