Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся д суду з позовом про те, що 30 листопада 2016 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 1873. За попередньою домовленістю між сторонами, відповідач зобов'язався продати автомобіль марки ЗАЗ Vida за 150 440 грн., а він мав сплатити авансовий рахунок на суму 31 000 грн., після сплати якого автомобіль мав бути переданий останньому 03 грудня 2016 року. Після цього узгодження, відповідач надав йому платіжні реквізити для сплати авансу і розмірі 31 000 грн. Він, того ж дня сплатив суму авансу та надав копію квитанції відповідача, після цього був підписаний договір. Після детального вивчення змісту договору, йому стало відомо, що вартість автомобіля у відповідності до умов договору, складає 300 999 грн., замість обумовлених раніше 150 440 гривень. Після цього він звернувся до відповідача за поясненнями з якого приводу така вартість автомобіля, на що представник відповідача повідомив, що таку суму необхідно показати для податкової служби і нічого в цьому страшного немає. На обумовлену раніше дату, 03 грудня 2016 року, автомобіль переданий йому не був, відповідач на це в телефонному режимі повідомив, що автомобіль буде трохи пізніше, на наступний день представник відповідача і зовсім не брав слухавку. Станом на дату звернення з позовом до суду, він автомобіль не отримав. Вважає, що договір суперечить положенням законів, а саме: Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», вимогам ЦК України, а тому як наслідок цей договір має бути визнаний недійсним, а кошти сплачені в рахунок авансу, йому повернуті. В обґрунтування зазначає, що у відповідача відсутня ліцензія на ведення фінансової діяльності. Умови договору є несправедливим по відношенню до позивача, порушують принцип добровільності. Просить суд визнати недійсним договір фінансового лізингу № 1873 від 30 листопада 2016 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» та [PERSON]. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» (Код 403 529 37) на користь [PERSON] (ІПН [NUMBER]) 31 000,00 грн. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізиноова компанія «АВТО ЛАЙФ» на користь [PERSON] 310,00 грн. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» на користь [PERSON] 1600,00 грн. суми судового збору. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» на користь [PERSON] 2000,00 грн. витрат на правову допомогу. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, на адресу суду подав письмову заяву, у якій просить суд справу слухати у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить суд позов задоволити. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явився, на адресу суду подав письмову заяву, у якій просить суд справу слухати у його відсутність та у відсутність позивача по справі, позовні вимоги підтримує та просить суд позов задоволити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомляли, про розгляд справи повідомлені належним чином, у відповідності до вимог ст. 74 ЦПК України. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Матеріалами справи установлено, що 30 листопада 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ЛАЙФ» та [PERSON] укладено договір фінансового лізингу № 1873 (а.с. 9-16). Відповідно п. 1.1. Договору, предметом фінансового лізингу є транспортний засіб ЗАЗ Vida, комплектація: Lux, об'єм двигуну: 1,4/бензин, тип КПП: автомат, привід: 4х2. Відповідно до п. 8.2. Договору, вартість предмету лізингу складає 11273,37 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 300999,00 грн. Пунктом 4.1 . Договору встановлено, що лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 30 робочих днів з отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: комісії за організацію угоди; авансового платежу; комісії за передачу предмету лізингу; у разі наявності, оплатити різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9 Договору, з урахуванням умов викладених у п. 1.7. ст. 1 даного Договору. У разі затримки терміну сплати авансового платежу (не враховуючи право лізингоодержувача виплачувати авансовий платіж протягом 12 місяців), термін поставки предмета лізингу може бути відповідно змінено. Відповідно до Додатку № 1 до Договору, авансовий платіж складає 50% від вартості предмета лізингу - 5636,69 доларів США, комісія за організацію угоди становить 10% від вартості предмета лізингу - 1127,34 доларів США, комісія за передачу предмета лізингу - 336,20 доларів США. (а.с.18) 30 листопада 2016 року на виконання умов договору фінансового лізингу позивач перерахував відповідачу грошові кошти у розмірі 31000,00 грн., що підтверджується копією квитанції № 0.0.661505176.1 (а.с.21). Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК України норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Згідно вимог ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа. Яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому вказаним Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими . Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно з п.п. 3, 7 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі. У разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором. За договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно з ч. 2 ст. 806 ЦК України, до договору фінансового лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Частиною 1 ст. 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Строки та порядок сплати лізингових платежів за договором встановлені графіком лізингових платежів, що є додатком № 1 до договору фінансового лізингу. З встановлених по справі обставин вбачається, що умови укладеного між сторонами договору фінансового лізингу є несправедливими, а саме умови вищезазначеного договору передбачають право лізингодавця самовільно змінювати предмет лізингу, в односторонньому порядку розривати договір, не повертаючи позивачу кошти за договором та вилучаючи предмет лізингу, змінювати лізингові та інші обов'язкові платежі тощо. Не відповідає чинному законодавству і визначення ціни договору у національній валюті з подальшим коригуванням ціни залежно від курсу іноземної валюти шляхом включення до договору формули такого корегування. Зазначене положення договору суперечить п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.1998 р. № 1998. Відповідно до ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. За змістом ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена її властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Згідно ст. 682 ЦК України товар повинен мати певну комплектність. Всупереч вимогам діючого законодавства укладений між сторонами договір фінансового лізингу не містить істотної умови щодо його предмету. Предмет лізингу автомобіль ЗАЗ Vida, комплектація: Lux, об'єм двигуну: 1,4/бензин, тип КПП: автомат, привід: 4х2. Привід не визначений індивідуальними ознаками (виробник, колір, наявність пробігу, рік випуску, тощо). Відсутність у договорі індивідуальних ознак предмету лізингу суперечить вимогам ст. 767 ЦК України щодо обов'язку передачі у найм предмета, який відповідає комплектності та стані , який відповідає умовам договору . До істотних умов договору лізингу Закону України «Про фінансовий лізинг» відносить умову про лізингові платежі, які згідно ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним. Умовами спірного договору передбачені такі лізингові платежі, які складаються з: першого лізингового платежу: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи (10% від вартості предмету лізингу ); авансу ціни предмету лізингу (50% від вартості предмету лізингу); комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу); періодичного авансового платежу ціни предметалізингу; другого лізинговогоплатежу: відшкодування частини вартості предмету лізингу; сплата відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплата комісії ( маржі) за супроводження договору. Як вбачається із договірних умов, складові першого лізингового платежу, здійснені позивачем - «комісія за організацію» та «аванс ціни предмету лізингу» - виходять за межі переліку таких платежів, передбачених законом . Таким чином, умови укладеного договору про фінансовий лізинг обмежують права позивача як споживача, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про фінансовий лізинг», ЦК України, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі. У зазначеному договорі звужені обов'язки лізингодавця, передбачені діючим законодавством, виключена його відповідальність за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, значно розширені права лізингодавця, не передбачено його обов'язок надати предмет у стані, який би відповідав його призначенню, не передбачені умови щодо розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача у випадку невиконання зобов'язань відповідачем і відшкодування шкоди, всупереч вимогам діючого законодавства визначено сплату комісійної винагороди у розмірі 10% від вартості предмета договору та авансового платежу. Отже, враховуючи те, що в договорі фінансового лізингу укладеному між позивачем та відповідачем обмежені права позивача, як споживача, передбачені ЗУ «Про захист прав споживача», ЗУ «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, умови договору не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін, його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача, і є несправедливими, а тому є підстави відповідно до вимог ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України та ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визнати договір недійсним в цілому. На підставі ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи вищевикладене, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача сплачену ним суму авансового внеску у розмірі 31000 грн. 00 коп. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1600 грн. 00 коп., 310 грн. 00 коп. суми комісії та витрати на правову допомогу 2000 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved