Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Автокредит Плюс» про захист прав споживачів. Свої вимоги обгрунтовує тим, що між ним та ТОВ «Автокредит Плюс» укладено заяву про приєднання до публічного договору № АВН0А!00000103 від 06.02.2017 р., відповідно до якого відповідач передав йому в лізинг автомобіль згідно з специфікацією строком на 60 місяців. Відповідно до п. 14.1.7 договору він вніс аванс в розмірі 19000 грн. та здійснює щомісячні платежі згідно з графіком. Зазначає, що йому в лізинг було наданий автомобіль «Мазда 323», 1996 року випуску , н.н. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , який 01.08.2017 року був вилучений працівниками поліції, так як відповідно до висновку експертного дослідження від 01.08.2017 № 24/7141/5Д первинний номер кузова змінений на [NUMBER]. За фактом знищення, підробки або заміна номерів вузлів та агрегатів транспортного засобу Черкаським ВП ГУНП в Черкаській області відкрито кримінальне провадження № 12017251010006288 від 02.08.2017. Ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 04.08.2017 року на вказаний автомобіль накладено арешт із забороною його відчуження. На даний час він позбавлений можливості користуватися предметом лізингу в наслідок того, що йому в лізинг відповідачем передано автомобіль зі зміненим номером кузова. Відповідач ніяких заходів по відшкодуванню завданих йому збитків не вживає. Відповідно до п. 14.1.5. договору погашення щомісячних платежів лізингоодержувач змінює на кредитну картку емітовану ПАТ «Акцент-Банк». Відповідно до виписки ПАТ «Акцент-Банк» по кредитному договору № АВН0А!00000103 за період з 13.02.2017 по 28.02.2020 він сплатив 126404,6 грн. Вважає, що йому завдана відповідачем моральна шкода., яку він оцінює 20 000 грн. В ході розгляду справи позивач відмовився від вимоги про стягнення з відповідача на його користь витрат на професійну правничу допомогу. Остаточно просив стягнути з відповідача на його користь розмір сплачених коштів в розмірі 126404,60 грн., моральну шкоду в сумі 20 000 грн. та судовий збір. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 24.03.2020 року провадження у справі відкрито та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити. Представник відповідача в судове засідання не з?явився, скерував до суду відзив, в якому зазначив, що вважає позов безпідставним, необґрунтованим , а викладені обставини не відповідають дійсності, не підтверджені доказами та просив відмовити в задоволенні позову, та застосувати строк позовної давності. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини: В судовому засіданні встановлено, що 06.02.2017 року між [PERSON] та ТОВ «Автокредит Плюс» шляхом підписання заявипро приєднання до публічного договору № АВН0А!00000103 було укладено договір фінансового лізингу строком на 60 місяців. Відповідно до умов договору позивач передав позивачу в лізинг автомобіль «Мазда 323», 1996 року випуску , н.н. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . На виконання п. 14.1.7 договору [PERSON] вніс аванс в розмірі 19000 грн. та здійснює щомісячні платежі згідно з графіком відповідно до умов договору. Відповідно до п. 14.1.5. договору погашення щомісячних платежів лізингоодержувач здійснює на кредитну картку емітовану ПАТ «Акцент-Банк». Відповідно до виписки ПАТ «Акцент-Банк» по кредитному договору № АВН0А!00000103 за період з 13.02.2017 по 28.02.2020 позивач сплатив 126404,6 грн. Судом встановлено, що 01.08.2017 року вказаний автомобіль був вилучений у [PERSON] працівниками поліції, оскільки відповідно до висновку експертного дослідження від 01.08.2017 № 24/7141/5Д первинний номер кузова автомобіля змінений на [NUMBER], та відкрито кримінальне провадження № 12017251010006288 від 01.08.2017, що підтверджується відповідними документами. В подальшому ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 04.08.2017 року накладено арешт на майно із забороною його відчуження та користування, а саме на автомобіль «MAZDA» 323, д.н.з. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , 1996 року випуску, який був вилучений 01.08.2017 року у [PERSON] на території центру криміналістичного дослідження транспортних засобів в м. Черкаси по вул. Лесі Українки, 21, та передано вказаний автомобіль та свідоцтво про реєстрацію ТЗ, серія [NUMBER] на зберігання [PERSON] , заборонивши йому використання, відчуження та будь-яку зміну права власності майна до скасування арешту у встановленому законом порядку. З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово звертався до відповідача із заявами від 09.08.2017 року та 04.12.2019 року, з приводу вказаної ситуації, яка склалася не з його вини, та просив у зв`язку із неможливістю використання автомобіля просив про перенесення строку платежів на час досудового розслідування та про повернення виплачених ним коштів за автомобіль. Однак, на свої звернення позивач отримав відповідь від 17.08.2017 року, в якій зазначалося, що ТОВ «Автокредит Плюс» буде ініційовано позов до продавця автомобіля про відшкодування понесених збитків, та до розгляду позову просили своєчасно вносити кошти на погашення заборгованості за договором з метою попередження появи простроченої заборгованості. Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Пунктом 4 ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач має право, зокрема: вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. Відповідно до постанови Верховного суду України від 18.12.2019 року у справі № 753/719/17-ц, правовідносини, які виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, а також законами України «Про фінансовий лізинг», «Про захист прав споживачів». Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим Кодексом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з результатів аналізу цивільного законодавства, договір таксового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи говорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчитъ зміст договору та правила статті 628 ЦК України. Статтею 799 ЦК України передбачено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі додержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з частиною першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі можливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати шість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, оскільки оспорюваний договір фінансового лізингу від 06 лютого 2017 укладений у простій письмовій формі і нотаріально не посвідчений, як того вимагають зазначені вище норми матеріального права, то відповідно до частини першої статті 220 ЦК України цей договір є нікчемним і не створює правових наслідків для сторін. Тому на підставі частин першої, п`ятої статті 216 ЦК України з відповідача підлягає стягненню грошова сума, сплачена позивачем за нікчемним договором. Дана позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 753/719/17-ц. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина перша ст. 216 ЦК України). Реституція - поновлення порушених майнових прав, приведення їх до стану, що існував на момент вчинення дії, якою заподіяно шкоди, тобто повернення або відновлення матеріальних цінностей в натурі - тих же самих, або подібних, або речей такої самої вартості. За змістом статті 216 ЦК України наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину. Разом з тим частиною третьою цієї статті передбачено, що загальні наслідки недійсності правочину застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. У разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу , лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору. Лізингоодержувач, у свою чергу зобов`язаний повернути лізингодавцю майно, а саме об`єкт лізингу , яким він користувався , та сплатити лізингодавцю плату за фактичний час користування об`єктом лізингу з моменту укладення договору і до моменту повернення транспортного засобу, а також відшкодувати понесені збитки (у разі наявності). В судовому засіданні позивач не заперечував щодо сплати відповідачу коштів за користування даним автомобілем, але за період з 01.03.2017 по 01.08.2018 року, тобто за фактичне користування даним автомобілем. Враховуючи викладене, суд вважає задоволити позовні вимоги позивача в частинні стягнення коштів в розмірі 126404,60 грн., однак, застосувати частково реституцію в частині собівартості послуг з користування автомобілем, а саме за період з 01.03.2017 року по 01.08.2018 року (дата вилучення автомобіля у позивача), що складає 6808,903 грн, що в загальній сумі становить 119595,70 грн. Щодо застосування реституції в частині повернення вищевказаного автомобіля ТОВ «Автокредит Плюс», дана вимога не може бути задоволена, постільки ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 04.08.2017 року в кримінальному провадженні № 12017251010006288 від 02.08.2017 року накладено арешт на автомобіль «MAZDA» 323, д.н.з. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , 1996 року випуску, який був вилучений 01.08.2017 року у [PERSON] на території центру криміналістичного дослідження транспортних засобів в м. Черкаси по вул.Лесі Українки, 21, та передано зазначений автомобіль та свідоцтво про реєстрацію ТЗ, серія [NUMBER] на зберігання [PERSON] , заборонивши йому використання, відчуження та будь-яку зміну права власності майна до скасування арешту у встановленому законом порядку. Тому відповідач має право звернутися до суду в порядку кримінально-процесуального кодексу для вирішення питання повернення автомобіля чи передачі його на відповідальне зберігання саме їм. Окрім відшкодування майнової шкоди, позивач просить суд стягнути з відповідача також моральну шкоду у розмірі 20000 грн. При цьому позивач зазначає, що незаконними діями продавця, а саме передача у лізинг автомобіля, який має змінений номер кузова, позбавило його можливості користуватись зазначеним автомобілем, що і завдало йому моральної шкоди. Частина 1 статті 23 ЦК України визначає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 3 ст. 23 ЦК України вказаної норми встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N 4 від 31.03.95 у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. З урахуванням наведеного і виходячи з принципу справедливості та розумності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача компенсації моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. При цьому суд враховує, що позивач отримав у лізинг автомобіль який має змінені номер кузова, накладення на даний автомобіль арешту, що позбавило його можливості користуватись даним автомобілем, хоча позивач продовжував сплачувати платежі за даний автомобіль, невизначеність, яка триває навколо вказаного кримінального провадження, заважає [PERSON] повноцінно розпорядитись майном яке ним було придбано, позиція відповідача, який самоусунувся від вирішення питання щодо даного автомобіля. Всі ці підстави суд розцінює саме як завдання позивачу моральної шкоди. З урахуванням викладеного, після детального з`ясування обставин справи та аналізу законодавчих норм, враховуючи обставини справи суд вважає, що позивачу дійсно нанесена моральна шкода діями відповідача, тому суд вважає, що вимога позивача про стягнення моральної шкоди підлягає до часткового задоволення, а саме до стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 10000 грн. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд вважає, що з урахуванням викладеного, після детального з`ясування обставин справи та аналізу законодавчих норм, а також враховуючи те, що [PERSON] не може користуватися вищевказаним автомобілем, хоча кошти сплачував згідно договору, тому позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, та стягнення з відповідача на користь позивача розмір сплачених ним коштів в сумі 119595,70 грн. та моральну шкоду в сумі 10000 гривень, а всього 129595,70 гривень. Щодо вимог відповідача в частині застосування строків позовної давності, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки і у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Як зазначає позивач, 01.08.2017 року у нього був вилучений автомобіль працівниками поліції. Тобто, про своє порушене право позивач дізнався 01.08.2017 року. З позовом позивач звернувся 23.03.2020 року, тобто в межах трирічного строку. Таким чином позивач звернувся до суду за захистом своїх прав в межах строку позовної давності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 2102 грн.

Outcome: partial