Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просив суд стягнути з відповідача борг в сумі 400000,00 грн. та судові витрати. В ході розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги та просив суд визнати за ним право власності на однокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 29,1 кв.м. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 20.12.2007 року між ним та [PERSON], батьком відповідача, був укладений договір позики, згідно якого [PERSON] отримав грошову позику в сумі 400000,00 грн. Відповідно до умов вищевказаного договору [PERSON] зобов'язався повернути позичені кошти 20.12.2012 року. У вказаний строк [PERSON] позичену суму не повернув. 25.12.2013 року позивач дізнався від відповідача про те, що [PERSON] помер. Також, позивачу стало відомо, що відповідач [PERSON] є єдиним спадкоємцем померлого батька та отримав у спадок від нього нерухоме та рухоме майно. На неодноразові звернення позивача до відповідача щодо повернення суми позики, останній грошові кошти не повернув. Зважаючи на відсутність у відповідача можливості та бажання виконувати боргові зобов'язання, позивач вважає за можливе застосувати стягнення на отримане відповідачем у спадок нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS], загальною площею 29,1 кв.м., ринкова вартість якої приблизно дорівнює наявним борговим зобов'язанням. З урахуванням викладеного просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] заперечуючи проти вимог [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом в якому просив визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він фактично прийняв від батька [PERSON] у спадщину нерухоме майно - квартиру [ADDRESS], загальною площею 29,1 кв.м., проте не здійснив його відповідного юридичного оформлення. На даний час [PERSON] просить визнати за собою право власності на вищевказану квартиру, у зв'язку з чим [PERSON] вважає вимоги позивача безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки ним не надано на підтвердження своїх позовних вимог існування боргових зобов'язань його батька [PERSON] перед ним. З урахуванням того, що його право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 29,1 кв.м. на даний час оспорюється, просив у задоволенні первісного позову відмовити та зустрічний позов задовольнити. Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечував та просив у ньому відмовити. Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON], та його зустрічний позов задовольнити у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку що у задоволенні первісного позову слід відмовити, а зустрічний позов задовольнити у повному обсязі виходячи з наступного. Судом встановлено, що за договором купівлі-продажу від 16.08.2000 року [PERSON], батько відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом, придбав нерухоме майно - квартиру [ADDRESS]. Квартира в цілому складається з 1 житлової кімнати загальною площею 29,1 кв.м., житловою площею 16,8 кв.м. Позивач за первісним позовом [PERSON] в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед ним просив визнати право власності на квартиру [ADDRESS]. Посилався на те, що 20.12.2007 року між ним та [PERSON], батьком відповідача, був укладений договір позики, згідно якого останній отримав грошову позику в сумі 400000,00 грн., строком повернення 20.12.2012 року. У вказаний строк позика не була повернута. 25.12.2013 року позивач дізнався від відповідача про те, що [PERSON] помер. Також, позивачу стало відомо, що відповідач [PERSON] є єдиним спадкоємцем померлого батька та отримав у спадок від нього нерухоме та рухоме майно. На неодноразові звернення позивача до відповідача щодо повернення суми позики, останній грошові кошти не повернув. Зважаючи на відсутність у відповідача можливості та бажання виконувати боргові зобов'язання, позивач вважає за можливе застосувати стягнення на отримане відповідачем у спадок нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS], загальною площею 29,1 кв.м., ринкова вартість якої приблизно дорівнює наявним борговим зобов'язанням, на що слід зазначити наступне. Встановлено, що [INFO] батько відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER], виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у виді квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином, відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом [PERSON] є спадкоємцем першої черги щодо майна померлого [PERSON] Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом в судовому засіданні як на підставу своїх позовних вимог посилався на те, що у померлого батька відповідача існували перед ним боргові зобов'язання, та відповідач [PERSON] відповідно до ст.ст. 1281, 1282 ЦК України відповідає за зобов'язаннями померлого [PERSON] перед ним, проте відмовляється повертати позику, у зв'язку з чим в рахунок погашення заборгованості вважає за можливе визнати за ним право власності на спірну квартиру. Проте, з такими твердженнями [PERSON] неможливо погодитись з огляду на наступне. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму громадян. З положень закону вбачається, що проста письмова форма обов'язкова для договору позики у випадках, коли позикодавець - юридична особа, а також у всіх випадках, якщо сума договору позики перевищує встановлений законом розмір. Договір позики є реальним, отже вважається укладеним з моменту передання грошей. З наведеного вбачається, що письмова форма договору позики, внаслідок його реального характеру, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 207 ЦК України передбачені вимоги до письмової форми правочину. Відповідно до норм цієї статті, правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Також, правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Всупереч вимогам закону, позивачем [PERSON] не надано доказів існування між ним та [PERSON] договірних відносин на підставі договору позики, що вказує на те, що між сторонами договір позики не укладався. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Розписка засвідчує факт отримання грошей або речей і є борговим документом. Борговий документ має посвідчувати факт отримання боржником грошей або речей, їх кількість та рід та волевиявлення боржника у певний строк повернути речі. Обов'язковими реквізитами для боргових документів є власноручний підпис боржника (позичальника), а також дата, місце видачі, вказівка про свідків, тощо. Якщо договір позики мав бути укладений у письмовій формі та його не було дотримано, факт укладання договору повинен доводитись письмовими доказами (зокрема договір, розписка), засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, які не були надані позивачем. Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених в позові, укладення між сторонами, в розумінні положень ст. ст. 1046-1047 ЦК України, договору позики (розписки), що спірна сума грошових коштів отримана за цим договором (розпискою). Таким чином, суд приходить до висновку про недостатність доказів, а саме позивачем за первісним позовом, відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] не надано а ні договору позики, а ні розписки, як єдиного доказу, яким він обґрунтовує позовні вимоги про визнання права власності на нерухоме майно в рахунок погашення боргу, з урахуванням чого у задоволенні його позову слід відмовити. В свою чергу зустрічний позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON], на час відкриття спадщини постійно проживав у спірній квартирі й надалі проживає у ній, несе усі витрати по утриманню квартири, сплачує комунальні послуги, утримує нерухоме майно в належному технічному стані. Проте, [PERSON] не здійснив відповідного юридичного оформлення права власності на спірну квартиру. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього кодексу він не заявив про відмову від неї. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач за зустрічним позовом, відповідач за первісним позовом [PERSON] на час відкриття спадщини постійно проживав разом зі спадкодавцем, а тому суд приходить до висновку, що він прийняв спадщину за законом відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України. З урахуванням викладеного та у зв'язку з тим, що право власності [PERSON] на даний час оспорюється, суд приходить до висновку про необхідність визнання за ним права власності на квартиру [ADDRESS], в порядку спадкування за законом. Слід зазначити, що згідно ч. 1 ст. 123 ЦПК України відповідач має право пред'явити зустрічний позов до початку розгляду справи по суті. Згідно ч. 2 ст. 123 ЦПК України зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов'язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони випливають з одних правовідносин або коли вимоги за позовами можуть зараховуватися, або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об'єднуються в одне провадження з первісним позовом. Таким чином, з аналізу даної норми ЦПК випливає, що чинним законодавством не передбачено заборони прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним позовом після відкриття провадження у справі оскільки відповідно до ч. 1 ст. 123 ЦПК України відповідач має право пред'явити зустрічний позов до початку розгляду справи по суті. Ці особи мають усі процесуальні права і обовязки позивача. Зокрема, у даному випадку має місце ситуація описана у ст. 123 ЦПК України, а саме, коли вимоги за позовами можуть зараховуватися, або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Крім того, статтею 122 ЦПК України чітко встановлено, що суддя відкриває провадження у цивільній справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому ЦПК України. Встановлено, що позивач за первісним звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва із позовом до відповідача про стягнення боргу відповідно до ч. 1 ст. 109 ЦПК України. Тобто, відповідно до вимог ст. 119 ЦПК України первісна позовна заява була подана і оформлена в порядку встановленому ЦПК України. За таких обставин, була винесена відповідна ухвала про відкриття провадження у даній цивільній справі. В ході розгляду справи, позивач за первісним позовом в порядку ст. 31 ЦПК України збільшив розмір своїх вимог. Згодом, в ході судового розгляду справи по суті відповідачем [PERSON] було подано позов в якому він просив визнати право власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ч. 2 ст. 113 ЦПК України зустрічний позов незалежно від його підсудності предявляється в суді за місцем розгляду первісного позову. Частиною 1 ст. 116 ЦПК України ,суду першої інстанції імперативно визначені випадки, коли суд передає справу на розгляд іншому суду, зокрема якщо: 1) задоволено клопотання відповідача, місце проживання якого раніше не було відоме, про передачу справи за місцем його проживання або місцезнаходженням; 2) після відкриття провадження у справі і до початку судового розгляду виявилося, що заяву було прийнято з порушенням правил підсудності; 3) після задоволення відводів (самовідводів) неможливо утворити новий склад суду для розгляду справи; 4) ліквідовано суд, який розглядав справу. Проте, у Цивільному процесуальному кодексі України відсутня норма, яка вимагала б передачі справи до іншого суду за підсудністю у разі встановлення факту зміни правила виключної підсудності після початку судового розгляду справи, що має місце в даному випадку. Крім того, ч. 4 ст. 116 та ч. 2 ст. 113 ЦПК України забороняє передавати до іншого суду справу, яка розглядається судом, за винятком випадків, встановлених ЦПК України. Як вбачається з матеріалів справи, даний випадок не відноситься до випадків, визначених ч. 1 ст. 116 ЦПК України. Відповідно ст. 6 Конституції України органи судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах, норми якої згідно її ст. 8, є нормами прямої дії, та відповідно до законів України. Водночас ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади, яким згідно ч. 1 ст. 6 Конституції України, є органи судової влади, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частина 3 ст. 129 Конституції Україні встановлює основні засади судочинства, серед яких визначено такий основоположний принцип судочинства як законність. Згідно з правовими позиціями Верховного Суду України зустрічний позов незалежно від його підсудності пред'являється до суду за місцем розгляду первісного позову (стаття 113 ЦПК), і на нього не поширюються правила статті 114 ЦПК. Відповідно до частини четвертої статті 116 ЦПК забороняється передавати до іншого суду справу, яка розглядається судом, незалежно від зміни обставин, які впливають на визначення підсудності справи, крім випадків, установлених частиною першою цієї статті. При цьому передача справи на розгляд іншому суду на підставі пункту 1 частини першої статті 116 ЦПК залежить від обґрунтованості клопотання відповідача. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] судового збору в сумі 300,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved