Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-02 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати незаконною відмову державного нотаріуса Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області від 09.08.2013р. у вчиненні нотаріальної дії з підстав, вказаних у ній; зобов'язати відповідача провести нотаріальні дії та видати позивачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 2/9 частини житлового будинку [ADDRESS], після смерті [PERSON] Позов обґрунтований тим, що після смерті чоловіка позивача [PERSON] відкрилась спадщина, яка складалась у тому числі із житлового будинку [ADDRESS]. За життя [PERSON] склав заповіт, за яким заповідав все своє майно своїй дружині [PERSON], позивачу по справі. Іншим спадкоємцем померлого була його мати [PERSON], яка мала право на обов'язкову частку у спадщині в зв'язку з непрацездатністю. Позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 7/9 частин вказаного житлового будинку. Мати померлого подала заяву про прийняття обов'язкової частки у спадщині, однак із заявою про видачу свідоцтва до нотаріальної контори не зверталась та право власності на нерухоме майно не зареєструвала. Оскільки [PERSON] не зареєструвала своє право власності на частину житлового будинку, а позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом, вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину у вигляді 2/9 частин вказаного вище житлового будинку, яка залишилась, на думку позивача, відкритою, однак нотаріусом їй було відмовлено, про що винесено відповідну постанову. Вважаючи відмову нотаріуса неправомірною, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні позивач поданий позов підтримала та просила його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала та пояснила, що постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії винесена у відповідності із законом. Обов'язкова частка у спадщині була прийнята матір'ю померлого, про що свідчить відповідна заява у спадковій справі. Разом із тим, може бути розподілена між спадкоємцями частка спадщини, яка не прийнята спадкоємцем. Враховуючи, що спадкоємець обов'язкової частки спадщину прийняла, а право подання заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину не обмежено будь-яким строком, представник відповідача вважає що позов не підлягає задоволенню. Під час судового розгляду судом встановлено наступне. [PERSON] помер [INFO]., що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER]. За життя [PERSON] був складений заповіт від 04.10.1996 р., згідно якого він заповідав все своє майно [PERSON], позивачу по справі. Позивач спадщину після смерті чоловіка прийняла та їй було видано свідоцтво про право на спадщину, яка складається з 7/9 частин житлового будинку [ADDRESS]. Крім позивача спадщину після смерті [PERSON] прийняла його мати [PERSON], про свідчить її заява, подана до Другої харківського району державної нотаріальної контори 24.12.1997р. Заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину [PERSON] не подавала. Згідно з положеннями ст. ст. 548, 549, 554 ЦК УРСР (норми, які діяли на час відкриття спадщини) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. В статті 553 ЦК УРСР зазначено, що спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, прийняття спадщини є правом спадкоємця, реалізація якого залежить виключно від його власного волевиявлення. Судом встановлено, що [PERSON], мати померлого [PERSON], реалізувала своє право на прийняття обов'язкової частки у спадщині після смерті сина та подала відповідну заяву до нотаріальної контори. Згідно ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК УРСР в разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Таким чином, перерозподілена між спадкоємцями може бути тільки та частка спадщини, яка не прийнята спадкоємцем за заповітом або за законом, а не та, на яку не отримано свідоцтво про право на спадщину. Враховуючи, що мати померлого [PERSON] прийняла спадщину згідно з положеннями ЦК УРСР, який не пов'язував виникнення права власності на нерухоме майно із державною реєстрацією такого права, суд вважає, що вона набула право власності на 2/9 частини житлового будинку [ADDRESS]. Таким чином підстави для перерозподілу спадщини, на яку не було видано свідоцтво про право на неї, відсутні. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що а ні ЦК УРСР, а ні ЦК України не передбачено строку для подання заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, а також наслідків не подання такої заяви. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України. Виходячи з викладеного, судом встановлено, що відмова нотаріуса у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом є законною, а тому в задоволенні позову належить відмовити. При відкритті провадження за заявою позивача сплату судового збору було відстрочено до прийняття рішення по справі, тому, з урахуванням положень ст.ст. 82, 88 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з позивача на користь держави.

Outcome: approved