Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-16 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась в суд з позовною заявою в якій просить визнати договір дарування, укладений між нею та відповідачем [PERSON], 22.05.2015 р. та зареєстрований за №1309 недійсним. В обґрунтування заявлених уточнених позовних вимог позивачка покликається на те, що 22.05.2015 р. вона уклала з відповідачем договір дарування, який був нотаріально посвідчений державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований у державному реєстрі за №1309. Перед укладенням договору між нею та відповідачем було обумовлено про те, що вона відповідачу дарує квартиру, а за це він їй надаватиме матеріальну допомогу, так як вона є особою похилого віку, одинокою. Тобто, буде утримувати її до кінця її днів. Однак, відразу після дарування квартири відповідач відвернувся від неї, зник з м. Стрий, перестав до неї навідуватися і взагалі їй невідомо місце його перебування. Договір дарування не відповідав її внутрішній волі, так як вона мала укласти договір довічного утримання. Вона допустила помилку і почала відразу її виправляти, зверталась у поліцію, до прокуратури за захистом своїх прав. Враховуючи наведене, вимушена звернутись до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала, та просила їх задовольнити, покликаючись на обставини зазначені в позовній заяві. Додатково зазначила, що дійсно була в нотаріуса та укладала спірний договір, про те в той час як і тепер час потребувала стороннього догляду, та особи яка б у випадку її смерті, зайнялася організацією та витратами її поховання. Відповідач [PERSON] являється онуком її сестри. В 2015р. вони приїхали до неї в гості то вмовили, щоб вона записала на [PERSON] квартиру, оскільки інших родичів в неї немає. При цьому відповідач обіцяв, що переїде проживати до неї в м. Стрий та буде займатись її доглядом. Однак, після укладення договору (2015 р.) відповідач, жодного разу не навідався до неї, навіть не зателефонував. На даний час вона не в змозі саме себе утримувати, являється інвалідом по зору, а тому потребує негайної сторонньої допомоги. Категорично настоює на розірванні договору. Представник позивача адвокат [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що її довірителька подарувала квартиру, однак відповідач зобовязувався здійснювати догляд за позивачкою. Тобто, укладаючи договір дарування, її довірителька вважала, що укладає договір довічного утримання. А тому просить позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON], в судовому засіданні позов заперечив з підстав викладених в письмовому запереченні. Додатково вказав, що як пояснив його довіритель ініціатором укладення договору була саме [PERSON] з мотивів, що [PERSON] та його матір є єдиними її родичами, а тому щоб ще за її життя все належне їй майно перейшло у власність родичів, уклала відповідний договір дарування. Відповідач ніколи не проживав у м. Стрий, свого місця проживання не приховував. Зі сторони відповідача не було жодних умисних дій, щодо введення позивача в оману ні щодо предмету, ні щодо змісту договору дарування, а також обставин, що мають істотне значення, для його укладення. Жодної корисливої мети [PERSON] не переслідував. Наголосив, що ще до укладення договору дарування, позивачка уклала заповіт від 07.06.2004 р., згідно якого усе належне їй майно заповіла матері відповідача, тому в будь-якому випадку спірне майно б перейшло у власність сімї [PERSON]. Просив в задоволенні позову відмовити. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що працює дільничним інспектором Стрийського ВП ГУНП у Львівській області. Місце проживання позивачки входить до ділянки його обслуговування. Так, з [PERSON], він знайомий з 2004 р.. Остання з того часу неодноразово зверталась до правоохоронних органів із скаргами на сусідів, з якими знаходиться в напружених відносинах. Окрім того в 2015 р. було порушено кримінальну справу за фактом підроблення документів по відчуженню її квартири, однак така була закрита у звязку з відсутністю складу злочину. Також йому відомо, що позивач перебуває на обліку в соціальних службах, які здійснювали за нею догляд. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Як вбачається з свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 19.11.1993 р., квартира в м. Стрий по вул. Шевченка 53/21, належала на праві приватної власності [PERSON]М (а.с.3). [PERSON] є пенсіонеркою, інвалідом війни першої групи, що підтверджується посвідченням серії Б №478739 від 15.07.2013 р. видане Управління праці та соціального захисту населення Стрийської міської ради(а.с.4). 22.05.2015 р. на замовлення [PERSON] проведено оцінку квартири за адресою: м. Стрий, вул. Шевченка 53/21 Львівська область, яку відображено у висновку про вартість майна. Метою оцінки зазначено: визначення вартості обєкта оцінки з метою відчуження (а.с.69). Відповідно до договору дарування від 22.05.2015 р., посвідченого державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за №1309, [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру за адресою: м. Стрий, вул. Шевченка 53/21 Львівська область (а.с.2). Дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами встановлено та визнається сторонами, що між позивачкою та відповідачем є родинні звязки. Так, як вбачається з копій представлених документів, мати відповідача [PERSON] донька рідної сестри позивачки [PERSON]. А тому, [PERSON] приходиться [PERSON] двоюрідним онуком (а.с.44-50). Оскаржуючи вищенаведений правочин, [PERSON] та її представник [PERSON], покликаються на те, що позивач добровільно його укладала, проте з її боку мала місце помилка, (в її розумінні обман), оскільки укладаючи даний договір, позивач помилялася щодо його правової природи, вважаючи, що такий є договором довічного утримання, а відповідно всі права на її майно перейдуть до відповідача тільки після її смерті за умови здійснення за нею постійного догляду (довічного утримання). Суд приймає до уваги заяву представника позивача [PERSON] від 07.11.2017р., в якій остання не змінюючи суті позовних вимог доповнила їх обґрунтування покликаннями на помилку з боку [PERSON] при здійсненні правочину, зважаючи на те, що у всіх своїх посиланнях та поясненнях ( з першого засідання) позивач чітко вказувала, що укладаючи спірний договір вважала, що переписуючи квартиру на відповідача, останній буде її утримувати та доглядати до смерті. Тобто в даному випадку не мало місце зміна підстави позову, а виключно її доповнення. (а.с.89). За змістом ч.1\~ст. 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Частина 4\~ст. 202 ЦК України\~передбачає, що дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Згідно із\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до\~ ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч.1\~ст. 229 ЦК України\~якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно із\~ст. 717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ст. 722 ЦК України). За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (ст. 744 ЦК України). За змістом\~ст. 748 ЦК України\~набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до\~статті 334 цього Кодексу\~(право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом). Відповідно до ч.5\~ст. 13 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів»\~висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного суду України, враховуються іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Так, суд враховує правовий висновок зроблений судовою палатою у цивільних справах ВСУ 27.04.2016 року при розгляді справи №6-372цс16 ВСУ, згідно якого\~якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як:вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Як розяснено в п. 19\~постанови Пленуму Верховного суду України 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~відповідно до\~статей 229 - 233 ЦК України\~правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Згідно із\~ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідженими у судовому засіданні обставинами справи беззаперечно встановлено, що квартира за адресою: м. Стрий, вул. Шевченка 53/21 Львівської області з 19.01.1993 р. належала на праві приватної власності позивачу [PERSON]. 25.05.2015 р. державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори [PERSON] посвідчений договір дарування відповідно до якого [PERSON] подарували вказану квартиру [PERSON]. Проте встановлено, що укладаючи договір дарування, позивач помилялася щодо природи правочину (неправильно сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання) про це свідчить, зокрема: вік позивача спірний договір був укладений нею у віці 94 роки; наявність у неї спірного житла як єдиного і укладенням даного правочину позивач позбавляла себе права власності нае це житло, залишаючись, фактично, на вулиці (судом не здобуто, а відповідачем не надано доказів наявності у позивачки іншого житла); відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному, оскільки до цього часу позивач продовжує проживати в спірній квартирі одна, даний факт сторонами не оспорюється та підтверджується довідкою №250 від 02.11.2017 р. КП «Надія» (а.с.91). Окрім того, після укладення спірного правочину позивач самостійно продовжувала оплачувати комунальні послуги, по абонентським договорам, які так і залишились на її імя [PERSON] та не були переоформлені на відповідача, що підтверджується долученим в судовому засіданні копіями квитанцій (а.с.90). Також, згідно інформаційного листа № 02к-20/136 від 04.09.2017р. наданого Стрийським міським територіальним центром соціального обслуговування на адвокатський запит [PERSON] вбачається, що позивач [PERSON] перебувала на обслуговуванні відділення соціальної допомоги вдома №1 територіального центру з 01.04.2014 р. по 28.02.2017 р.. Тобто, даним підтверджується що позивач потребувала (та потребує) стороннього догляду та допомоги (а.с.34). Окрім того, судом беруться до уваги неодноразові звернення [PERSON] до Стрийської місцевої прокуратури, а також Стрийського ВП ГУНП у Львівській області, по факту незаконного заволодіння її квартирою Філімоновими (з приводу чого було порушено кримінальне провадження, яке закрито), а також спробами заволодіння її квартирою сусідами, що в свою чергу свідчить про те, що позивач різними способами намагалась захистити свої порушені права, однак зважаючи на вік та стан здоров»я не може (не до кінця усвідомлює) як правильно це зробити, що в свою чергу переконує про необхідність стороннього догляду за нею (матеріали кримінального провадження № 12015140130000126; матеріали перевірки ЖЕО № 7738 від 07.09.2017р.). Суд критично оцінює покликання представника відповідача, про те, що його довіритель жодним чином не зобовязувався здійснювати догляд за позивачкою, оскільки в судовому засіданні від 09.10.2017р., сам представник зазначив, що [PERSON] неодноразово намагався знайти доглядальницю для [PERSON], однак вона відмовлялась та виганяла таких. Судом враховується наявність заповіту від 07.06.2004 р. (який на даний час не змінений та не скасований), відповідно до якого позивачка [PERSON] заповіла все належне їй майно [PERSON] матері відповідача. Даним також доводиться те, що укладаючи договір дарування, (після складення заповіту) між сторонами повинна була бути домовленість про надання позивачці відповідачем певних зобов»язань щодо її утримання, в протилежному випадку знаючи, що квартира дістанеться їм (сім»ї [PERSON]), не було жодної необхідності укладення договору дарування. При цьому, суд не погоджується з позицією сторони позивача про вчинення правочину під впливом обману, оскільки на підтвердження цих доводів суду не надано жодного належного та допустимого доказу та такі обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Окрім того, суд вважає за необхідне звернути увагу сторін, що ніким з них не оспорюється добровільність укладення даного договору та розяснення нотаріусом його змісту. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що під час укладення договору дарування від 22.05.2015 р. з боку позивачки відбулась помилка, зважаючи на те, що остання в силу свого похилого віку, стану здоров»я (інвалід І групи) та нагальної потреби в сторонньому догляді неправильно сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, що мало суттєве значення, а тому позовні вимоги про визнання недійсним вказаного договору є підставними та підлягають до задоволення.

Outcome: approved