Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

Позивач [PERSON], звернулась в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті її матері - [PERSON], яка померла [INFO], право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею - 63,4 кв.м., житловою площею - 42,1 кв.м., що в [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що житловий будинок по [ADDRESS], на праві особистої власності належав колгоспному двору, членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON](дружина), [PERSON](дочка), [PERSON](внук), [PERSON] (онука), [PERSON](онука), що підтверджується записами в погосподарських книгах.Частка кожного становила 1/6 житлового будинку. [INFO] помер її батько [PERSON] - голова двору, якому на день смерті належала частка спірного житлового будинку. На випадок своєї смерті померлий заповіту не складав. Відтак, її мати та дружина останнього - [PERSON] успадкувала майно (прийняла спадщину) [PERSON], оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, незважаючи, що у встановленому законом порядку та строк, своїх прав не оформила. [INFO] померла її мати - [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з: частини житлового будинку з погосподарськими будівлями, який розташований по [ADDRESS] (1/6 - як член колишнього колгоспного двору; 1/6 - успадкована після смерті чоловіка). На випадок своєї смерті її мати заповіту не склала. Відтак, вона як єдиний спадкоємець за законом, звернулась з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], проте отримала відмову у видачі такого, у зв'язку з тим, що житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS], який є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померла не є його останнім членом. Вказана відмова позбавляє її можливості належним чином реалізувати свої спадкові права, а тому змушена звернутись до суду за захистом своїх прав. Позивач [PERSON] подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] подали заяву про розгляд справи в їх відсутності, оскільки позовні вимоги визнають та не заперечують проти визнання за позивачем права власності цілісно на спірний житловий будинок. Відповідно до ч.3 ст.13, ч.2 ст.49, ч.3 ст.200, ч.4 ст.206 ЦПК України у випадку визнання позову відповідачем суд ухвалює рішення за результатами підготовчого провадження. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Із свідоцтва про право особистої власності на будівлі від 16 грудня 1958 року, копія якого долучена до матеріалів справи, вбачається, що домоволодіння, що розташоване в [ADDRESS], на праві особистої власності належав колгоспному двору, головою якого був [PERSON] /а.с. 12/. З долученої до матеріалів справи копії довідки №1013 виданої Гніздичівською селищною радою від 14 серпня 2017 року, вбачається, що при перейменуванні вулиць та уточненні адресного господарства в смт. Гніздичів Жидачівського району Львівської області, житловому будинку [PERSON] присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] /а.с. 11/. В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученим витягом з будинкової книги будинку [ADDRESS] №1081 від 22 вересня 2017 р., що станом на 30 червня 1990 року по [ADDRESS] рахувався житловий будинок за колгоспним двором, членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON](дружина), [PERSON](дочка), [PERSON](внук), [PERSON] (онука), [PERSON](онука) /а.с. 13/. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак, при постановленні рішення по даній справі, слід керуватися положенням ЦК УРСР в редакції 1963 року. Окрім цього, при вирішенні вказаного судового спору також слід керуватися нормами ЦК України 2004 року, оскільки спадкування спадкового майна має місце після прийняття нового Цивільного Кодексу України. Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок в [ADDRESS] належав суспільній групі господарств «колгоспний двір», членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON](дружина), [PERSON](дочка), [PERSON](внук), [PERSON] (онука), [PERSON](онука). Частка кожного члена двору становила 1/6. Судом встановлено та підтверджується долученою до матеріалів справи довідкою виданою виконавчим комітетом Гніздичівської селищної ради Жидачівського району Львівської області за №904 від 09 серпня 2017 року, що [INFO] помер [PERSON]. Факт смерті останнього додатково підтверджується долученою до матеріалів справи копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER]. Після його смерті відкрилась спадщина на належну йому частку спірного житлового будинку. На випадок своєї смерті померлий заповіту не склав. Проте, на день смерті із ним серед інших членів сім'ї, проживала та була зареєстрована його дружина - [PERSON] /а.с. 5, 44/. Відтак, остання, відповідно до норм статей 529, 549 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин), спадщину після смерті [PERSON] прийняла, оскільки як спадкоємець першої черги фактично вступила в управління та володінням спадковим майном. Разом з тим, в судовому засіданні встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що [INFO], у віці 79 років, померла [PERSON], про що 14 жовтня 2005 року зроблено відповідний актовий запис №61 та Жидачівським відділом РАЦС Жидачівського РУЮ Львівської області, від 06 грудня 2005 року, видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] /а.с. 6/. Спадщина відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що спадщина померлої складається із: частини житлового будинку з погосподарськими будівлями, який розташований по [ADDRESS] (1/6 - як член колишнього колгоспного двору; 1/6 - успадкована після смерті чоловіка). Заповіту спадкодавець [PERSON] щодо розпорядження своїми правами на випадок смерті не складала, що стверджується довідкою, виданою виконкомом Гніздичівської селищної ради Жидачівського району Львівської області від 14 серпня 2017 року за вих. №940 /а.с. 42/. Відповідно до ч.ч. 2 та 3 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ч.1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено та підтверджується долученою до матеріалів справи копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 03 березня 1962 року та копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 23 травня 1981 року, що позивач є рідною дочкою [PERSON] (спадкодавця). Відтак, [PERSON] відноситься до спадкоємців першої черги спадкування. Інших спадкоємців вказаної черги не встановлено /а.с. 7-8/. Згідно із ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Так, з долученої до матеріалів справи довідки, виданої виконкомом Гніздичівської селищної ради Жидачівського району Львівської області від 14 серпня 2017 року за вих. №940, вбачається що до дня смерті і на день смерті [PERSON]спадкодавця) разом з нею була зареєстрована та проживала її дочка [PERSON] (позивачка), яка і надалі продовжує жити в житловому будинку, що знаходиться по [ADDRESS] /а.с. 42/. За таких обставин, позивачка є єдиною спадкоємицею за законом після смерті своєї матері, як така, що виявила бажання прийняти спадщину, та фактично її прийняла оскільки на момент її відкриття проживала із спадкодавцем та в законодавчо визначений строк не відмовилась від неї та звернулась з відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріуса. Разом з тим, постановою державного нотаріуса Жидачівського районного нотаріального округу № 565\\02-31 від 22 вересня 2017 року, встановлено факт звернення позивачки до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері та відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], у зв'язку з тим що житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS], який є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померла не є його останнім членом /а.с. 4/. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Окрім того, з долучених до матеріалів справи заяв [PERSON], [PERSON], [PERSON], вбачається, що останні позовні вимоги позивачки визнають, також від належних їм як членам колгоспного двору часток вони відмовляються на користь матері - [PERSON] /а.с.18-25/. Відповідно до копії технічного паспорта, виготовленого на замовлення позивачки, на житловий будинок в [ADDRESS], загальна площа такого будинку становить 63,4 кв.м., (житлова - 42,1 кв.м.) рік побудови - 1955. Сумарна інвентаризаційна вартість з господарськими будівлями та спорудами - 174209 грн. /а.с. 14-17/. Таким чином, враховуючи, що позивачка оформити право власності на спірний житловий будинок, в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; відповідачі позовні вимоги визнали та проти задоволення позову не заперечують, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved