Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом до Науково-дослідного економічного інституту та просить стягнути заборгованість із заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку, обґрунтовуючи позов зазначає, що 18 серпня 2014 року між позивачем та Міністерством економічного розвитку і торгівлі України укладено контракт № 10 про призначення [PERSON] на посаду директора Науково-дослідного економічного інституту, строком з 26 серпня 2014 року по 26 серпня 2015 року, а 20 серпня 2015 року відповідно до наказу № 13 позивача було звільнено з займаної посади 26 серпня 2015 року у зв'язку з закінченням строку дії трудового договору, п. 2 ст. 36 КЗпП України. Контракт з [PERSON] від 18 серпня 2014 року № 10 визнано таким, що припинив свою дію 26 серпня 2015 року, підставою чого став означений контракт. Позивач посилається на те, що при його звільненні із займаної посади не було виплачено заробітну плату з 01 січня 2015 року по 20 серпня 2015 року, що складає 89 629,82 грн., що на думку позивача порушує його права та на підставі ст.ст. 116, 117 КЗпП України підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача. Поряд із цим, позивач просить стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку по заробітній платі, що станом на 09 серпня 2018 року складає 350 455,95 грн., а також компенсацію за порушення встановлених строків виплати заробітної плати у розмірі 48 095,49 грн. Представник відповідача у встановлений законом строк подав заперечення на позовну заяву, в яких не погоджується з доводами, викладеними в позовній заяві, у зв'язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю. Зокрема зазначавши, що звільнення позивача відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України відбулися на законних підставах, а відносно виплати позивачу заборгованості по заробітній платі за спірний період, то останнім не надано жодного належного доказу щодо порушення його прав, а також не надано достатніх доказів, які могли б підтвердити наявність заборгованості перед позивачем, вказуючи на те, що відповідно касової книжки інституту стосовно останнього було проведено виплати певних грошових сум, що входять у спірний період. Заслухавши пояснення представника позивача, яка в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити з викладених в позові підстав, а представник відповідача, який також є представником третьої особи проти позову заперечував, вказував на не обґрунтованість позову належними доказами, а відтак суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 18 серпня 2014 року між [PERSON] та Міністерством економічного розвитку і торгівлі України укладено контракт № 10 на підставі якого, позивача призначено на посаду директора Науково-дослідного економічного інституту, та відповідно до п. 6.1 - строком дії з 26 серпня 2014 року по 26 серпня 2015 року. Вбачається, що із умовами вказаного трудового договору позивач був ознайомлений під особистий підпис. З матеріалів справи вбачається, що 20 серпня 2015 року видано наказ №13 про звільнення позивача з займаної посади 26 серпня 2015 року у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору, на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. Підставами припинення трудового договору відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України є закінчення строку (пп. 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. У відповідності до пп. 2,3 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Встановлено, що позивачем не оскаржувався наказ про його звільнення, а зі змісту заявлених позовних вимог з урахуванням заяви про збільшення їх розміру вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01 січня 2015 року по 20 серпня 2015 року, що складає 89 629,82 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку по заробітній платі в сумі 350 455,95 грн., атакож компенсацію за порушення встановлених строків виплати заробітної плати у розмірі 48 095,49 грн. Приписами ст.ст. 116, 117 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як вбачається із позовної заяви, [PERSON] просить стягнути заборгованість із заробітної плати і середній заробіток за час затримки її розрахунку, однак, не надаючи при цьому доказів щодо його самостійного звернення як працівника до свого роботодавця із вимогою про розрахунок. Таким чином, суд звертає увагу на те, що позивачем не оспорюється розмір виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а оскаржується відсутність такої виплати при тому, що самостійно із вимогою про розрахунок він не звертався. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. У відповідності до частини 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 вказаної статті Кодексу). Положеннями статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків передбачених статтею 82 ЦПК України. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, стосовно наданої позивачем довідки форми ОК-5 від 01 серпня 2016 року (індивідуальні відомості про застраховану особу), яку він надає на підставу його вимог, то слід зазначити, що із неї неможливо зробити висновок про відсутність виплати [PERSON] заробітної плати за спірний період, а відтак суд приходить до висновку, що належних, допустимих та достатніх доказів щодо тверджень позивача останнім не надано. В силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. А відтак, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати і середнього заробітку за час затримки її розрахунку, є такими, що не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed