Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 01.04.2020 між сторонами по справі було укладено договір позики, за яким позивач передав у власність відповідача грошові кошти в розмірі 3000 доларів США, а відповідач зобов`язувався повернути кошти до 01.06.2020. На підтвердження укладення вказаного договору та його умов відповідачем було представлено позивачу розписку про одержання ним грошових коштів в розмірі 3000 доларів США, а також встановлено кінцевий термін їх повернення до 01.06.2020. Проте, відповідач в порушення вимог чинного законодавства та прийнятих по договору зобов`язань у строки обумовлені договором заборгованість за договором не повернув. У зв`язку з чим на момент звернення до суду з вказаним позовом у відповідача перед позивачем виникла заборгованість у розмірі 3000 доларів США. Таким чином, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. У судові засідання, призначене на 14.09.2020 о 10 год 00 хв, 06.10.2020 о 09 год 30 хв, 02.11.2020 о 12 год 30 хв сторони не з`явилися, хоча були судом повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи. Однак, позивач раніше надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність та у відсутність його представника, у якій позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Згідно із ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відтак, дослідивши наявні матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України). Положенням ч.3 ст. 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Відповідно до ч.1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно з ч.ч. 1,4 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Положеннями ч.ч.1-2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У свою чергу Верховним Судом України у своїй постанові від 18.09.2013 року у цивільній справі №6-63цс13 висловлена правова позиція, відповідно до змісту якої письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмету позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Крім цього, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 року по справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. У постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі № 143/280/17, провадження № 61-33033св18, додатково звернуто увагу судів на те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу (постанова Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 483/1953/16-ц, провадження № 61-33891св18). У матеріалах справи наявний оригінал розписки від 01.04.2020 (а.с.73), що підтверджує факт передачі грошової суми у розмірі 3000 доларів США позичальнику та наявність боргу. При цьому, у вказаній розписці від 01.04.2020 встановлено кінцевий строк повернення коштів - 01.06.2020. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). При цьому відповідно до\~ статті 192 ЦК України \~іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею\~ 193, частиною четвертою статті\~524 ЦК України,\~Законом України від 16.04.1991 №959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність»,\~Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»,\~Законом України від 23.09.1994 №185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому\~як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої\~статті 1046 ЦК України, а також частини першої\~статті 1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника\~є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Вищевикладена позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у своїй постанові від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц. А тому, у зв`язку з тим, що у спірному договорі позики від 01.04.2020 зобов`язання виражене у валюті доларах США, а грошовий еквівалент, тобто сума коштів у національній валюті України, не визначався, вказаним договором не встановленого іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України гривні, правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу за офіційним курсом НБУ не вбачається. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України). Відповідач заперечень щодо обгрунтованості, співмірності та розумності витрат на професійну правову допомогу, заяв про зменшення їх розміру не подавав. Хоча, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6 ст.137 ЦПК України). Вказане узгоджується\~із правовою\~позицією,\~висловленою у\~додатковій постанові\~Великої Палати\~Верховного Суду\~від 19\~лютого 2020\~року у\~справі №755/ 9215/15-ц. Таким чином, в силу п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн 00 коп, що підтверджується договором про надання правової допомоги адвокатом від 03.06.2020 (а.с.16), ордером від 03.06.2020 (а.с.17), актом приймання-передачі виконаних робіт від 12.06.2020 (а.с.20), прибутковим касовим ордером №4 від 12.06.2020 (а.с.21). На підставі викладеного,

Outcome: approved