Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 43 у будинку № 148 по вул. А.Куїнджі в місті Маріуполі. В обґрунтування вимог зазначила, що їй на підставі договору дарування належить квартира [ADDRESS]. У лютому 2011 році її син [PERSON] вивіз свої речі, а сам поїхав. З лютого 2011 року відповідач у вказаній квартині не проживає, сторони спільне господарство не ведуть, відповідач оплату за комунальні послуги не здійснює. Просила визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. В подальшому надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач у судове засідання не зявився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що з 2010 року [PERSON] не бачила, де наразі знаходиться [PERSON] нікому не відомо. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що з 2010 року [PERSON] не бачила, де наразі знаходиться [PERSON] нікому не відомо. Враховуючи те, що по справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалив рішення при заочному розгляді, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази по справі, допитавши свідків, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Міського комунального підприємства «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» [PERSON] на підставі договору дарування №3033 від 14 вересня 2010 року на праві приватної власності належить ? частина квартири [ADDRESS]. Згідно з реєстраційним посвідченням 10 липня 2000 року [PERSON] належить квартира [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу №1881 від 07 липня 2000 року. Згідно з особовим рахунком №5643, виданим ЖКП «Жилкомплекс» квартиронаймачем квартири [ADDRESS] є [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу №1881 від 07 липня 2000 року, договору дарування №3033 від 14 вересня 2010 року, в якій зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON] Згідно з актом про відсутність без поважних причин від 05.12.2017 року, виданого ОСББ «Куїнджі 148» [PERSON] з 2011 року по теперішній час у квартирі [ADDRESS] не мешкає. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідач не є членом сімї позивача в розумінні положень Житлового кодексу Української РСР та Сімейного кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до вказаного, а також виходячи зі смислу ч. 1 ст. 383 ЦК України, ст. 150, 156 ЖК України власник квартири на свій розсуд вирішує, чи буде особа, яка не є членом його сімї, проживати в його квартирі, чи не буде. Згідно з ст. 391 ЦК України одним із засобів захисту права власності є усунення перешкод у здійсненні власником майна права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11.05.1994 року, який діє для України з 11.09.1997 року та прецедентній практиці Європейського суду з прав людини, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Суд вважає, що оскільки відповідач більше року з власного бажання не проживає у спірному домоволодінні, останній добровільно не припиняє своєї реєстрації, тим самим порушує право позивача користуватись та розпоряджатись майном на свій власний розсуд, тому вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню. На підставі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11.05.1994 року, який діє для України з 11.09.1997 року, ч.1 ст. 319, ст. 391 ЦК України, ст.ст. 150, 163 ЖК Української РСР,

Outcome: approved