Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до КП „Облводоканал ЗОР, у якому зазначив, що Позивач перебуває у трудових відносинах з відповідачем з 26.04.2010 року та займає посаду електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 5 розряду Аварійно-диспетчерської служби Таврійського експлуатаційного цеху водопостачання та водовідведення. У зв`язку із систематичним порушенням законодавства України про працю з боку відповідача, яке полягало у несвоєчасній виплаті заробітної плати, позивачем 24.05.2021 року було подано письмову заяву про його звільнення з 26.05.2021 року, за власним бажанням, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у прийнятті якої позивачу було відмовлено та запропоновано спрямувати заяву до головного офісу, натомість виплачено частину заборгованості по заробітній платі за період березень-квітень 2021 року у сумі 16\~668,56 гривень. У зв`язку із відмовою у прийнятті заяви про звільнення та погроз з боку роботодавця, позивачем було направлено відповідну письмову заяву на адресу КП „Облводоканал ЗОР поштовим зв`язком і одночасно на адресу Запорізької обласної ради з клопотанням про сприяння його звільнення. 28.05.2021 року позивач отримав письмове повідомлення про реєстрацію поданої ним заяви, однак йому не було видано наказу про звільнення і трудової книжки, а також не виплачено заборгованості по заробітній платі. Проте, позивачу повідомлено про відмову у його звільненні на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку із відсутністю порушень його прав з боку роботодавця. Крім того, позивач зазначає, що ГУ Держпраці у Запорізькій області було встановлено факт порушення відповідачем законодавства про працю, про що за результатами перевірки було складено відповідний акт. Посилаючись на те, що відповідачем не усунуто порушення його права на працю, позивач [PERSON] просить суд: - припинити його трудові відносини з відповідачем КП „Облводоканал ЗОР, шляхом розірвання трудового договору, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України; - зобов`язати відповідача видати наказ про його звільнення із займаної посади, внести запис про звільнення до трудової книжки та повернути позивачу трудову книжку; - стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 8\~068,68 гривень, компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 4\~025,20 гривень, вихідну допомогу при звільненні у розмірі тримісячного середнього заробітку у сумі 26\~195,40 гривень; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 4\~074,84 гривень, середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки у розмірі 4\~074,84 гривень, а також моральну шкоду у розмірі 30\~000 гривень. Судові витрати, понесені ним по сплаті судового збору, позивач просить стягнути з відповідача на його користь. Ухвалою суду від 09.06.2021 року позовну заяву було залишено без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків позову. 28.06.2021 року на виконання ухвали суду позивачем подано письмову заяву про усунення недоліків позову, шляхом долучення квитанції про оплату судового збору у розмірі 2\~724,00 гривень та розрахунків обрахованих сум, які заявлено до стягнення. Ухвалою суду від 02.07.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. 20.07.2021 року представником відповідача подано відзив на позов, відповідно до якого відповідач проти позову заперечує, посилаючись на його необґрунтованість. Зазначив, що позивач дійсно працював на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 5 розряду Аварійно-диспетчеської служби Таврійського експлуатаційного цеху водопостачання та водовідведення КП „Облводоканал ЗОР. Позивач звертався до начальника цеху із заявою про звільнення, який йому відмовив правомірно, з огляду на те, що заява була адресована генеральному директору КП «Облводоканал» ЗОР, та у зв`язку із відсутністю відповідних повноважень з кадрових питань. На письмову заяву, направлену позивачем поштою, було надано відповідь про те, що визначені позивачем підстави для звільнення, передбачені ч. 3 ст. 38 КЗпП України є необгрунтованими та безпідставними, після отримання якого позивачем не було ініційовано питання, а було повідомлено безпосереднього керівника про перебування на лікарняному з 27.05.2021 року, під час якого положенням ст. 40 КЗпП України заборонено звільнення працівника. Посилання позивача на акти Держпраці щодо порушення права на працю, відповідач вважає безпідставними, оскільки вони не стосуються спірного періоду, за який позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення заборгованості, та яка у свою чергу погашена у повному обсязі. Крім того, заборгованість по заробітній платі позивача погашена у повному обсязі за весь період, про який йдеться у позові, станом на 04.06.2021 року, тоді як позивачем не надано належних доказів її існування під час звернення до суду, а також не надано розрахунку суми компенсації за невикористану відпустку. Крім того, відповідач вважає безпідставним стягнення вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, посилаючись на своє право незгоди із формулюванням підстав звільнення. Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідач не визнає з тих підстав, що такі вимоги не відповідають положенням ст. 117 КЗпП України, оскільки відсутні докази затримки зазначеного розрахунку з позивачем, та середній заробіток не може бути стягнуто за відсутності спору про розмір невиплачених працівникові сум, тоді як з розміром заявленої вихідної допомоги відповідач не згоден, за вищевказаних підстав. Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки як відповідальності роботодавця, відповідач вважає зловживанням своїми правами з боку позивача, та наполягає на їх необґрунтованості, і недоведеності наявності підстав для компенсації позивачеві втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Крім того, розглядає зазначену вимогу як подвійне стягнення одночасно за ст.ст. 117, 235 КЗпП України, у вигляді відповідальності, яка може випливати з одних і тих самих правовідносин. Також, з урахуванням відсутності доказів порушення трудових прав позивача, зокрема, факту невиплати з вини відповідача належних позивачеві сум при звільненні, відповідач вважає недоведеним спричинення позивачу моральної шкоди, тому просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. 27.07.2021 року позивачем подано відповідь на відзив відповідача, змістом якого вважає доводи відповідача щодо відсутності підстав для його звільнення необгрунтованими, та, посилаючись на положення ст. 40 КЗпП України, наполягає на його звільненні, що вважає допустимим у період тимчасової непрацездатності. Вважає, що має право на звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, зазначаючи, що істотність характеру порушень роботодавцем умов трудового законодавства та їх поважність не можуть бути підставою для відмови працівнику у звільненні за вказаною нормою Закону, якою такі критерії передбачені, і значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукав працівника припинити трудові відносини з відповідачем, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та його істотність. В обгрунтування вимог про стягнення моральної шкоди, позивач посилається на те, що його моральні страждання виразилися у хвилюванні за можливість утримувати дитину і дружину, яка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, які перебувають на його утриманні. 05.08.2021 року представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив, відповідно до яких відповідач наполягає на тому, що заява позивача про звільнення була розглянута та позивачу повідомлено про відмову у його звільненні, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, за відсутності об`єктивних підстав, передбачених цією нормою, та невизнання обставин, про які зазначив позивач, тоді як за змістом ст. 38 КЗпП України, роботодавець позбавлений можливості самостійно змінювати підставу звільнення працівника. Після отримання зазначеної відповіді позивачем, який перебував на лікарняному, не було ініційовано питання про звільнення, тому відсутні законні підстави для його звільнення під час тимчасової втрати працездатності. На даний час позивач не є звільненим із займаної посади, тому відповідач вважає відсутніми підстави для стягнення компенсації за невикористану відпустку, крім того, вважає неправильним її розмір, обрахований позивачем, відповідно до отримуваного ним доходу, який за розрахунком відповідача міг становити 3\~362,90 гривень. Відповідач наполягає на відсутності заборгованості перед позивачем по заробітній платі, тому вважає позовні вимоги про стягнення заявлених сум необгрунтованими, вимоги про стягнення моральної шкоди недоведеними належним чином, та у їх задоволенні просить відмовити у повному обсязі. Також, відповідач наполягає, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом про вирішення трудового спору, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України. 28.09.2021 року позивачем подано письмову заяву про збільшення позовних вимог, за змістом якої позивачем обраховано середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.05.2021 року по 28.09.2021 року у розмірі 50\~062,32 гривень та середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки за період з 27.05.2021 року по 28.09.2021 року у розмірі 50\~062,32 гривень. Зазначені суми позивач просить стягнути з відповідача, в іншій частині позовні вимоги залишив без змін. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав частково, не заперечував проти погашення відповідачем заробітної плати на користь позивача у повному обсязі, у зв`язку з чим позовну вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 8\~068,68 гривень не підтримав. В іншій частині позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні, обґрунтовуючи їх неправомірною відмовою відповідача у звільненні позивача, право на яке визначено ч. 3 ст. 38 КЗпП України, враховуючи, що факт невиконання роботодавцем законодавства про працю, яке полягало у систематичній невиплаті заробітної плати, підтверджено належними доказами. Позивач наполягає на його звільненні саме з цих підстав, у зв`язку із порушенням його права на працю, з інших підстав для звільнення позивач не звертався до відповідача, наполягає на його звільненні на підставі поданої ним заяви від 24.05.2021 року, відмову у задоволенні якої вважає неправомірною. В частині стягнення компенсації за невикористану відпустку погодився із розміром обрахованим відповідачем у сумі 3\~362,90 гривень, всі інші суми, заявлені до стягнення, які вважає мірою відповідальності роботодавця за порушення трудового законодавства просить стягнути у визначеному розмірі. Розмір моральної шкоди обґрунтовує душевними хвилюваннями через відсутність можливості утримувати сім`ю. Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, наполягала на їх необґрунтованості. Підтвердила, що заборгованість по заробітній платі перед позивачем існувала, однак, на момент звернення позивача до суду з даним позовом, була погашеною у повному обсязі. Вважає позовні вимоги про припинення трудових відносин, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, безпідставними, згідно з викладеною у відзиві позицією, та, посилаючись на те, що інших заяв про звільнення позивача з інших підстав не надходило, позивач залишається найманим працівником, вважає необгрунтованими вимоги про стягнення заявлених позивачем сум з відповідача, розмір моральної шкоди також вважає необгрунтованим. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін у справі, проаналізувавши зібрані та досліджені докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 43 Конституції України, держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Згідно із ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого\~Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.1973, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Статтею 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з нормами статті 17 Конвенції, жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , перебуває у трудових відносинах з відповідачем, з 11.12.2019 року займає посаду електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 5 розряду Аварійно-диспетчерської служби Таврійського експлуатаційного цеху водопостачання та водовідведення КП „Облводоканал ЗОР, що підтверджується копією наказу № 108К від 11.12.2019 року (а.с. 72). 24.05.2021 року позивачем подано письмову заяву на ім`я Генерального директора КП „Облводоканал ЗОР про звільнення з 26.05.2021 року, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, та виплату вихідної допомоги, згідно зі ст. 44 КЗпП України, у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку, у зв`язку із порушенням роботодавцем законодавства про працю, яка обгрунтована наявністю заборгованості по заробітній платі понад три місяці (а.с. 16). Згідно з повідомленням КП „Облводоканал ЗОР від 25.05.2021 року вих. № 12/1148, позивачу [PERSON] повідомлено, що формулювання причин звільнення є неправильними та не відповідає фактичним обставинам. Підстави для звільнення у працедавця за ч. 3 ст. 38 КЗпП України відсутні. Порушення чинного законодавства про працю України та умов колективного договору, а саме: невиконання обов`язків щодо виплати заробітної плати не встановлено (а.с. 43). Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно із рішенням Конституційного суду України від 15.10.2013 року у справі № 8-рп/2013, Конституційний Суд України дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Таким чином, суд вважає доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності необгрунтованими, оскільки за своєю правовою природою середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Згідно з вимогами п.п.1, 2, 3 ч.1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. За змістом статті 38 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, що спонукають працівника до розірвання цього договору, їх працівник визначає самостійно. У разі якщо зазначені працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, він може відмовити в розірванні трудового договору, але не має права розірвати цей договір на інших підставах, які працівником не вказувалися. Обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з частиною третьою статті 38\~КЗпП України є порушення власником трудового законодавства або умов трудового договору. При цьому для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 199/8766/18 та від 13 березня 2019 року у справі №754/1936/16-ц. Відмова відповідача у звільненні [PERSON] від 25.05.2021 року обгрунтована відсутністю підстав для звільнення позивача за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, та не встановленням порушення чинного законодавства про працю України та умов колективного договору, а саме: невиконання обов`язків щодо виплати заробітної плати. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76\~ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам вцілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З поданих суду матеріалів позивачем судом не встановлено об`єктивних даних, які б підтверджували факт порушення роботодавцем законодавства про працю відносно позивача, встановленого у порядку, визначеному Законом. Суд також бере до уваги доводи відповідача щодо необ`єктивного посилання позивача на акти Держпраці від 24.02.2021 року та від 28.04.2021 року, як на докази такого порушення, з яких встановлено виявлення заборгованості по заробітній платі за періоди грудень 2020 року, січень - березень 2021 року, яка повністю погашена до ініціювання позивачем питання про звільнення. Позивачем не спростовано, що виявлені порушення на підставі актів Держпраці від 24.02.2021 року та від 28.04.2021 року, було усунуто роботодавцем у визначені за їх змістом строки, тоді як сам позивач наводить обставини, які свідчать, що заборгованість по заробітній платі за період грудень 2020 року березень 2021 року погашена у квітні 2021 року, про що подав суду у якості доказів відповідні розрахункові лиски (а.с. 40-42). Крім того, судом встановлено, що 04.06.2021 року КП „Облводоканал ЗОР повністю погашено заборгованість по заробітній платі перед найманим працівником [PERSON] , та станом на 15.07.2021 року підприємство повністю розрахувалося перед працівником та не має заборгованості з виплати заробітної плати, що підтверджується відповідною довідкою (а.с. 75). Таким чином, судом не встановлено підстав для висновку про неправомірність відмови відповідача у звільненні [PERSON] на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку із чим суд вважає необгрунтованими позовні вимоги про розірвання трудового договору за вказаною нормою Закону. Крім того встановлено, що після подання заяви про звільнення від 24.05.2021 року, позивач [PERSON] з 27.05.2021 року перебував на лікарняному, згідно із службовою запискою начальника ТЕЦВВ станом на 31.05.2021 року (а.с. 74). Так, ст. 40 КЗпП України передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Так, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності. Отже, суд не бере до уваги посилання позивача на те, що дія ст. 40 КЗпП України не розповсюджується на випадки звільнення з ініціативи самого працівника, оскільки підстав для такого звільнення в ході судового розгляду не встановлено. На переконання суду, положення ст. 40 КЗпП України позивачем трактується не вірно. Після отримання Позивачем відповіді про відсутність підстав про звільнення на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України, інших заяв про звільнення подано не було, обгрунтованих даних про наявність підстав для звільнення, визначених п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, позивачем не наведено. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За вимогами даного позову, позивачем фактично оскаржується відмова у його звільненні на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Відповідно до ч. ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позивачем в порядку ст. 81 ЦПК України, не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог про розірвання трудового договору з визначених підстав, а також не було обґрунтовано наявності, передбачених ст. 82 ЦПК України обставин, які б зумовлювали звільнення від доказування наявності наведених ним обставин. Враховуючи встановлені судом обставини, які свідчать про недоведеність факту порушень з боку роботодавця та наявності підстав для звільнення ч. 3 ст. 38 КЗпП України, який обмежений у самостійній зміні правової підстави розірвання трудового договору за відсутності відповідної заяви працівника, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про припинення трудових відносин позивача з відповідачем КП „Облводоканал ЗОР, шляхом розірвання трудового договору, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а також зобов`язання відповідача видати наказ про його звільнення із займаної посади, внести запис про звільнення до трудової книжки та повернути позивачу трудову книжку є необгрунтованими та не підлягають задоволенню. Враховуючи, встановлені в ході розгляду обставини, які підтверджують повний розрахунок відповідача з позивачем по заробітній платі, що в ході судового розгляду визнано представником позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 8\~068,68 гривень не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Вирішуючи позовну вимогу про стягнення компенсації за невикористану відпустку, у зв`язку із звільненням, суд виходить із встановлених в ході розгляду справи обставин про відсутність підстав для звільнення позивача на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, в межах заявлених вимог, оскільки позивачем не порушується питання про звільнення з інших підстав, визначених Законом, та приходить до висновку про її необґрунтованість та відмову у її задоволенні. Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору, зокрема, внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Проте, нарахування тримісячної вихідної допомоги позивачу за встановлених судом обставин відсутності підстав для його звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, є безпідставним, у зв`язку з чим, позовна вимога про стягнення вихідної допомоги при звільненні у розмірі тримісячного середнього заробітку є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. Крім того, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.05.2021 року по 28.09.2021 року у розмірі 50\~062,32 гривень та середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки за період з 27.05.2021 року по 28.09.2021 року у розмірі 50\~062,32 гривень. Відповідно до\~ст.\~116\~КЗпП України,\~при звільненні\~працівника виплата\~всіх сум,\~що належать\~йому від\~підприємства,\~установи,\~організації,\~провадиться в\~день звільнення.\~Якщо працівник\~в день\~звільнення не\~працював,\~то зазначені\~суми мають\~бути виплачені\~не пізніше\~наступного дня\~після пред`явлення\~звільненим працівником\~вимоги про\~розрахунок.\~Про нараховані\~суми,\~належні працівникові\~при звільненні,\~власник або\~уповноважений ним\~орган повинен\~письмово повідомити\~працівника перед\~виплатою зазначених\~сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, за своєю правовою природою середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117\~КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи, що в ході розгляду справи не підтверджено обставин порушення права позивача на оплату праці за відсутності доказів про наявність розміру заборгованості по заробітній платі, тоді як позивач залишається найманим працівником КП „Облводоканал ЗОР, суд вважає позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за вказаний період часу необгрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України (у редакції до внесення змін на підставі Закону України № 1217-IX від 05 лютого 2021 року), у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Отже, положеннями статей 117, 235\~КЗпП України передбачена відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Однак за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде неспівмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 05.08.2020 року у справі № 686/20491/18. Поряд з цим, вирішуючи позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, суд виходить із відсутності підстав для її стягнення, оскільки позивачем не доведено обставин, які таке стягнення зумовлюють, тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до \~ст. 23 ЦК України, особа має\~право на\~відшкодування моральної\~шкоди,\~завданої внаслідок\~порушення її\~прав. Моральна\~шкода полягає: у\~фізичному болю\~та стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~з каліцтвом\~або іншим\~ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних\~стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~із знищенням\~чи пошкодженням\~її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода заподіяна фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю її вини, крім випадків встановлених частиною другою цієї статті. Позовні вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди позивачем обгрунтовані наступним. Позивач зазначає, що внаслідок несвоєчасних розрахунків по заробітній платі відповідачем йому було завдано моральні страждання, які проявилися у хвилюваннях з приводу його сім`ї дружини і дитини, які перебувають на його утриманні, які були позбавлені нормального життєвого спілкування з близькими людьми, що спричинило його дратівливість, проблеми зі сном та спілкуванням у сімейному колі, як наслідок вживання заспокійливих препаратів. Крім того, позивач наполягає, що незадоволення його заяви про звільнення та невидача трудової книжки, затримали реалізацію його права на своєчасне отримання допомоги по безробіттю. Згідно із роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, і якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. В той же час, як зазначено у вказаній постанові, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині. Зі змісту наведених норм випливає, що основною умовою відшкодування моральної шкоди є її заподіяння неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особою за наявністю її вини, та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 804/2252/14, від 31.01.2018 у справі № 813/5138/13-а та в рішеннях Верховного Суду від 12.02.2018 у справі № 800/500/16, від 01.03.2018 у справі № 9901/377/18. Крім того, суд зазначає, що така моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Виходячи з положень ст. 81 ЦПК України, доказування факту заподіяння моральної шкоди покладається на позивача. Проте, позивачем не надано достовірних доказів заподіяння йому моральної шкоди а також розрахунку, з якого він виходив, визначаючи розмір шкоди. Тобто, в обґрунтування вимог про стягнення моральної шкоди, позивачем не надано жодних доказів, що б свідчили про заподіяння позивачу моральної шкоди діями відповідача, а також матеріали справи не містять будь-яких рішень щодо визнання дій відповідача незаконними та протиправними, виходячи із тих обставин, які позивачем визначено як чинник впливу на його моральні страждання. Таким чином, позовні вимоги в цій частині є необгрунтованими та не підтвердженими належними доказами, а тому не підлягають задоволенню. Поряд з викладеним, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах „Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), „Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та „Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58), згідно з якою, принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі „Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). За викладених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими та не підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані із розглядом даної справи, суд залишає за позивачем.

Outcome: dismissed