Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Іванівської сільської ради Красноармійського району Донецької області про встановлення факту належності на праві особистої власності будинку та визнання права власності на спадщину за законом, що полягає в цьому будинку, в обґрунтування позову зазначивши, що [INFO] року померла його мати [PERSON], яка постійно проживала в [ADDRESS] Після її смерті залишилася спадщина, що полягає в житловому будинку, розташованого на приватизованій земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] Позивач є єдиним спадкоємцем за законом першої черги. Інших спадкоємців немає. Спадщину він прийняв, оскільки проживав і проживає постійно в даному будинку та заявив нотаріусу Другої Красноармійської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини. Однак нотаріус відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на будинок, оскільки після укладання договору купівлі-продажу будинку його матір [PERSON] не зареєструвала право власності на будинок на своє ім'я в Красноармійському бюро технічної інвентаризації, та згідно закону не являлась власником цього будинку. Згідно ст.16 ч.1, п.7 Закону України №1878-у1 від 11.02.2012 року «Про державну реєстрацію нерухомого майна», «про реєстрацію майна може звернутися тільки власник майна», в зв'язку з чим позивач не може отримати свідоцтво про право власності на спадщину за законом, то він просить суд, встановити факт належності на праві особистої власності [PERSON] житлового будинку [ADDRESS] та визнати за ним право власності на спадщину за законом на вищевказаний житловий будинок. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, на задоволенні позовних вимог наполягає. Представник відповідача Іванівської сільської ради в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи без участі представника, позовні вимоги визнають в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Так в судовому засіданні встановлено, що [INFO] року померла мати позивача - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть та свідоцтвом про народження (а.с.5,6). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] Зазначений житловий будинок належить [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого секретарем виконкому Іванівської сільської ради Красноармійського району 13.11.1984 року, реєстровий №52 (а.с.7). З довідок, виданих Іванівською сільською радою, вбачається, що відповідно до господарської книги №11 особового рахунку [NUMBER] будинок, розташований за адресою: Іванівська сільська рада Красноармійського району Донецької області, [ADDRESS] належав [PERSON] (а.с.12), яка була зареєстрована та постійно мешкала за вищезазначеною адресою, а разом з нею з 1984 року зареєстрований і мешкає по теперішній час її син [PERSON] (12,13). Спадкоємцем першої черги за законом відповідно до ст.1261 ЦК України є син померлої [PERSON] - позивач [PERSON] Інших спадкоємців на спадкове майно після смерті [PERSON] не встановлено. Після смерті [PERSON] позивач звернувся до державного нотаріуса Другої Красноармійської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але в оформленні права власності на спадщину йому було відмовлено, оскільки спадкоємцем надано правовстановлюючий документ на житловий будинок договір купівлі-продажу від 13.11.1984 року без реєстрації його в КП «БТІ» м.Красноармійськ, як того вимагає п.4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (а.с.15). Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідно до ст.256 ч. 2 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Таким чином, судом встановлено факт того, що [PERSON] була належним власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 13.11.1984 року, зареєстрованого в Книзі нотаріальних дій за №52. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У відповідності до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.08. № 7 у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з частиною 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Таким чином, суд вважає необхідним визнати за [PERSON] право власності на спадщину за законом, що полягає в житловому будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] На підставі ст.ст. 328, 392, 1216, 1218, 1268 ЦК України,

Outcome: approved