Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позову зазначив, що 05.06.2013 року та 23.06.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладені письмові договори позики, предметом яких було передання у власність боржнику грошових коштів в розмірі 100\~000 грн (сто тисяч). і 40\~000 грн. (сорок тисяч грн.) що підтверджується договором позики від 05.06.2013 року та договором позики від 23.06.2013 року укладених між позивачем та відповідачем. Вищезазначений\~договір позики від 05.06.2013 року відповідно до п.2 містить кінцеву дату повернення боргу, а саме: 05.07.2013 року, та договір позики від 23.06.2013 року\~відповідно до п.2 містить кінцеву дату повернення боргу, а саме: 23.08.2013 року. Укладені між позивачем та відповідачем договори позики грошових коштів, є письмовими правочинами, які відповідають формі передбаченій ст. ст. 207, 1047 ЦК України, оскільки боржником 05.06.2013 року та 23.06.2013 року було підписано власноручно вищевказані договори, у присутності двох свідків. Однак, Відповідач відмовляється виконати належним чином свої грошові зобовязання передбачені договором щодо повернення позики, ігнорує заяви позивача щодо повернення суми позики, при особистих зустрічах за участі свідків відмовляється виконувати умови позики та взяті на себе зобовязання та всіма можливими способами ухиляється від виконання зобовязань щодо повернення позики і до теперішнього часу не виконав свій обовязок, порушивши строки повернення суми коштів, передбачених ч.1 ст. 1049 ЦК України, не надавши жодної відповіді на заявлену вимогу позивача про повернення коштів. Договори позики від 05.06.2013 року та 23.06.2013 вважаються укладеними між заявником позикодавцем та боржником - позичальником, оскільки згідно ч.2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, на підставі чого, відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України, [PERSON] було підписано вищевказані договори. Також, в момент укладення вищевказаних договорів позики від 05.06.2013 року та 23.06.2013 року та передачі грошей від позивача та отримання їх відповідачем були присутні свідки [PERSON] та [PERSON]. При таких обставинах, відповідач, на думку позивача, зобовязаний на підставі ст. 1049 ЦК України, повернути грошові кошти в розмірі 14000 грн. (сто сорок тисяч грн) Оскільки відповідач на момент предявлення цього позову не виконав своє грошове зобовязання за договором та не повернув відповідачу грошову суму позики в розмірі 14000 грн, з нього на користь позивача необхідно стягнути суму заборгованості за договорами позики в розмірі 14000 грн. Таким чином, відповідач не виконав вимог вказаних нормативних актів,та своєчасно та у повному обсязі не були виконані зобов'язання по договорам позики та у нього перед позивачем виникла заборгованість на загальну суму 143462,00 грн. На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь суму основного боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, три проценти річних від простроченої суми, а також пеню, розрахованої виходячи з положень ч. 6 ст. 231 ГК України та Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань». В судове засідання позивач та його представник, що діє на підставі угоди про надання юридичної допомоги, не з'явились, до його початку представник позивача звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позову наполягав, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечував. Відповідач на судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був сповіщений своєчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не надав. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, на підставі наявних у ній даних і доказів. \~ Суд, ознайомившись із заявою представника позивача, дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 05.06.2013 року та 23.06.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладені письмові договори позики, предметом яких було передання у власність боржнику грошових коштів в розмірі 100\~000 грн (сто тисяч) і 40\~000 грн (сорок тисяч грн) що підтверджується договором позики від 05.06.2013 року та договором позики від 23.06.2013 року укладеними між позивачем та відповідачем, оригінали яких містяться в матеріалах цивільної справи. Вищевказані договори є письмовими правочинами, які відповідають формі передбаченій ст. ст. 207, 1047 ЦК України, Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Договорами позики від 05.06.2013 р. та 23.062013 р сторони інший розмір процентів не встановлювали. Три проценти річних відповідно до договорі позики від 05.06.2013 року від простроченної суми становлять 3462.00 грн., що підтверджено наданим позивачем розрахунком. Розмір пені, розрахованої відповідно до положень ст.625 ЦК України за прострочення виконання зобовязання відповідно до договору позики від 05.06.2013 року становить 3462.00 грн. Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В свою чергу Верховним Судом України у своїй постанові від 18.09.2013 року у цивільній справі №6-63цс13 висловлена правова позиція, відповідно до змісту якої письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, наданого для підтвердження позовних вимог, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-63цс13). Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Вирішуючи справи вказаної категорії суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов (правовий висновок Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року справа № 6\~79 цс 14). У відповідності до приписів ч.1ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. У відповідності до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. П.1 статті 1049 Цивільного кодексу України, передбачено, що Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.\~ При таких обставинах, відповідач зобовязаний на підставі ст. 1049 ЦК України, повернути грошові кошти в розмірі 14000 грн. (сто сорок тисяч грн) Оскільки відповідач на момент предявлення позову не виконав своє грошове зобовязання за договором та не повернув відповідачу грошову суму позики в розмірі 14000 грн., суд вважає за необхідне стягнути з нього на користь позивача суму заборгованості за договорами позики в розмірі 14000 грн. Відповідно до статей 525 та 526 Цивільного кодексу України зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов позики та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Одним із правових наслідків порушення зобов'язання, згідно ст. 611 Цивільного кодексу України є сплата боржником неустойки. Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити всю суму боргу з врахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором Нормою ч. 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, може бути надана розписка позичальника. Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З урахуванням вищенаведеним норм права, суд вважає позовні вимоги [PERSON] доведеними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені витрати, в зв'язку із чим суд стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати. На підставі наведеного,

Outcome: approved