Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 29.09.2016 року між ним та ПАТ «Ідея Банк» був укладений кредитний договір №М01.225.72321, за умовами якого банк надав позивачу кредит на поточні потреби в сумі 29999 грн., зі сплатою 24,9900% річних від залишкової суми кредиту та строком повернення до 29.09.2019 року. Позивач наполягав, що вказаний кредит є саме споживчим кредитом, а тому відносини сторін даного договору врегульовані ЗУ «Про захист прав споживачів». Пунктом 1.4 вказаного договору передбачено плату за обслуговування кредитної заборгованості, в терміни та в розмірах визначених згідно п. 6.1 вказаного договору. Позивач вважає такі умови договору такими, які порушують норми чинного законодавства та його права, а тому, посилаючись також на правову позицію Верховного Суду України, яка висловлена в Постанові від 16 листопада 2016 року по справі №6-174 цс16, просив суд визнати недійсною умову п. 1.4 вказаного кредитного договору та зобов'язати відповідача здійснити перерахунок здійснених з часу укладення кредитного договору платежів, зарахувавши ним сплачену суму цих платежів з погашення заборгованості за комісією в рахунок інших обов'язкових платежів., що передбачені умовами даного кредитного договору. Позивач звернувся до суду із відповідною заявою згідно якої просив справу провести в порядку спрощеного позовного провадження, за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав у повному обсязі. Представник відповідача направив до суду відзив на позов, відповідно до якого позовні вимоги не визнав та наполягав, що оскільки в оспорюваному договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена не за формулою із змінними величинами, а відображена чітко визначеною фіксованою сумою, то така умова не суперечить ні нормам ЗУ «Про захист прав споживачів» на ЗУ «Про банки та банківську діяльність». Окрім того відповідач наполягав, що позивач під час укладення вказаного кредитного договору ознайомлювався із його текстом та змістом в цілому, в тому числі з Графіком щомісячних внесків, жодних заперечень щодо його змісту не висловлював, а сам зміст договору жодним чином не порушує його прав та інтересів, а тому, посилаючись на практику ВСУ, яка викладена в постановах від 12.09.2012 року №6-80цс12 та від 25.09.2013 року №6-80цс13, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Розгляд справи просив проводити за його відсутності. Відповідно до п. 9 Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу Суд вивчивши матеріали справи, враховуючи клопотання сторін по справі про розгляд справи за їх відсутності, вважає за можливе розглянути вказану справу у порядку спрощеного позовного провадження за правилами ст. 279 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення вказаного позову в повному обсязі у зв'язку із наступним. Як вбачається із матеріалів справ та сторонами не заперечується 29.09.2016 року між позивачем та ПАТ «Ідея Банк» був укладений кредитний договір №М01.225.72321, за умовами якого банк надав позивачу кредит на поточні потреби в сумі 29999 грн., зі сплатою 24,9900% річних від залишкової суми кредиту та строком повернення до 29.09.2019 року. Як вбачається із п. 1.1 вказаного кредитного договору банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 29990 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності) , а позичальник зобов'язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами ( процентами та сплатою за обслуговування кредитної заборгованості) і комісіями згідно з умовами цього договору. Умовами п. 1.4 вказаного вище договору передбачено, що за обслуговування кредиту банком позивач сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно п. 6.1 договору, який в свою чергу містить графік щомісячних платежів за кредитним договором - комісію. Як вбачається судом із вказаного графіку позивачу за період з 01.11.2016 року по 29.09.2019 року необхідно сплатити вказаної комісії в розмірі 22685 грн. 72 коп. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч.1ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6ст. 203 цього Кодексу. За положеннями ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У справі, яка розглядається, судом встановлено, що Кредитний договір укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Аналіз умов вказаного кредитного договору дає підстави суду прийти до висновку, що даний кредит є споживчим, а тому для врегулювання даних правовідносин слід застосовувати ЗУ «Про захист прав споживачів» ( у редакції, яка була чинною на момент укладення вказаного договору). За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року № 6-1746 цс. Так відповідач, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за обслуговування кредиту банком, що є незаконним та не відповідає вимогам справедливості та суперечить ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Тим більше, що сума, яка нарахована банком до сплати за таке обслуговування майже дорівнює сумі, яку позивач отримав в кредит. За таких обставин кредитний договір в частині встановлення щомісячної комісії за фактичне управління кредитом слід визнати недійсним. Разом з тим, згідно положень статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. У зв'язку із вказаним належить визнати недійною з моменту укладення договору умову п. 1.4 вказаного кредитного договору від 29.09.2016 року, за якою передбачено, що за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно позичальник сплачує платежі, які визначені згідно графіку щомісячних платежів, а також визнати недійсною п. 6.1 вказаного договору в частині визначеної в даному графіку комісії , що підлягає до сплати, яка визначена позивачем в позовних вимогах, досліджена судом в с удовому засіданні та сумнівів у собі не викликає. Судом також встановлено, що починаючи з 01.11.2016 року позивач сплатив коштів на погашення кредитної заборгованості в сумі 20847 грн., що стверджується відповідними платіжними документами, які додані до матеріалів справи. З матеріалів справи вбачається, що із цієї суми плата за обслуговування кредитної заборгованості становить 11056,61 грн. Тому як наслідок визнання недійсним умов кредитного договору в частині визначення плати за обслуговування кредитної заборгованості належить зобов'язати відповідача здійснити перерахунок здійснених з часу укладення вказаного договору платежів та зарахувати сплачену позивачем суму в рахунок інших обов'язкових платежів, що передбачені умовами вказаного кредитного договору, що на думку суду буде повністю відповідати нормам чинного законодавства. Задовольняючи позов суд враховує, що позивач від сплати судового збору звільнений на підставі ЗУ «Про захист прав споживачів», а тому на підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути судовий збір із відповідача. На підставі зазначеного та

Outcome: approved