Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення грошових коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08.12.2015 року у справі № 754/9958/15-ц [PERSON] , [INFO] , визнано недієздатною. Цим же Рішенням суду призначено опікунами над нею [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . У вказаному рішенні суду зазначено, що [PERSON] страждає стійким хронічним психічним розладом у вигляді шизофренії параноїчної форми і за своїм психічним станом не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. [PERSON] вже тривалий час є інвалідом ІІ групи (в 1996 році переведена на ІІ групу інвалідності, у 2005 році - ІІ група інвалідності встановлена безстроково з висновком про непридатність до регулярної професійної праці), про що свідчать Довідка до Акту огляду МСЕК № 005547 від 04.04.2005 р. та Посвідчення пенсіонера № [NUMBER] , видане Ватутінським райсоцзабезом м. Києва. Причиною її інвалідності є хронічне психічне захворювання, в зв`язку з яким вона вже більше 20-ти років перебуває на обліку в Диспансерному відділенні № 1 Київської міської психоневрологічної лікарні № 2. Наявність хронічного психічного захворювання у [PERSON] призводить до того, що вона не може усвідомлювати і аналізувати значення своїх дій та їх наслідків, як по відношенню до себе, так і до членів своєї сім`ї. [PERSON] , будучи непрацюючим пенсіонером, маючи пенсію в розмірі 1 254,55 грн на місяць, при корисливому потуранні менеджерів Київського відділення № 20 ПАТ «Дельта Банк», 23.01.2014 р. внесла до каси банку грошові кошти в розмірі 1 849,60 грн, які згідно квитанції № 31154007 від 23.01.2014 р., нібито зараховані на картковий рахунок № [NUMBER] за договором № 009-29153-041213 від 04.01.2013 р., а вже 12.02.2014 р. внесла до каси банку грошові кошти у сумі 2 042,00 грн, які згідно квитанції № 31890270 від 12.02.2014 р., нібито зараховані на картковий рахунок № [NUMBER] за договором № 006-29153-280114 від 28.01.2014 р. [PERSON] договорів за вище вказаними реквізитами з ПАТ «Дельта Банк» не укладала, і відповідно, належним чином підписаних договорів на паперових носіях на руки не отримувала. Згідно квитанцій №№ 31154007, 31890270 загальна сума грошових коштів, сплачених за цими, не підписаними [PERSON] , договорами складає 3 891,60 грн. Позивач просить стягнути на його користь, в інтересах підопічної [PERSON] , стягнути з ПАТ «Дельта Банк» безпідставно сплачені кошти в розмірі 3 891,60 грн. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.11.2016 року відкрито провадження у справі. Запропоновано відповідачу подати заперечення проти позову. Судове засідання призначено на 17.01.2017 року. 17.01.2017 року судове засідання знято з розгляду, у зв`язку із перебуванням судді в колегіальному розгляді кримінального провадження, судове засідання відкладено на 15.03.2017 року. 20.01.2017 року на адресу суду надійшли заперечення від представника відповідача Павленка О.В. , в яких він заперечує проти задоволення позову в повному обсязі. 15.03.2017 року за клопотанням позивача в судовому засідання оголошено перерву до 28.04.2017 року. 12.04.2017 року на адресу суду надійшли заперечення Позивача проти доводів, викладених у заперечення Відповідача проти позову. 28.04.2017 року за клопотанням позивача про витребування доказів в судовому засідання оголошено перерву до 19.07.2017 року. 19.07.2017 року судове засідання знято з розгляду, у зв`язку із перебуванням судді в іншому провадженні, перерву продовжено до 14.08.2017 року. 14.08.2017 року судове засідання знято з розгляду, у зв`язку із перебуванням судді в іншому провадженні, перерву продовжено до 12.09.2017 року. 12.09.2017 року судове засідання знято з розгляду, у зв`язку із перебуванням судді у відпустці, перерву продовжено до 13.11.2017 року. 13.11.2017 року в судовому засіданні для повторного сповіщення відповідача оголошено до 13.12.2017 року. 13.12.2017 року в судовому засіданні для повторно направлення запиту про витребування доказів оголошено до 16.02.2018 року. 16.02.2018 року судове засідання знято з розгляду, у зв`язку із перебуванням судді в іншому провадженні, перерву продовжено до 05.04.2018 року. 05.04.2018 року судове засідання знято з розгляду, у зв`язку із перебуванням судді в іншому провадженні, перерву продовжено до 16.05.2018 року. 16.05.2018 року судове засідання знято з розгляду, у зв`язку із перебуванням судді в іншому провадженні, перерву продовжено до 02.07.2018 року. 02.07.2018 року судове засідання знято з розгляду, у зв`язку із перебуванням судді в іншому провадженні, перерву продовжено до 06.09.2018 року. 06.09.2018 року судове засідання знято з розгляду, у зв`язку із зайнятістю судді в розгляді клопотань, що надійшли від органів досудового розслідування, перерву продовжено до 24.10.2018 року. 24.10.2018 року судове засідання знято з розгляду, у зв`язку із перебуванням судді у відпустці, перерву продовжено до 11.12.2018 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11.12.2018 року провадження у справі зупинено до набрання рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28.11.2018 року у справі № 754/11948/15-ц законної сили. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.08.2019 року провадження у справі поновлено, судове засідання призначено на 04.11.2019 року. В судове засідання Позивач не з`явився, був оповіщений належним чином, про день та час розгляду справи повідомлявся за останнім відомим місцем проживання. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За загальним правилом статтею 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов?язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08.12.2015 року у справі № 754/9958/15-ц [PERSON] , [INFO] , визнано недієздатною. Цим же Рішенням суду призначено опікунами над нею [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . У вказаному рішенні суду зазначено, що [PERSON] страждає стійким хронічним психічним розладом у вигляді шизофренії параноїчної форми і за своїм психічним станом не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. [PERSON] вже тривалий час є інвалідом ІІ групи (в 1996 році переведена на ІІ групу інвалідності, у 2005 році - ІІ група інвалідності встановлена безстроково з висновком про непридатність до регулярної професійної праці), про що свідчать Довідка до Акту огляду МСЕК № 005547 від 04.04.2005 р. та Посвідчення пенсіонера № [NUMBER] , видане Ватутінським райсоцзабезом м. Києва. Причиною її інвалідності є хронічне психічне захворювання, в зв`язку з яким вона вже більше 20-ти років перебуває на обліку в Диспансерному відділенні № 1 Київської міської психоневрологічної лікарні № 2. Наявність хронічного психічного захворювання у [PERSON] призводить до того, що вона не може усвідомлювати і аналізувати значення своїх дій та їх наслідків, як по відношенню до себе, так і до членів своєї сім`ї. [PERSON] , 23.01.2014 р. внесла до каси банку грошові кошти в розмірі 1 849,60 грн, які згідно квитанції № 31154007 від 23.01.2014 р., зараховані на картковий рахунок № [NUMBER] за договором № 009-29153-041213 від 04.01.2013 р., а вже 12.02.2014 р. внесла до каси банку грошові кошти у сумі 2 042,00 грн, які згідно квитанції № 31890270 від 12.02.2014 р., зараховані на картковий рахунок № [NUMBER] за договором № 006-29153-280114 від 28.01.2014 р. (а.с. 19-20). Згодом, ще формально дієздатна [PERSON] , побачила в квитанціях №№ 31154007, 31890270 невідповідність у реквізитах договорів, про що 27.11.2014 р. подала на ім`я голови Ради Директорів ПАТ «Дельта Банк» Поповій О.Ю. заяву (вх. № 2622359 від 27.11.2014 р.) з проханням розібратись в ситуації, виправити технічну помилку і зарахувати сплачені кошти загальною сумою 3891,60 грн на картковий рахунок № [NUMBER] за діючим договором № 008-29002-180214 від 18.02.2014 р.(а.с 18). Відповідно листа начальника Управління з розвитку комунікацій та після продажного обслуговування клієнтів Департаменту клієнтської підтримки ПАТ «Дельта Банк» Чистякової М. О. (вих. № 05-2622359/1 від 25.12.2014 р. ) з додатками у вигляді виписки по рахунку приватного клієнта № 408996-2014/1125, розрахунковий період з 04.12.2013 по 25.12.2014, виписка по рахунку приватного клієнта № 019991-2015/122, розрахунковий період з 28.01.2014 по 25.12.2014 р., з якою вбачається , що [PERSON] надала ПАТ «Дельта Банк» заяви (оферти), які були акцептовані і на підставі яких були укладені Договори № 009-29153-041213 від 04.12.2013 р. і № 006-29153-280114 від 28.01.2014 р. (а.с. 21-23). Після важкого загострення у [PERSON] . хронічної психічної хвороби у липні 2015 року близьким родичам [PERSON] стало відомо про її відносини з ПАТ «Дельта Банк» через знайдений впорядкований документальний архів, який вона приховувала від сторонніх. [PERSON] , на підставі довіреності нотаріальної довіреності від [PERSON] , 25.08.2015 р. подав заяву на ім`я керівника тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. (вх.. № 3069013 від 25.08.2015 р.) з проханням надати документальні підтвердження фактів укладення двох вищезазначених договорів між Банком та [PERSON] (а.с. 25). Відповідно листа начальника Відділу забезпечення клієнтської підтримки Управління з розвитку комунікацій та після продажного обслуговування клієнтів Департаменту клієнтської підтримки ПАТ «Дельта Банк» Сичевської Ю.К. (вих. № 05-3069013 від 09.09.2015 р.) запитувані документи знаходяться в матеріалах кредитних справ, перевіряються Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, тому задоволення клопотання [PERSON] щодо видачі запитуваних документів, станом на поточну дату не вбачається можливим (а.с. 26). [PERSON] , на підставі довіреності нотаріальної довіреності від [PERSON] , 22.03.2016 р. повторно подав заяву на ім`я керівника тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. (вх. № 3069013 від 25.08.2015 р.) з проханням надати документальні підтвердження фактів укладення двох вищезазначених договорів між Банком та [PERSON] (а.с. 27). Відповіді на зазначену заяву [PERSON] не отримав. 26.05.2018 р. [PERSON] , в інтересах підопічної [PERSON] , подав заяву на ім`я керівника тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. (вх. № 514 від 26.05.2015 р.) про організацію повернення з боку ПАТ «Дельта Банк» на користь недієздатної особи [PERSON] неправомірно отримані від неї кошти в розмірі 3 891,60 грн, а також письмово повідомити про порядок, час і місце повернення грошових коштів(а.с. 28-29). Відповіді на зазначену заяву [PERSON] не отримав. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. У правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-122цс14 викладено наступне: «Відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому». Згідно з ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У постанові Верховного Суду України № 14/130 від 24 січня 2006 року зазначено: «Апеляційний суд дійшов вірного висновку про застосування ст. 1048 ЦК України до спірних правовідносин в частині нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами, оскільки між сторонами відсутні договірні правовідносини і розмір проценту не встановлено». Судом із наданих представником відповідача запереченнях вбачається, що між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» було укладено кредитний договір № 009-29153-041213 від 04.12.2013 року та кредитний договір № 006-29153-280114 від 28.01.2014 року (а.с. 43-56). Протягом дії Кредитних договорів [PERSON] знімалися та вносилися кошти, що підтверджується виписками по вказаних рахунках (а.с. 57-58). На підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02.10.2015 року № 181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» делегування повноважень ліквідатору банку» та постанови Правління Національного Банку України від 02.10.2015 року № 664 « Про відкликання банківської ліцензії» ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», в АТ «Дельта Банк» починаючи з 05.10.2015 року, відкрито ліквідаційну процедуру. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Таким чином, Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним законом, який регулює процедуру здійснення ліквідації у неплатоспроможному банку (в тому числі і у АТ «Дельта Банк», а також положення якого застосовуються та є обов`язковими для всіх вкладників, котрі уклали або на або на користь яких укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або котрі є власниками іменного депозитного сертифіката. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитором банку є юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоггги до боржника щодо його майнового зобов`язання. Пунктом 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. За змістом ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. Стаття 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначає ерговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів. Кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, інвестування тимчасово вільних коштів банку в державні цінні папери, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів за умови достатності коштів для забезпечення процедури ліквідації в такій черговості: 1) зобов`язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров`ю громадян; 2) грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов`язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; 3) вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом; 4) вимоги вкладників - фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов`язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом; 5) вимоги Національного банку України, що виникли в результаті зниження вартості застави, наданої для забезпечення кредитів рефінансування, а також для забезпечення повернення банкнот і монет, переданих Національним банком України на зберігання та для проведення операцій з ними; 6) вимоги фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов`язаними особами банку, платежі яких або платежі на ім`я яких заблоковано; 7) вимоги інших вкладників, які не є пов`язаними з банком особами, юридичних осіб - клієнтів банку, які не є пов`язаними з банком особами; 8) інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом; 9) вимоги кредиторів банку (фізичних осіб, у тому числі фізичних осіб - підприємців, а також юридичних осіб), які є пов`язаними особами банку; 10) вимоги за субординованим боргом. Відкликання банківської ліцензії відповідача та ініціювання процедури ліквідації як юридичної особи,зумовило для позивача настання відповідних наслідків, зокрема, виникнення спеціальної процедури заявлення майнових вимог банку та їх задоволення в порядку черговості, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно частин першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, від 10.02.2010 р. § 58). На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов до висновку, що вимоги Позивача не знайшли свого підтвердження, отже у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed