Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою про визнання [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою № 34 у будинку № 160 по вулиці Гранітній в місті Маріуполі. В обґрунтування вимог зазначила, що їй на підставі договору міни від 10.02.1995 року та реєстраційного свідоцтва від 14.02.1995 року. З 2014 року відповідачі у вказаній квартирі не проживають. Відповідачі оплату за комунальні послуги не здійснюють. Просила визнати їх таким, що втратив право користування житловим приміщенням. 18 грудня 2017 року ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. 28 березня 2018 року у судовому засіданні позивачем надано уточнену позовну заяву в якій просить визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою № 34 у будинку № 160 по вулиці Гранітній в місті Маріуполі. 05 листопада 2018 року ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 06 листопада 2018 року вирішено провести заочний розгляд справи. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. В подальшому [PERSON] надала заяву про розгляд справи без її участі, наполягала на задоволенні вимог, не заперечувала проти постановлення судом заочного рішення. Відповідач у судове засідання не зявився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що він є сусідом [PERSON], [PERSON] у квартирі [ADDRESS] з моменту реєстрації ніколи не мешкав, особистих речей його у квартирі не має. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що за весь час проживання в [INFO], взагалі не бачила [PERSON] Про сплату відповідачес комунальних послуг за квартиру [ADDRESS], їй не відомо. Суд, дослідивши письмові докази по справі, допитавши свідків, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно з договором міни від 10.02.1995 року, що зареєстрований в реєстрі за № 7-620, реєстраційного свідоцтва від 14.02.1995 року [PERSON], [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. Згідно з інформацією відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради про кількість зареєстрованих у житловому приміщені/будинку № 06-126-1676 від 11.12.2017 року, в квартирі [ADDRESS], зареєстровано три особи, а саме: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Згідно з актом від 11 грудня 2017 року, виданого КСН «Сонячний» [PERSON], [INFO] зареєстрована за адресою: [INFO] і фактично мешкає одна, [PERSON], [INFO], в квартирі [ADDRESS] зареєстрований, але не мешкає. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з ст. 391 ЦК України одним із засобів захисту права власності є усунення перешкод у здійсненні власником майна права користування та розпорядження своїм майном. Суд вважає, що оскільки відповідач більше року з власного бажання не проживає у спірному домоволодінні, останній добровільно не припиняє своєї реєстрації, тим самим порушує право позивача користуватись та розпоряджатись майном на свій власний розсуд, тому вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню. На підставі ч.1 ст. 319, ст. 391, 405 ЦК України, ст.ст. 150, 163 ЖК Української РСР,

Outcome: approved