Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, який уточнив в ході підготовчого провадження, в якому просить стягнути аліменти з [PERSON] на його утримання, щомісячно у розмірі 70% від заробітної плати відповідача до закінчення навчання, однак не менше ніж до досягнення позивачем 23 років, посилаючись на те, що він є студентом денного стаціонару Національного медичного університету імені О.О.Богомольця, в зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, а відповідач, як мати, добровільно матеріальної допомоги на його утримання під час навчання не надає. Ухвалою від 24.06.2020р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. В судове засідання позивач [PERSON] не прибув, надав до суду заяву, в якій просить справу слухати у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши матеріали справи та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] /а.с.8/. З свідоцтва про народження, вбачається, що від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають дитину [PERSON] , [INFO] /а.с.10/. Згідно договору № 2018/СО-1-13030 від 27.08.2018р. про надання освітніх послуг між вищим навчальним закладом та фізичною (юридичною) особою, вбачається, що [PERSON] (батько) є замовником освітньої послуги, одержувач [PERSON] (позивач), щодо навчання в Національному медичному університеті імені О.О. Богомольця, в строк з 01.09.2018р. по 30.06.2020р./а.с.6-7/. Відповідно до ч.1 ст.199 Сімейного кодексу України якщо повнолітня дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати таку допомогу. Вказана норма закону розповсюджує обов`язок батьків надавати утримання повнолітнім дітям на випадки, коли дитина продовжує навчання та вимагає у зв`язку з цим матеріальної допомоги. Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання) виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Тобто самі батьки мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину. Зазначене кореспондується із положеннями п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Відповідно до ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України суд при визначенні розміру аліментів враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 200 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів з одного з батьків на повнолітню дочку, сина, суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. ВС зауважив, що частиною четвертою статті 206 ЦПК України передбачено обов`язок суду перевірити чи не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб лише у разі визнання позову відповідачем. Відповідно до ст. 78, 81 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом викликався для допиту в якості свідка [PERSON] (батько позивача), який в судове засідання не з`явився, та звернувся до суду з письмовими поясненнями, згідно яких останній зазначив, що відповідач [PERSON] матеріальної допомоги дитині не надає, всі витрати на навчання та утримання сина він несе самостійно. З огляду на те, що свідок повинен давати пояснення в судовому засіданні під присягою, суд приходить до висновку, що надані суду письмові пояснення свідка [PERSON] є недопустимими, тому не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Верховний Суд постановою у справі № 622/373/16-ц від 29.01.2018 року роз`яснив, що на відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього кодексу). У визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Тому, у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу (утримання дитини, яка продовжує навчання). Позивач як на підставу своїх вимог про стягнення аліментів посилається на те, що відповідач є матір`ю повнолітнього сина [PERSON] , який у зв`язку з навчанням потребує матеріальної допомоги, а також на те, що остання може надавати таку допомогу у вигляді сплати аліментів на утримання дитини, що продовжує навчання, проте жодного доказу цього суду не надав - як доказу того, що син потребує матеріальної допомоги, так і доказу того, що відповідач може надавати таку допомогу, з огляду на що суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині належними та допустимими доказами не доведені та задоволенню не підлягають. Позивач визначив способом стягнення аліментів - їх присудження у відсотковому співвідношенні від доходу матері. Згідно ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. ВС звернув увагу на те, що частка від доходу платника аліментів визначається у дробовому або відсотковому співвідношенні до доходу (постанова від 06.06.2018 у справі № 556/1896/16-ц). Таким чином, визначення аліментів на утримання [PERSON] , у розмірі 70 відсотків від заробітної плати, не узгоджується із визначеними законом способами виконання батьками обов`язку утримувати дитину. Розмір аліментів на утримання [PERSON] , відповідно до положень частини третьої статті 181 СК України фактично не визначений, а стягнення аліментів у розмірі 70 відсотків від заробітної плати суперечить вимогам сімейного законодавства, яке визначає, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. До такого ж висновку прийшов Верховний Суд України постановою від 06 червня 2018 року справа № 556/1896/16-ц, провадження № 61-12572св18. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] є студентом денного стаціонару Національного медичного університету імені О.О.Богомольця. Аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем позовних вимог, а тому в задоволенні позову відмовляє.

Outcome: dismissed