Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до ФОП [PERSON] , ФОП [PERSON] про визнання договору оренди нежитлового приміщення площею 131 кв.м. за адресою [ADDRESS] , від 12.01.2018 року недійсним. На обґрунтування позовних вимог посилається на ту обставину, що спірне приміщення було придбано в період спільного проживання однією сім`єю в зареєстрованому шлюбі [PERSON] та [PERSON] , є спільною сумісною власністю, проте договір оренди виходить поза межі дрібного побутового, укладений відповідачем без отримання попередньої згоди від позивача, що є порушенням приписів сімейного законодавства. В судовому засіданні позивач та його представник вимогу підтримали і просять задовольнити. Відповідач ФОП [PERSON] та її представник в судовому засіданні позов заперечили, зазначили, що договір оренди було укладено в інтересах сім`ї, під час укладання правочину сторони проживали сім`єю, вели спільне господарство, виховують троє дітей. Жодних підстав визнавати правочин недійсним немає. Пояснили, що позивач був цілковито обізнаний про факт укладання і умови договору, особисто отримав від орендаря ФОП [PERSON] готівкою суму оренди за перший і останній місяці оренди. Відповідач ФОП [PERSON] в судовому засіданні позов заперечила в повному обсязі, підтримала доводи відповідача ФОП [PERSON] . Підтвердила, що позивач був цілковито обізнаний про факт укладання і умови договору, особисто отримав від орендаря - співвідповідача ФОП [PERSON] готівкою суму оренди за перший і останній місяці оренди. Розглянувши матеріали справи Суд встановив наступні обставини. Сторони по справі зареєстрували шлюб 12 січня 2006 року, про що складено актовий запис за № 16, відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , видане 12 січня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України. Під час спільного проживання у сторін народилися діти. Син [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] . Сторони проживають за однією адресою проживання. Означені обствини встановленні рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 березня 2019 року у справі № 607/3240/19, яким шлюб сторін спору було розірвано, й доказуванню не підлягають. Також судом встановлено, що відповідач [PERSON] , згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.04.2015 року, є титульним власником нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] , загальною площею 139, 7 кв.м. Зважаючи на дату набуття співвідповідачки у власність згадуваного вище нежитлового приміщення, і оскільки приміщення було набуте в шлюбі з позивачем, Судом презюмується право спільлної сумісної власності на майно [PERSON] та [PERSON] . Надала, 12 січня 2018 року співвідповідачі уклали між собою спірний договіор оренди нежитлового приміщення площею 131 кв.м. за адресою [ADDRESS] , за умовами якого орендодавець зобов`язався передати орендарю за плату на умовах, визначених даним договором у користування нежитлове приміщення загальною площею 131 кв.м., розташоване в [ADDRESS] з метою використання приміщення під салон краси, терміном на 2 роки (п.5.1. Договору). За користування приміщенням встановлюється щомісячна орендна плата в розмірі 16000 гривень (п.2.1. Договору), котра перераховується (сплачується) орендарем Орендодавцю не пізніше 5 числа місяця в якому приміщення знаходилося в оренді, за виключенням випадків, передбачених п.2.3 Договору (п.2.2.) - протягом трьох банківських днів з моменту підписання сторонами договору , Орендар сплачує орендодавцю орендну плату за перший та останній календарні місяці дії Договору оренди (п.2.3). На обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на ту обставину, що спірне приміщення дійсно було придбане в період спільного проживання однією сім`єю в зареєстрованому шлюбі [PERSON] та [PERSON] , є спільною сумісною власністю, проте договір оренди виходить поза межі дрібного побутового, укладений відповідачем без отримання попередньої згоди від позивача, що є порушенням приписів сімейного законодавства. Відповідач ФОП [PERSON] та її представник в судовому засіданні позов заперечили, зазначили, що договір оренди було укладено в інтересах сім`ї, під час укладання правочину сторони проживали сім`єю, вели спільне господарство, виховують троє дітей. Жодних підстав визнавати правочин недійсним немає. Пояснили, що позивач був цілковито обізнаний про факт укладання і умови договору, особисто отримав від орендаря ФОП [PERSON] готівкою суму оренди за перший і останній місяці оренди. Будучи допитаною, як свідок, [PERSON] додатково суду показала, що спірне приміщення було передане в оренду за цілковитої згоди позивача, з яким, станом на 12.01.2018 року вони жили в злагоді однієї сімєю, чоловік всі умови договору обумовлював особисто за адресою [ADDRESS] за місцезнаходженням ПП Моноліт, керівником якого є позивач, у якого у власності перебуває ще декілька об`єктів оренди, гроші за користування приміщенням забирав собі - зокрема за перший і останній місяці оренди. Окремо свідок показала, що рішення про розірвання шлюбу між нею та позивачем було ухвалене в березні 2019 року, ухвалу про відкриття провадження у справі за її заявою, було постановлено суддею в лютому 2019 року, а відносини сторін спору погіршилися і вони припинили жити сімєю за півроку до дати звернення з позовом про розірвання щлюбу, тобто з осені 2018 року. Відповідач ФОП [PERSON] в судовому засіданні позов заперечила в повному обсязі, підтримала доводи відповідача ФОП [PERSON] . Підтвердила, що позивач був цілковито обізнаний про факт укладання і умови договору, особисто отримав від орендаря - співвідповідача ФОП [PERSON] готівкою суму оренди за перший і останній місяці оренди. З приводу обраного стороною позивача способу захисту шляхом визнання недійсним правочину щодо розпорядженням спільним майном одним з подружжя, за відсутності згоди іншого, Суд зазначає наступне. Перш за все Судом не вирішується питання правомірності укладання та виконання умов спірного договору, котрий є господарським і укладений між двома суб`єктами підприємницької діяльності. Предметом судового розгляду є надання оцінки чи не було порушене право майнове право одного з подружжя діями іншого, котрий уклав правочин щодо цінного майна, за, начебто відсутності згоди іншого з подружжя. І саме станом на дату вчинення спірного правочину. В постанові від 12.10.2016 року у справі №522/2038/14, вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходила з такого. «…Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя…» Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 31 Цивільного кодексу України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Згідно з ч.3 ст. 82 ЦК України, обставини, визнані судом загально відомими, не потребують доказування. Як вбачається із договору оренди від 12 січня 2018 року, обєктом оренди є нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] , загальною площею 139, 7 кв.м., котре було обтяжене іпотекою за договором від 18.03.2011 року на суму 187273, 24 доларів США, що, на переконання суду, засвідчує про високу вартість об`єкта нерухомості, а отже договір виходить за межі дрібного побутового. Поряд з тим, як зазначено вище в правовій позиції ВС, законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя; вийнятково у разі доведення зацікваленою особою і якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя, потенційно правочин може бути визнано недійсним. За правилами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини. На які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; відтак обов`язок доказування недобросовісності дій співвідповідачів, покладається саме на позивач. Суд наголошує, що належними, допустимими та достатніми доказами позивач [PERSON] не довів суду, що станом на дату укладання правочину від 12.01.2018 року, його, на той час дружина [PERSON] , з котрою позивач проживав в шлюбі, вів спільне господарство та був пов`язаний особистими немайновими стосунками, спільно виховував трьох малолітніх дітей, уклала спірний правочин не в інтересах сімї. Окрім цього позивачем також не доведені будь якій недобросовісні дії співвідповідачів, укладанням договору оренди, умисно направлені на порушення якихось його майнових прав, як іншого з подружжя. Окрім цього Суд наголошує на наступному. Розпорядженням є можливість власника речі визначати її фактичну і юридичну долю. Одна з трьох класичних правомочностей власника (поряд з володінням і користуванням) Визначення фактичної долі речі полягає в можливості зміни її фізичної суті аж до повного знищення. Юридична доля речі може бути визначена шляхом передачі права власності іншій особі або шляхом відмови від права на річ. Право розпорядження в об`єктивному розумінні є сукупністю правових норм, з допомогою яких закріплюється можливість визначити юридичну чи фактичну долю речі (майна). Право розпорядження реалізується через припинення або обмеження належного суб`єктові права власності. Наприклад, продаж, дарування, вчинення заповіту або навіть знищення майна. Поряд з цим право оренди нерухомого майна (параграф 4 гл.58 розділу ІІІ ЦК України), не передбачає вилучення майна з власності особи чи зміни фізичної суті речі (об`єкта нерухомості), аж до її знищення; з огляду на таке, на переконання Суду відсутні підстави вважати, що з метою передачі спільного майна в оренду одним з подружжя, необхідна згода іншого, і відсутність такої згоди може бути підставою визнання правочину недійсним. У випадку передачі речі в оренду, один з подружжя вправі передувати на половину отриманої іншим з подружжя, суми орендної плати.

Outcome: dismissed