Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив, до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Онищенко Світлана Володимирівна про визнання договору купівлі-продажу від 03.06.2019 року недійсним. Позивач в обґрунтування вимог за позовом зазначив, що 13 грудня 2007 року між ним та АКБ СВ «Укрсоцбанк» укладено договір № 825/2-40/1/7-144, відповідно до якого банк надав йому у користування грошові кошти у розмірі 48 000 доларів США із строком повернення до 10 грудня 2014 року та відсотками за користування кредитом у розмірі 10,75 % річних. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 13 грудня 2007 року між ним та банком укладено договір іпотеки, згідно з яким в іпотеку передано нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] , на придбання якої і було взято цей кредит. Однак, АТ «Укрсоцбанк» незаконно та необґрунтовано перевів на себе право власності на квартиру [ADDRESS] через Державного реєстратора Красноградської районної адміністрації Харківської області. Разом з тим, 03 червня 2019 року, в порушення законодавства України, АТ «Укрсоцбанк» уклав договір купівлі-продажу з [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Онищенко С.В. Зазначає, що відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, АТ «Укрсоцбанк» припинило свою діяльність та правонаступником є Акціонерне товариство «Альфа-Банк». Вважає, що вищевказаний укладений договір здійснений з порушенням норм законодавства України та має бути визнаний судом недійсним посилаючись на наступні підстави. Так, приватним нотаріусом Онищенко С.В. порушений Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня № 1127 та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення державної реєстрації прав на нерухоме майно та захисту прав власності» від 06 жовтня 2016 року щодо внесення змін до Закону «Про нотаріат», відповідно до якого, нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості з Єдиних та Державних реєстрів шляхом безпосереднього доступу до них. Посилається на те, що приватний нотаріус не звернула уваги на відомості, які розташовані на сайті Єдиного реєстру судових рішень, зокрема на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 травня 2019 року про вжиття заходів забезпечення позову [PERSON] на заборону вчиняти дії, направлені на відчуження квартири [ADDRESS] , а також на спір, який розглядається у Фрунзенському районному суді м. Харкова. Зазначає, що АТ «Укрсоцбанк» ввів покупця [PERSON] в оману, не повідомив їй про існування спору між АТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] та про існування заборони на вчинення дій, направлених на відчуження спірної квартири, що свідчить про введення в оману покупця [PERSON] . Вважає, що вищевказані факти свідчать про те, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 03.06.2019 р. здійснено з грубим порушенням норм законодавства України та має бути визнаний недійсним. Просить суд визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 03 червня 2019 року між Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Онищенко С.В. недійсним. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08 липня 2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження за даною позовною заявою. Представником відповідача АТ «Альфа-Банк» Основіним О.О. подано до суду відзив на позовну заяву в якому останній просить суд відмовити у повному обсязі у задоволенні позовних вимог. Вказує на те, що 13.12.2007 року ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого став АТ «Альфа-Банк») та позивач, уклали кредитний договір № 825/2-40/1/7-144, відповідно до якого позивач отримав 48 000 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, 13.12.2007 р. між кредитором та позивачем укладено іпотечний договір, відповідно до якого, позивач передав кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру за адресою: [ADDRESS] . Посилається на те, що у зв`язку з порушенням позивачем умов договору, банком 25.09.2018 р. було направлено на адресу позивача повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки. На підставі п. 4.5 іпотечного договору, предмет іпотеки було перереєстровано за банком лише 14.02.2019 р., таким чином, усі дії, які вказані у діючому законодавстві, виконано банком у повному обсязі. Так, 03.06.2019 р., будучи власником квартири, між банком та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу вищевказаної квартири. Зазначає, що відповідачі жодним чином не були обізнані про наявність ухвали Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30.05.2019 р. про забезпечення позову, оскільки на момент укладання договору купівлі-продажу 03.06.2019 р. не знали та не могли знати про зазначену ухвалу суду, оскільки отримали її лише 12.06.2019 р., а самим судом зазначена ухвала направлена лише 07.06.2019 р., вже після укладання договору купівлі-продажу квартири. Ухвала суду про забезпечення позову не була виконана через відсутність її у сторін, отже на момент укладання спірного договору купівлі-продажу квартира під забороною не перебувала, тому відсутні підстави для визнання зазначеного договору недійсним. Звертає увагу на те, що оскільки жодні із сторін договору не знали про наявність ухвали про забезпечення позові, у зв`язку з чим, відсутні підстави визнання факту, що банк замовчував перед [PERSON] інформацію про будь-яку заборону щодо реалізації квартири, яка була предметом договору купівлі-продажу. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2020 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2021 року закрито підготовче засідання за даною позовною заявою та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08 липня 2021 року забезпечено позов шляхом заборони державним реєстраторам вчиняти будь-які реєстраційні дії на майно за адресою: [ADDRESS] . Присутні у судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позовну заяву, просили її задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача Акціонерного товариства «Альфа-Банк» - Сербінов О.В., присутній у судовому засіданні, заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] присутній у судовому засіданні, також заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позову. Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Онищенко С.В. в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, однак надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Суд, вислухавши доводи учасників справи та дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Згідно ч.4 ст.77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. З матеріалів справи вбачається, 13.12.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено Договір кредиту № 825/2-40/1/7-144. Відповідно до п. 1.1. Договору, кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 48 000 доларів США, зі сплатою 12,75% процентів річних та наступним порядком погашення суми основної заборгованості з кінцевим терміном погашення 10.12.2014 року. Пунктом 1.2 Договору передбачено, що кредит надається на поточні потреби. Згідно п. 1.3., в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги, Кредитор укладає: 1.3.1. в день укладення цього Договору - з позичальником іпотечний договір, за умовами якого позичальник передає Кредитору в іпотеку нерухоме майно - квартиру двокімнатну, загальною площею 49,8 кв.м, житловою площею 28,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , заставною вартістю 303 000 грн. Відповідно до п. 2.1 Договору, надання кредиту здійснюється шляхом видачі позичальнику готівкових грошей. Згідно договору кредиту, позичальник зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі погашати Кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п. 1.1. цього Договору (п.3.3.8.). Достроково повернути Кредит, погасити нараховані проценти та сплатити можливі штрафні санкції у випадках, визначених п.п. 2.6.2., 3.2.3., 4.4., 4.5., 5.4. цього Договору (п.3.3.9.). У разі порушення позичальником умов цільового використання Кредиту, визначеного п. 1.2. цього Договору, позичальник зобов`язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 25 процентів від суми коштів, використаних не за цільовим призначенням (п.4.1.). Відповідно до п. 4.2 Договору, у разі прострочення позичальником терміну сплати комісії за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку, визначеного в п. 3.3.14. цього Договору, строків сплати процентів, визначених п. 2.4. цього Договору, а також прострочення строків повернення Кредиту, визначених п.п. 1.1., 2.6.3., 3.2.3., 4.4., 5.4. цього Договору Позичальник сплачує Кредиторові пеню в розмірі один процент від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діє у цей період. У разі порушення позичальником вимог п.п. 3.3.2.-3.3.15. Договору, позичальник зобов`язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 3 процентів від суми Кредиту, визначеного п.1.1. цього Договору, за кожний випадок (п.4.3). Пунктами 4.4, 4.5 Договору передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених п.п. 3.3.2.-3.3.6., 3.3.10.-3.3.12. та 3.3.15. цього Договору, порушення позичальником умов договору, визначеного п. 1.3. цього договору, протягом більше, ніж п`ять днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту, а також нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). У разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених п.п. 3.3.7., 3.3.8 цього договору, протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити Кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Разом з тим, 13.12.2007 р. між [PERSON] та АКБСР «Укрсоцбанк» було укладено іпотечний договір № 825/4-40/9/7-159, згідно якого [PERSON] (іпотекодавець) передає в іпотеку АКБСР «Укрсоцбанк» (іпотекодержателю) у якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за Договором кредиту № 825/2-40/1/7-144 від 13.12.2007 р., укладеним між іпотекодержателем та іпотекодавцем, нерухоме майно - квартиру двокімнатну, загальною площею 49,8 кв.м., житловою площею 28,2 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належить іпотекодавцеві на праві приватної власності на підставі договору купівлі - продажу квартири від 06.05.2006 р. (п.1.1). Вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 303 000 грн., що в еквіваленті складає 60 000 доларів США за офіційним курсом НБУ (п.1.2). Так, відповідно до п. 2.4.3. вказаного Іпотечного договору № 825/4-40/9/7-159 від 13.12.2007 р., у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У зв`язку із порушенням умов кредитного договору, АТ «Укрсоцбанк» звернув стягнення на предмет іпотеки - квартиру за адресою: [ADDRESS] , шляхом реєстрації права власності за АТ «Укрсоцбанк» як забезпечення виконання [PERSON] умов кредитного договору № 825/2-40/1/7-144 від 13.12.2007 р., укладеного в іноземній валюті. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 166709957 від 15.05.2019 р. вбачається, що державним реєстратором Красноградської районної державної адміністрації Харківської області Литвиненко Л.В. 14.02.2019 року зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , за АТ «Укрсоцбанк» (код ЄДРПОУ 00039019). Підстава виникнення права власності: іпотечний договір № 825/4-40/9/7-159, серія та номер: 11280, виданий 13.12.2007, видавник: приватний нотаріус ХМНО Зубарєв І.Ю. [PERSON] звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова із позовом, у якому просив визнати недійсним кредитний договір № 825/2-40/1/7-144 від 13.12.2007 р., укладений між [PERSON] та АКБСР «Укрсоцбанк»; визнати недійсним іпотечний договір № 825/4-4-/9/7-159 від 13.12.2007 р., укладений між ним та АКБСР «Укрсоцбанк»; визнати неправомірним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 18.02.2019 р., індексний номер: 45577535 від 18.02.2019 р. Красноградської районної адміністрації Харківської області як Державного реєстратора Красноградської районної адміністрації Харківської області Литвиненко Л.В. про реєстрацію за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру [ADDRESS] . (справа № 645/3067/19) Під час розгляду вказаної позовної заяви [PERSON] (справа № 645/3067/19) ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30.05.2019 р. вжито заходи забезпечення позову, шляхом заборони вчиняти дії, направлені на відчуження квартири [ADDRESS] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень № 171151981, номер запису про обтяження квартири за адресою: [ADDRESS] - 32078340, дата, час державної реєстрації: 20.06.2019 р., підстави виникнення обтяження: ухвала Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30.05.2019 р. Однак, 03.06.2019 року між АТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Онищенко С.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1722. Вказане підтверджується копією договором купівлі-продажу квартири від 03.06.2019 р. та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 171068519 від 20.06.2019 року, згідно якої квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 1722, виданий 03.06.2019, видавник: ПН ХМНО Онищенко С.В. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04.09.2020 року частково задоволено позовні вимоги [PERSON] до АТ «Альфа-Банк», Красноградської районної адміністрації Харківської області Державного реєстратора Красноградської районної адміністрації Харківської області, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Зубарев І.Ю, [PERSON] , [PERSON] про захист порушеного права споживача фінансових послуг та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Визнано неправомірним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 18.02.2019 року, індексний номер: 45577535 від 18.02.2019 року Державного реєстратора Красноградської районної адміністрації Харківської області Литвиненко Л.В. про реєстрацію за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру [ADDRESS] . Вирішено питання про судові витрати. У вказаному рішенні суд посилався на те, щона квартиру [ADDRESS] , яка використовується як місце постійного проживання позивачем та є предметом іпотеки у забезпечення вимог за кредитним договором від 30.12.2007 року, укладеного в іноземній валюті, не може бути звернуто стягнення шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем у зв`язку із дією Закону України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі шляхом реєстрації права власності за АТ «Укрсоцбанк» як забезпечення виконання [PERSON] умов кредитного договору № 825/2-40/1/7-144, укладеного в іноземній валюті. Постановою Харківського апеляційного суду від 26.08.2021 року апеляційну скаргу Августової М.В. - представника АТ «Альфа-Банк» залишено без задоволення, рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04.09.2020 року залишено без змін. У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus ). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах. Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) та від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) зроблено правовий висновок про те, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що позивач послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує в рішенні саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Так, посилання позивачів у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню в цій справі, не є підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки суд при вирішенні справи враховує підставу (обґрунтування) та предмет позовних вимог. Підставою позову є фактичні обставини, що наведені в заяві, тому зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії, заява № 48778/99). Наявність повноти судового захисту залежить від дій саме суду, який має справедливо, неупереджено та своєчасно вирішити спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. У разі неправильної кваліфікації позивачами змісту правовідносин не можуть наступати негативні для позивача наслідки, навіть за формальних підстав, тому що за змістом статті 13 ЦПК України мають значення вимоги та докази, на яких суд ґрунтує своє рішення. Помилка у визначенні правової природи юридичних фактів, здійсненої позивачами, не має істотного значення. Неправильна юридична інтерпретація фактів не може позбавити сторону в праві на судовий захист права, інакше порушується фундаментальне право особи на справедливий суд. Суд, який розглядає справу, має право і зобов`язаний самостійно визначити та кваліфікувати правовідносини, які виникли між сторонами, та застосувати відповідну норму права чи закон, який регулює спірні правовідносини. Так, доводи позивача та його представника щодо підстав визнання недійсним спірний договір купівлі-продажу не знайшли свого доказового підтвердження та спростовуються наявними матеріалами справи, однак суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги з огляду на наступне. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3). Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказаний Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Пунктом 4.5.4 Іпотечного договору № 825/4-40/9/7-159 від 13.12.2007 р. передбачено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із способів, передбачених п. 4.5, зокрема шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки), якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог. Якщо особа, яка висловила намір придбати предмет іпотеки, ухиляється або з інших причин не вчиняє дій до укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки з іпотекодержателем протягом 5 днів після закінчення вказаного вище тридцятиденного строку, вона втрачає право на придбання предмета іпотеки. Це право переходить до інших осіб, які висловили намір придбати предмет іпотеки, відповідно до пріоритету їх прав і вимог. Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд. Договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цієї статті, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки. 07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», пунктом 1 якого передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуто (відчужено без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та (або) предметом іпотеки відповідно до статті 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника (майнового поручителя) або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку. Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) дійшла висновку про те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас цей Закон ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. Подібні за змістом висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19), від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18-ц (провадження № 14-45цс20). Враховуючи зазначене, а також те, що позивач не надавав згоди на відчуження спірного майна, на спірну квартиру [ADDRESS] , яка використовувалась позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово звернуто стягнення під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі шляхом укладення іпотекодержателем договору купівлі-продажу предмету іпотеки з іншою особою-покупцем. Крім того, рішення державного реєстратора Красноградської районної адміністрації Харківської області Литвиненко Л.В. про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за ПАТ «Укрсоцбанк» було визнано неправомірним та скасовано рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04.09.2020 р., у зв`язку із чим ПАТ «Укрсоцбанк» не може вважатись таким, що набув право власності на предмет іпотеки у встановленому законом порядку, та не мав права відчужувати предмет іпотеки іншій особі. За таких умов предмет іпотеки, придбаний іншою особою за договором з іпотекодержателем, є майном, придбаним в особи, яка не мала права його відчужувати. При цьому добросовісна особа, яка придбаває майно в особи, яка не є його власником, має пересвідчитися у наявності в останньої права розпоряджатися чужим майном. Таким чином, договір купівлі-продажу від 03.06.2019 року не відповідає вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу від 03.06.2019 року недійсним. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує у відповідності до ст. 141 ЦПК України. Враховуючи викладене,

Outcome: approved