Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м.Києві державної адміністрації (далі - УПтаСЗН), Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат (далі - КМЦ) про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги мотивує наступним. Позивач [PERSON] є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і даний факт підтверджується відповідним посвідченням. Відповідно до постанови Деснянського районного суду м. Києва від 29.03.2011 року, зокрема, визнано неправомірними дії УПтаСЗН та КМЦ по призначенню і виплаті [PERSON] щорічної допомоги на оздоровлення за 2010 рік відповідно до положень ст. 48 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції до внесення змін Законом України від 28.12.2007 року; зобов'язано УПтаСЗН здійснити дії по перерахунку та зобов'язано КМЦ здійснити дії по виплаті та виплатити недоплачену суму [PERSON], [INFO], щорічної допомоги на оздоровлення за 2010 рік відповідно до положень ст. 48 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції до внесення змін Законом України від 28.12.2007 року, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на момент виникнення права на виплату, в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.03.2012 року постанову Деснянського районного суду м. Києва від 29.03.2011 року залишено без змін. Починаючи з 15.03.2012 року вищезазначене судове рішення відповідачами УПтаСЗН та КМЦ не виконується та присуджені виплати [PERSON] не виплачуються. У своєму розпорядженні від 15.01.2015 року №29 відповідач УПтаСЗН вказав суму перерахунку по заборгованості 4535 грн., згідно судового рішення, але не надав докази того, що належним чином повідомив відповідача КМЦ й передав дані для виплати позивачу. Причиною невиплати нарахованої заборгованості відповідач КМЦ вказав відсутність фінансового ресурсу бюджету. З огляду на викладене позивач [PERSON], вимушений був звернутись до суду із даним позовом. Позовні вимоги були неодноразово уточнені позивачем. Відповідно до останніх уточнень, позивач просить суд стягнути з КМЦ на користь [PERSON] нараховану заборгованість по щорічній допомозі на оздоровлення за 2010 рік в сумі 4535,00 грн. Ухвалою суду від 28.03.2017 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила суд про їх задоволення. Представник відповідача КМЦ - Гуць А.О. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог запреречував та просив суд відмовити у їх задоволенні, пояснивши, що виконати постанову Деснянського районного суду м. Києва від 29.03.2011 року КМЦ не має можливості через поважні причини, а саме - відсутність бюджетних призначень на вказані цілі. Представник відповідача УПтаСЗН - Шульга Ю.А. в судовому засіданні проти задоволення позовної заяви заперечувала та просила суд відмовити [PERSON], у її задоволенні. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. Відповідно до постанови Деснянського районного суду м. Києва від 29.03.2011 року, зокрема, визнано неправомірними дії УПтаСЗН та КМЦ по призначенню і виплаті [PERSON] щорічної допомоги на оздоровлення за 2010 рік відповідно до положень ст. 48 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції до внесення змін Законом України від 28.12.2007 року; зобов'язано УПтаСЗН здійснити дії по перерахунку та зобов'язано КМЦ здійснити дії по виплаті та виплатити недоплачену суму [PERSON], [INFO], щорічної допомоги на оздоровлення за 2010 рік відповідно до положень ст. 48 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції до внесення змін Законом України від 28.12.2007 року, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на момент виникнення права на виплату, в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат (а.с. 6-10). Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.03.2012 року постанову Деснянського районного суду м. Києва від 29.03.2011 року залишено без змін (а.с. 11-13). Згідно з копією розпорядження за вих. №29 від 15.01.2015 року, визначено перерахувати [PERSON] щорічну допомогу на оздоровлення за 2010 рік у розмірі 907 грн. х 5 = 4535 грн. з урахуванням виплаченого на підставі постанови Деснянського районного суду м. Києва від 29.03.2011 року та ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 15.03.2012 року (а.с. 14). Як вбачається з копії довідки №72 від 09.02.2017 року, виданій УПтаСЗН позивачу [PERSON] в тому, що він перебуває на обліку як учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році категорії 2 і одержує компенсаційні виплати відповідно до ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Допомога на оздоровлення була призначена за період 2001-2005 роки в розмірі 26,70 грн. та за період з 2006-2016 роки в розмірі 100 грн. (а.с. 15). Відповідно до копії листа КМЦ від 21.12.2016 року №05/1831-011 (а.с. 16), виплата щорічної допомоги на оздоровлення здійснена [PERSON] за 2012-2016 роки в розмір по 100 грн. щорічно шляхом зарахування коштів на його картковий рахунок. Згідно з копією листа Управління Державної казначейської служби України від 17.03.2017 року №02-08/224 (а.с. 30), [PERSON] повернуто виконавчий лист Деснянського районного суду м. Києва по справі №2-а-991/11. З копії листа КМЦ від 14.11.2017 року №09/1273-011 (а.с. 96) вбачається, що виплата розрахованої суми допомоги за 2010 рік в розмірі 4535 грн. не була проведена у зв'язку з відсутністю цільового фінансування цих виплат. Аналізуючи встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Відповідно до статті 3 Закону України від 05.06.2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (у редакції, чинній на момент набрання законної сили постановою Деснянського районного суду м. Києва від 29.03.2011 року) виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Згідно з частиною четвертою наведеної норми перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей. Разом з тим, 16.10.2013 набрав чинності Закон України від 19.09.2013 року № 583-VII «Про внесення змін до деяких законів України щодо виконання судових рішень», яким доповнено Розділ II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» пунктом 3, відповідно до якого виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб'єкти, які видані або ухвалені до набрання чинності цим Законом, подаються до органу державної виконавчої служби протягом шести місяців з дня набрання чинності цим пунктом. Також, цим пунктом Закону встановлено черговість погашення заборгованості. Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків. Згідно з ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Враховуючи, що дані правовідносини виникли не щодо нарахування пенсійних виплат, а спір виник щодо стягнення вже нарахованої пенсії, причому суму нарахування жодна з сторін не оспорює, тобто спір виник в сфері приватного права щодо стягнення заборгованості. При розгляді даної справи суд враховує принцип верховенства права, що вимагає дотримання вимог «якості» закону, яким передбачається втручання у права особи, основоположні свободи. Так, у рішенні від 10 грудня 2009 року справі «Михайлюк та Петров проти України» (Mikhaylyuk and Petrov v. Ukraine), заява № 11932/02, зазначено: Суд нагадує, що вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права (див., серед багатьох інших, рішення у справі «Полторацький проти України» (Poltoratskiy v. Ukraine) від 29 квітня 2003 року, заява № 38812/97, п. 155). Враховуючи рішення Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Кечко проти України», суд вважає безпідставним посилання відповідача КМЦ - Гуць А.О. на відсутність бюджетного фінансування, оскільки реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена в залежність від бюджетних асигнувань. Оскільки таке право декларовано державою, то відповідно держава через створювані нею органи несе обов'язок щодо своєчасної та повної виплати саме у розмірах, які нею ж визначені та закріплені в Законі. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов?язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Оскільки судове рішення з 2012 року належним чином не виконується, тому грошові кошти, присуджені до виплати фактично є заборгованістю відповідача КМЦ перед позивачем [PERSON] Враховуючи те, що обставини, на які посилалась сторона позивача у позовній заяві, знайшли своє підтвердження в зібраних по справі доказах, суд приходить до переконання про можливість задоволення позовних вимог. Суд вирішує питання про розподіл судових витрат на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, тобто з відповідача КМЦ підлягають стягненню на користь позивача [PERSON] витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved