Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась в суд із указаним позовом. Просила ухвалити рішення, яким визнати недійсними Договір № 01-фз про надання правової допомоги від 10.01.2014 року, укладеного між адвокатом [PERSON] та [PERSON] та Додаток № 1 від 29.01.2014 року до цього Договору в частині визначення розміру гонорару. В обґрунтування заявлених вимог позивачка покликається на укладення з відповідачем [PERSON] договору про надання правової допомоги № 01-фз від 10.01.2014 року, згідно якого доручила відповідачу здійснити представництво її прав та інтересів у справі про спадкування житлового будинку та прилеглої до нього земельної ділянки по вул. Шевченка, 175 в місті Буськ Львівської області на підставі заповіту [PERSON], посвідченого державним нотаріусом Буської державної нотаріальної контори від 11.11.2010 року (реєстраційний № 1898) в усіх державних установах, органах нотаріату та судах України всіх рівнів. Відповідно до п. 3.1 цього Договору клієнт зобовязується сплатити адвокату вартість правової допомоги, що надається, у порядку та строки, визначені в додатках, які є невідємною частиною Договору, що повинно підтверджуватись довідкою Адвоката про отримання оплати. 29.01.2014 року між ними була укладена Додаткова угода № 1 до цього Договору, в силу якої адвокат зобовязується відповідно до умов договору провести усі необхідні судові процедури щодо часткового скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом. У разі успішного виконання завдання, тобто скасування зазначеного свідоцтва на ? частку, виданого [PERSON] від 25.12.2012 року та видачі нового свідоцтва про право на спадщину в цілому на користь позивачки, яка зобовязується не пізніше одного року з моменту видачі свідоцтва сплатити відповідачу 5 (пять тисяч доларів США) вартості його послуг за спірним договором. Однак, при підписанні основного договору позивачка домовилась з відповідачем про те, що його гонорар буде становити фіксований розмір 5000 грн., виходячи із незначної складності спадкової справи, кваліфікації та двохрічного досвіду відповідача як адвоката, витраченого ним часу, її фінансового стану та соціального статусу як дитини війни. Про те, що позивачка зобовязана сплатити відповідачу 5000 доларів США, вона довідалась в серпні 2017 року, після то як відповідач звернувся до суду з позовом до неї про стягнення заборгованості в сумі 131750,00 грн. за невиконаним договором про надання правової допомоги. Однак, реально на такі умови позивачка не погоджувалась, оскільки її місячний дохід, який складається з пенсії становить лише 1538,51 грн. натомість відповідач одноосібно всупереч законодавству відобразив гонорар в іноземній валюті, зазначивши про пять доларів США, а прописом про пять тисяч. Вважає такий розмір гонорару незаконним, нерозумним, несправедливим, а також таким, що суперечить актам законодавства та моральним засадам суспільства. Відтак, просить суд визнати недійсними укладені з відповідачем договір і додаткову угоду до нього в частині визначення розміру гонорару. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали повністю, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, зокрема покликались на несправедливість, недобросовісність та непропорційність розміру правової допомоги адвоката в сумі 5000 доларів США, оскільки сторони насправді домовлялись про гонорар у розмірі 5000 грн., враховуючи незначну складність справи, двохрічний термін досвіду відповідача як адвоката, а тому укладений договір в цій частині суперечить актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання його недійсним. Просили суд позов задовольнити повністю. Допитана у статусі свідка [PERSON] суду повідомила про те, що у 2014 році вона уклала з відповідачем договір, за яким останній обіцяв допомогти продати її житловий будинок по вул. Шевченка, 175 в місті Буськ Львівської області, загальною площею 90 кв.м., хоча цього не зробив досі. Вони домовились із адвокатом про те, що позивач оплатить адвокату після продажу зазначеного будинку 5000 грн., що на той момент становило грошовий еквівалент в сумі 625 доларів США. Перед укладенням спірного договору позивачка повідомила адвокату про те, що є пенсіонером та перебуває у скрутному матеріальному стані, однак відповідач заспокоїв її, що все буде добре. Про суму горонару адвоката в іноземній валюті вона довідалась від суду, коли отримала позовну заяву [PERSON] про стягнення з неї заборгованості за спірним договором. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився. Його представник [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги заперечив повністю з підстав безпідставності заявленого позову, оскільки сторони добровільно погодили саме такий розмір гонорару адвоката, однак позивачка не виконала взятих на себе зобовязань, допустивши недбальство при його укладенні. Відтак вважає, що помилка позивачки, незнання нею закону та неправильне тлумачення змісту такого договору не є підставою для визнання його недійсним. Вищенаведені мотиви та доводи представника відповідача містяться в поданому ним відзиві на позовну заяву від 21.03.2018 року, який долучений до справи. Просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Допитаний у статусі свідка [PERSON] суду повідомив про те, що знає [PERSON] давно та підтримує із ним дружні відносини. Так, [PERSON] розповідав йому про спадкову справу [PERSON], яка була складною, на що свідок рекомендував відповідачу відмовитись від участі в тій справі. Наприкінці січня 2014 року свідок був особисто присутній у той час, коли до [PERSON] прийшла позивачка, пообіцявши віддати всі гроші. Це мало місце після укладення основного договору, але перед підписанням додаткової угоди до нього. Також вона при свідку запевнила відповідача про те, що в змозі оплатити 5000 доларів США, що йому гарантувала. Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали та зясувавши дійсні обставини справи, всебічно, повно та обєктивно оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку, виходячи із таких мотивів. Відповідно до статті 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 10 ЦПК). Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини\~першої та\~другої статті\~89\~ЦПК України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~обєктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено наступні обставини та відповідні їм спірні правовідносини. Як вбачається із наданих сторонами доказів, 10 січня 2014 року між позивачем і відповідачем по даній справі було укладено договір про надання правової допомоги № 01-фз, відповідно до умов якого адвокат прийняв на себе зобовязання за дорученням клієнта здійснити представництво її прав та інтересів у справі про спадкування житлового будинку та прилеглої до нього земельної ділянки по вул. Шевченка, 175 в місті Буськ Львівської області на підставі заповіту [PERSON], посвідченого державним нотаріусом Буської державної нотаріальної контори від 11.11.2010 року (реєстраційний № 1898) в усіх державних установах, органах нотаріату та судах України всіх рівнів (п. 1.1 спірного Договору). 29 січня 2014 року між сторонами було укладено Додаток № 1 до спірного Договору, відповідно до змісту якого адвокат зобовязався відповідно до умов договору провести усі необхідні судові процедури щодо часткового скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, в частині видачі свідоцтва про право на ? частки, видану [PERSON] 25.12.2012 року. Договірна природа правовідносин, що виникли між сторонами, та необхідність вирішення в судовому порядку спору між ними з приводу виконання цього договору об'єктивно зумовлюють необхідність аналізу його положень. Відповідно до умов договору адвокат надає юридичні послуги на платній основі, а клієнт зобов'язується їх оплатити. Так, пунктом 3.1 спірного передбачено, що клієнт зобовязується сплатити адвокату вартість правової допомоги, що надається, у порядку та строки, визначені в додатках, які є невідємною частиною Договору, що повинно підтверджуватись довідкою Адвоката про отримання оплати. В силу пункту 2 Додатку № 1 до спірного Договору, в разі успішного виконання завдання тобто скасування свідоцтва про право на ? частки, видану [PERSON] від 25.12.2012 року та видачі нового свідоцтва про право на спадщину в цілому на користь [PERSON], яка зобовязується не пізніше одного року з моменту видачі свідоцтва сплатити відповідачу 5 (пять тисяч доларів США) вартості його послуг за спірним договором про надання правової допомоги № 01-фз від 29.01.2014 року. У пункті 5.1 спірного Договору визначено, що він набирає чинності з моменту його підписання та чинний протягом часу провадження у справі, визначеній пунктом 1.1 цього Договору. Рішенням Буського районного суду Львівської області від 27 червня 2014 року позов [PERSON] задоволено, визнано за нею право власності, в порядку спадкування за заповітом, після смерті [PERSON], померлого 08.03.2012 року, а саме в цілому на житловий будинок № 175 з надвірними будівлями по вул. Шашкевича в м. Буськ Львівської області. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину на ? частки спадщини в порядку спадкування за законом, видане 25.12.2012 року [PERSON]. Отже, як вбачається із системного аналізу положень укладених між сторонами договорів, предметом таких є успішне виконання завдання відповідачем у цій справі, тобто досягнення позитивного рішення у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Предметом спору у даній справі є визнання частково недійсними, укладених між сторонами Договору про надання правової допомоги від 10.01.2014 року та Додатку № 1 до нього від 29.01.2014 року, в частині визначення розміру гонорару. Недійсний правочин відповідно до частини першої статті 216 ЦК України не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частинами першою, другою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Виконання договору на користь третьої особи може вимагати як особа, яка уклала договір, так і третя особа, на користь якої передбачено виконання, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із суті договору. Згідно з\~частиною першою\~статті 27\~Закону України\~«Про адвокатуру\~та адвокатську\~діяльність» договір\~про надання\~правової допомоги\~укладається в\~письмовій формі. Договір\~про надання\~правової допомоги\~може вчинятися\~усно,\~зокрема,\~у випадку надання усних і письмових консультацій, розяснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди), що передбачено пунктом 1 частини другої вказаної статті Закону. Відповідно до частини пятої статті 27 цього Закону зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики. Частиною третьою статті 27 цього Закону передбачено, що до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. За договором про надання послуг виконавець зобов'язаний надати послугу, а замовник - оплатити її. За змістом статей 632, 903 ЦК України ціна договору (плата за договором) - форма грошового визначення вартості наданих послуг. Оплата виконавцю послуги здійснюється за виконання ним договірного обов'язку з її надання. Згідно з положеннями пункту 4 статті 1, частини третьої статті 27 Закону договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Відповідно до положень статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення глави 63 «Послуги. Загальні положення» підрозділу 1 розділу ІІІ Книги п'ятої цього Кодексу можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання. З огляду на предмет договору про надання юридичних послуг у цивільній справі (успішне виконання завдання відповідачем у цій справі, тобто досягнення позитивного рішення у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину), об'єктом оплати за договором є надані адвокатом юридичні послуги у зв'язку з вирішенням спору в суді, оскільки питання недійсності свідоцтва про право на спадщину належить до компетенції суду. Формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту є гонорар (плата за договором), порядок обчислення якого (фіксований розмір чи погодинна оплата), підстави для зміни його розміру, порядок сплати, умови повернення тощо відповідно до статті 30 Закону визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статі 30 Закону врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Указаним вимогам відповідає визначений сторонами у пункті 3.1 основного Договору розмір загальної вартості послуг адвоката. Що стосується визначеної пунктом 2 Додатку № 1 до спірного Договору винагороди адвокату за успішне виконання завдання, тобто досягнення позитивного результату в справі, то за своїм змістом і правовою природою така винагорода не є ціною договору (платою за надані послуги) у розумінні статей 632, 903 ЦК України та статті 30 Закону, а є платою за сам результат (позитивне рішення), досягнення якого відповідно до умов договору не ставиться в залежність від фактично наданих послуг. Відповідно до положень частини першої статті 638 ЦК України, за класифікаційною ознакою предмет договору є складовою його істотної умови. З урахуванням положень частин першої та другої статті 202, частини першої статті 203, частини першої статті 628 ЦК України зміст двостороннього договору як правочину становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ці умови не можуть суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. В аспекті цивільно-правових зобов'язань виконавця предметом договору про надання юридичних послуг є вчинення певної дії або здійснення певної діяльності в інтересах другої сторони (клієнта). Аналіз положень пунктів 1.1, 3.1 спірного Договору від 10.01.2014 року дає підстави вважати, що предметом такого договору є надання відповідачем правової допомоги позивачці, що відповідає положенням ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Натомість умови пункту 2 Додатку № 1 до цього Договору від 29.01.2014 року зводяться виключно до визначення оплати послуг адвоката не за надання юридичних послуг (правової допомоги), але факту досягнення позитивного результату для особи, в інтересах якої укладено договір, успішності виконання завдання, тобто досягнення результату розгляду справи. Суд вважає, що інтереси позивачки [PERSON] як сторони договору (клієнта), безумовно не обмежуються отриманням власне послуг адвоката [PERSON], а спрямовані на досягнення певного результату - «успішного виконання завдання щодо скасування свідоцтва про право на ? часку спадщини [PERSON] та видача нового свідоцтва про право на спадщину в цілому на користь [PERSON]І.». Проте, досягнення такого результату виходить за межі предмета Договору про надання правової допомоги від 10.01.2014 року, яким є лише здійснення представництва інтересів позивачки у справі про спадкування нерухомості. Рішення суду у цивільній справі є результатом вирішення спору, що виник між учасниками договірних правовідносин, актом органу судової влади, що приймається, складається і підписується виключно суддями відповідно до чітко визначених процедур судочинства іменем України на засадах верховенства права. За змістом положень частини другої статті 6, пункту 14 частини першої статті 92, частини першої статті 124 Конституції України органи судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України, судочинство визначається виключно законами України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Зазначені норми виключають, як таку, можливість належності діяльності органів судової влади до сфери приватноправового регулювання, а відтак - і до предмета цивільно-правових договорів. Відповідно до положень статей 6, 627 ЦК України у їх системному зв'язку сторони є вільними у визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності і справедливості і можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносин на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це («заборонено законом»), або якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту чи суті відносин між сторонами. Отже, свобода договору не є абсолютною, вона обмежується законом і суттю договірних правовідносин, якою за договором про надання юридичних послуг у формі представництва у суді є забезпечення балансу приватних і публічних інтересів - права особи на кваліфіковану юридичну допомогу при розгляді її справи у суді (приватний інтерес) і незалежність та безсторонність судової влади при розгляді цивільних справ (публічний інтерес). Реалізуючи принцип свободи договору, сторони не вправі змінювати імперативну вимогу закону щодо предмета договору про надання юридичних послуг шляхом визначення в безпосередній чи завуальованій формі результат розгляду справи судом як складову предмета договору про надання юридичних послуг. Таке обмеження жодним чином не звужує зміст та обсяг права сторін договору у цій справі самостійно визначати прийнятні для них умови оплати послуг за договором, загальну вартість послуг тощо. Судове рішення не належить до об'єктів цивільних прав (частина перша статті 177 ЦК України), а його ухвалення у конкретній справі не є результатом наданих адвокатами сторін послуг, а тому не може бути предметом договору (частина перша статті 638 цього Кодексу). Включення в умови договору про надання правової допомоги, а саме Додатку № 1 до основного Договору про надання правової допомоги від 10.01.2014 року, підписаного сторонами від 29.01.2014 року, пункту 2 про оплату послуг адвоката виключно за успішне виконання ним завдання, що полягає у скасуванні свідоцтва про право на ? частки, видану [PERSON] від 25.12.2012 року та видачі нового свідоцтва про право на спадщину в цілому на користь [PERSON], що не входить в обсяг повноважень адвоката, а є компетенцією виключно суду, а відтак досягнення позитивного рішення суду суперечить основним засадам здійснення правосуддя в Україні, актам цивільного законодавства, у зв'язку з чим та в силу положень частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним за пред'явленим стороною договору позовом. Вищенаведені мотиви узгоджуються із висновком щодо застосування відповідних норм права, викладеним в постанові Верховного Суду від 12.06.2018 року у справі № 462/9002/14-ц, що відповідає положенню частини четвертої статті 263 ЦПК України. Оцінюючи показання сторін, допитаних в статусі свідків, які зацікавлені в результатах розгляду цієї справи, суд не приймає до уваги, оскільки вважає, що такі не стосуються підстав для визнання договору недійсним в цій частині, зводяться до переоцінки фактів щодо визначення ціни договору в гривні чи доларах США, а також не спростовують встановлених судом висновків щодо часткової недійсності спірного договору в частині привязки розміру гонорару адвоката виключно до успішності виконання завдання,. Відтак, суд погоджується із доводами позивачки в обґрунтування своїх вимог про недійсність частини договору щодо визначення розміру винагороди адвокату в залежності від успішності виконання завдання чи досягнення позитивного рішення, що є несправедливим, а тому укладений між сторонами договір в частині пункту 2 Додатку № 1 до основного договору слід визнати недійсним. Разом із тим, суд вважає, що інші положення спірного договору про надання правової допомоги в частині визначення розміру гонорару адвоката, окрім пункту 2 Додатку № 1 від 29.01.2014 року, не порушують прав та інтересів позивачки та відповідають положенням чинного в Україні законодавства, а тому заявлені вимоги в цій частині до задоволення не підлягають. Ураховуючи наведене та

Outcome: dismissed