Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» про припинення трудових відносин. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, що 17.01.2005 р. він уклав трудовий договір на невизначений строк з Державним проектним інститутом «Запоріжцивільпроект», який в подальшому був перейменований в Державне підприємство «Запоріжцивільпроект». Позивач був прийнятий на досаду інженера по організації експлуатації і ремонту, укладення трудового договору було оформлено наказом № 8-к від 17.01.2005 р. З 12.10.2009 року позивач перебуває на посаді заступника директора з господарських питань Державного підприємства «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» на підставі наказу № 184/09к від 12.10.2009 p., що відображено у трудовій книжці Позивача. Факт укладення трудового договору і наявності трудових правовідносин між Позивачем та Відповідачем також підтверджується трудовою книжкою Позивача. У Відповідача мається заборгованість перед Позивачем по заробітній платі, що підтверджується судовими наказами Жовтневого районного суду м. Запоріжжя а саме: № 2-н/331/608/2013 від 09.10.2013 року, № 2-н/331/683/13 від 14.02.2013 року; № 2-н/331/884/13 від 12.12.2013 року; № 2-н/331/125/14 від 05.02.2014 року; № 2-н/331/293/14 від 14.03.2014 року; № 2-н/331/102/14 від 05.03.2014 року; № 2-н/331/573/14 від 21.05.2014 року; № 2-н/331/1327/14 від 09.09.2014; № 2-н/331/1507/14 від 19.12.2014 року; № 2-н/331/1618/15 від 15.01.2015 року; № 2-н/331/273/15 від 03.02.2015 року; № 2- н/331/61/15 від 17.01.2015 року; № 2-н/331/147/15 від 20.02.2015 року; № 2-н/331/221/15 від 06.03.2015 року; № 2-н/331/67/2018 від 05.04.2018 року; № 2-н/331/99/2018 від 16.04.2018 року; № 2- н/331/100/2018 від 16.04.2018 року. Грошові кошти за вказаними судовими наказами не стягнуті, заборгованість по заробітній платі залишилась несплаченою. 09.11.2018 р. позивач, у складі групи осіб - працівників відповідача, звернувся з заявою до Головного управління Держпраці в Запорізькій області, в якій містилась скарга на дії Відповідача, що порушують трудові права працівників, а також вимога про проведення позапланової перевірки відповідача. Головне управління Держпраці в Запорізькій області, у відповідь на заяву від 09.11.2018 p., листом вих. № 08/02.8-05/9823 від 13.12.2018 р. повідомило заявників, що фахівцями головного обласного управління неодноразово було здійснено спроби провести заходи державного контролю відповідача, але за його адресою відсутні ознаки господарської діяльності господарюючого суб`єкта та посадові особи, а на телефони, зазначені в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ніхто не відповідає. Оскільки відповідач порушує трудові права позивача, не нараховує та не виплачує йому заробітну плату, він прийняв рішення звільнитися за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 Кодексу Законів про працю України. 16.12.2019 р. за допомогою спецзв`язку він направив Відповідачу відповідну заяву про звільнення з вказаної підстави. Надіслання заяви про звільнення від 16.12.2019 р. підтверджується фіскальним чеком Запорізького обласного вузлу спецзв`язку (ЗОВСЗ) від 16.12.2019 p., а також реєстром спецвідправлень від 16.12.2019 р. Вказане поштове спецвідправлення позивача від 16.12.2019 р. з вкладеною заявою про звільнення від 16.12.2019 р. відповідачем не отримувалось і було повернуто позивачу. Крім того, 11.01.2021 р. за допомогою спецзв`язку він повторно направив Відповідачу заяву про звільнення з вказаної підстави. Надіслання заяви про звільнення підтверджується фіскальним чеком Запорізького обласного вузлу спецзв`язку (ЗОВСЗ) від 19.01.2021 p., а також реєстром спецвідправлень від 19.01.2021 р. Вказане поштове спецвідправлення позивача від 19.01.2021 р. з вкладеною заявою про звільнення відповідачем не отримувалось, оскільки отримувач відсутній і було повернуто позивачу. На момент подання цієї позовної заяви, відповідач фактично відсутній за місцезнаходженням, яке зазначено в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, будівля, в якій формально розміщений Відповідач, знаходиться в стані руйнації. Телефонні номери відповідача, які зазначені в цьому ж Реєстрі, не належать Відповідачу або не працюють, відповідач не здійснює ніякої господарської діяльності, керівні органи відповідача не виконують жодних функцій та повноважень, які визначені законодавством і статутом, його майном ніхто не опікується. Наймані працівники не допускаються до роботи, відповідач не подає податкову, фінансову та статистичну звітність, не нараховує та не виплачує працівникам заробітну плату. Відповідач не нараховує та не виплачує податки та єдині внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. В той же час, позивач досі знаходиться у трудових правовідносинах з відповідачем, не звільнений з займаної посади, інформація про звільнення позивача не внесена до його трудової книжки, а також не подавалась у складі обов`язкової звітності до Державної Фіскальної Служби України чи Державної Податкової Служби України. З наказом про звільнення позивач не ознайомлювався. Будь-які належні докази звільнення позивача у відповідача відсутні. Відповідач, в свою чергу, зловживаючи наданими йому правами роботодавця, не реагує на законні заяви та звернення позивача про звільнення, чим порушує права останнього на звільнення та вільний вибір праці, що охороняються Конституцією України і Законами України. З урахуванням всіх перелічених вище обставин, позивач втратив матеріальну, професійну та будь-яку іншу особисту зацікавленість у перебуванні в трудових відносинах з відповідачем внаслідок систематичного порушення останнім трудових прав позивача. В той же час, формальна наявність трудових правовідносин між позивачем та відповідачем, а також відсутність у позивача можливості звільнитися за власним бажанням, заважає позивачу повноцінно працевлаштуватися на інше основне місце роботи, тобто в повній мірі реалізувати своє конституційне право на працю. Вказане, зокрема, обумовлюється тим, що трудова книжка позивача знаходиться у відповідача. Посилаючись на вищенаведені обставини, позивач [PERSON] просить суд припинити трудові відносини між ним і Державним підприємством «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» на підставі ч. 1 ст. 38 Кодексу Законів про працю України. Стягнути з відповідача на його користь судовий збір в сумі 908 грн. 00 коп. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2021 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Справу призначено у підготовче судове засідання на 18.05.2021 року на 10 год. 00 хв. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2021 року справу призначено до судового розгляду на 29.09.2021 року на 08 год. 50 хв. В судове засідання позивач [PERSON] не з*явився. Надав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив позов задовольнити та винасти заочне рішення по справі. Відповідач ДП «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» було належним чином повідомлено про час та місце судових засідань. Представник відповідача у судові засідання призначені на 18.05.2021, 09.09.2021 р. та 29.09.2021 року не з*явився, про причину неявки суд не повідомив. Згідно зі ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином, повідомлений про дату, час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За клопотанням позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку із неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого пристрою не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Фактичні обставини справи підтверджуються належним чином завіреними копіями письмових доказів, вивчених та оголошених в судовому засіданні: наказом № 8-к від 17.01.2005 р. про прийняття [PERSON] на роботу; копією трудової книжки [PERSON] із записом про прийняття на роботу в ДП «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект», а також переведенням його на посаду заступника директора з господарських питань, судовим наказом Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05.04.2018 р. по цивільній справі № 331/2758/18 (провадження № 2-н/331/67/2018); судовим наказом Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16.04.2018 р. по цивільній справі № 331/2822/18 (провадження № 2-н/331/99/2018); листом вих. № 08/02.8-05/9823 від 13.12.2018 р. Головного управління Держпраці в Запорізькій області, у відповідь на заяву від 09.11.2018 p.; фіскальним чеком Запорізького обласного вузлу спецзв`язку (ЗОВСЗ) від 11.01.2021 p., реєстром спецвідправлень від 11.01.2021 р., копіями поштових відправлень відповідачу кореспонденції. Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Конституційний Суд України у своїх рішеннях № 14-рп/2004 від 07.07.2004 p., № 8-рп/2007 від 16.10.2007 р. та № 2-рп/2008 від 29.01.2008 р. зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Реалізація права громадянина на працю здійснюється шляхом укладення ним трудового договору і виконання кола обов`язків за своєю спеціальністю, кваліфікацією або посадою, яка передбачається структурою і штатним розписом підприємства, установи чи організації. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 Кодексу Законів про працю України, однією з підстав припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст. ст. 38, 39 КЗпПУ). Відповідно до ч. 1 ст. 38 Кодексу Законів про працю України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за 2 (два) тижні. Відповідно до ч. 3 ст. 38 Кодексу Законів про працю України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Оцінюючи здобуті в судовому засіданні докази як окремо, так і у їх взаємному зв`язку, суд дійшов висновку про те, що відповідачем ДП «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» допущено зловживання правами роботодавця, внаслідок чого порушено конституційне право позивача [PERSON] на вільний вибір праці, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Питання про судові витрати слід вирішити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved