Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дитини [PERSON], [INFO]; стягнути з [PERSON], аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO], в розмірі 1000 гривень щомісячно. Позов обґрунтований тим, що з 2005 по вересень 2015 роки сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. В 2009 році у них народилась дочка [PERSON]. З червня 2015 року позивачка і відповідач перестали проживати разом, дитина залишилась проживати разом з [PERSON] З червня 2015 року відповідач взагалі перестав спілкуватись з дитиною, не займається її вихованням, не дбає про її фізичний і духовний розвиток, матеріально не допомагає, повністю самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків. Дитина не отримує від батька подарунків на свята (Новий рік, Різдво, 8 Березня). У зв'язку з цим, позивач просила суд позбавити відповідача батьківських прав, та враховуючи відсутність у нього регулярного доходу стягнути аліменти на утримання дитини в сумі 1000 гривень щомісячно. Ухвалою судді від 07.10.2016 року справа прийнята до провадження суддею Діденко Є.В. та призначено судовий розгляд, у зв'язку із здійсненням повторного автоматичного розподілу справи. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, додатково пояснила, що до червня 2015 року вони разом з дитиною і відповідачем проживали в місті Харкові. У червні 2015 року вони з відповідачем посварились, і з того часу позивачка разом з дитиною мешкають в смт. Приазовське Запорізької області у батьків позивачки. Зазначила, що відповідачу відомо, де вони з дитиною проживають, але за весь цей час він жодного разу не приїхав до дитини, навіть не дзвонив, щоб поцікавитись її здоров'ям, не привітав дочку з днем народження. Вважає, що у відповідача відсутні будь-які перешкоди для спілкування з дитиною, і жодних спроб для цього він не робив. Представник Приазовської районної державної адміністрації (орган опіки та піклування) в судовому засіданні висловила думку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, виходячи з того, що він з червня 2015 року ухиляється від обов'язків по вихованню дитини. Відповідач [PERSON] в судові засідання жодного разу не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся завчасно телефонограмами, оскільки всі судові повістки, які направлялись йому за зареєстрованим місцем проживання, були повернені підприємством поштового зв'язку через закінчення терміну зберігання. Так, в судове засідання, призначене на 24.10.2016 року відповідач не з'явився, в той же день надіслав суду електронною поштою заяву, в якій просив перенести судове засідання через зайнятість на роботі. 24.10.2016 року судом на місці ухвалено визнати причини неявки відповідача в судове засідання неповажними через відсутність будь-яких підтверджуючих документів зайнятості відповідача, але враховуючи його першу неявку судовий розгляд відкладено на 09.11.2016 року. В судове засідання, призначене 09.11.2016 року відповідач знову не з'явився, в той же день електронною поштою надіслав суду заяву, в якій зазначив, що захворів, надав копію листа первинного огляду лікаря, та зобов'язався надати в подальшому лікарняний лист і просив відкласти судовий розгляд. 09.11.2016 року судом відкладено судове засідання на 24.11.2016 року 08 год. 30 хв. В судове засідання 24.11.2016 року відповідач втретє не з'явився, про причини неявки не повідомив, жодних документів на підтвердження поважності причин неявки до суду не надав. В матеріалах справи містяться письмові пояснення відповідача від 11.07.2016 року, в яких він зазначив, що позов не визнає, оскільки позивачка в односторонньому порядку прийняла рішення про зміну місця проживання їх дитини. Коли дочка переїхала, зв'язок з нею втратився, [PERSON] не відповідає на телефонні дзвінки, усі намагання зустрітися з донькою позивачка сприймає агресивно. Зазначив, що згодний сплачувати аліменти в сумі 400 грн. щомісячно, оскільки не має постійного заробітку, та його матір тяжко хворіє. Враховуючи неявку відповідача в судові засідання 24.10.2016, 09.11.2016 року, 24.11.2016 року, і ненадання доказів на підтвердження поважності причин такої неявки, беручи до уваги право позивача на доступ до правосуддя та необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, суд на підставі ст. 224 ЦПК України та за згодою осіб, які беруть участь у справі, ухвалив провести заочний розгляд справи за відсутності відповідача і за наявними у справі доказами. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на наступних підставах. Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 10 ЦПК України). Судом встановлено, що з 02.09.2005 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO], згідно свідоцтва про народження [NUMBER] від 21.08.2009 року. Разом з дитиною сторони мешкали в місті Харкові до червня 2015 року, з червня 2015 року [PERSON] разом з дочкою переїхали до смт. Приазовське Запорізької області, де і мешкають по даний час, а відповідач залишився проживати в місті Харкові. Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 18 вересня 2015 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] і розірвано шлюб між сторонами. Згідно з довідкою Приазовської селищної ради від 13.06.2016 року № 891, дитина відвідує дитячий садок «Оленка», влаштуванням туди дитини займалась мати, батько жодного разу не навідувався. Відповідно до довідки КЗ Приазовського районного Будинку дитячої та юнацької творчості, дитина займається в хореографічному ансамблі «Надія» з 01.09.2015 року та приймає активну участь в концертній та суспільній діяльності. Допитаний в судовому засіданні 24.11.2016 року свідок [PERSON] пояснив, що він є батьком позивачки, в червні 2015 року він забрав дочку разом з дитиною з міста Харкова, і з того часу вони мешкають разом. У вересні 2015 року за ініціативою [PERSON] шлюб між ними був розірваний. З часу переїзду відповідач не спілкується з дитиною, не займається її вихованням, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Зі слів дитини, у неї немає бажання спілкуватись з батьком, оскільки він бив маму. Свідок зазначив, що йому не відомо про наявність у відповідача яких-небудь перешкод для спілкування з дитиною. Допитані в судовому засіданні 24.11.2016 року свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що вони знають позивачку з того часу, як вона переїхала в смт. Приазовське Запорізької області. Відповідача у справі вони не знають і ніколи не бачили. Вихованням дитини займається [PERSON], а також дід і бабуся (батьки позивачки), батько дитини жодної участі у вихованні дитини не приймає. Згідно з висновком Приазовської районної державної адміністрації, складеним 02.06.2016 року, визнано за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON], відносно [PERSON], [INFO], у зв'язку з ухиленням батьком від виконання своїх обов'язків. Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні пояснила, що ними було встановлено, що з червня 2015 року батько (відповідач) перестав спілкуватись з дитиною і брати участь у її вихованні. Відповідача [PERSON] листом від 16.05.2016 року запрошували на засідання органу опіки та піклування на 25.05.2016 року і пропонували йому надати довідки, характеристики та пояснення з приводу виконання обов'язку по вихованню дитини. Як потім з'ясувалось, зазначений лист [PERSON] отримав лише 27.05.2016 року, але не дивлячись на це жодних документів навіть після цього не надав, не телефонував, і тоді лише 02.06.2016 року було прийнято рішення про доцільність позбавлення його батьківських прав. Згідно ст. 51 Конституції України, сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Такі ж обов'язки на батьків покладені статтею 150 Сімейного кодексу України. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Частиною 5 ст. 12 цього ж закону передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Згідно п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Як роз'яснено в пункті 16 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Суд вважає, що зібраними у справі доказами підтверджено , що з червня 2016 року відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків і не приймає жодної участі у вихованні своєї малолітньої дитини, що проявляється у відсутності спілкуванні з дитиною та інтересу щодо її життя і здоров'я, не прийняття участі у створенні дитині належних умов для її нормального та всебічного розвитку. Ухилення відповідача від виховання дитини суперечить її інтересам, перешкоджає її нормальному вихованню в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї родини і сім'ї. Суд не бере до уваги посилання відповідача на те, що позивачка створює йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, оскільки вони не підтверджені жодними доказами. Відповідачем не доведено здійснення ним хоча б якихось спроб спілкування з дитиною. Доводи відповідача про те, що між ним і позивачкою склались неприязні відносини, на переконання суду не можуть виправдовувати ігнорування відповідачем своєї дочки. Крім того, суд звертає увагу, що з моменту пред'явлення даного позову вже минув значний час, але як свідчать досліджені у справі докази і зараз ситуація на краще не змінилась, відповідач не виявив бажання приймати участь у вихованні дитини, створювати їй умови для нормального фізичного і духовного розвитку. З урахуванням викладеного, суд вважає, що захист прав малолітньої дитини шляхом позбавлення відповідача батьківських прав є виправданим заходом впливу і буде відповідати інтересам дитини. Згідно зі статтею 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Статтею 184 СК України визначено, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Враховуючи, що відповідач не має постійного доходу, що визнано ним самим у письмових поясненнях, суд вважає за можливе стягнути аліменти в твердій грошовій сумі. Проте, суд не погоджується з заявленим позивачем розміром аліментів, і вважає обґрунтованою і співмірною суму аліментів 700 грн. щомісячно. Також, суд не визначає мінімум у 30 відсотків прожиткового мінімуму, оскільки в розумінні ч. 2 ст. 182 СК України він застосовується тільки до розміру аліментів, визначеного у частці від заробітку. За таких умов, позовні вимоги про стягнення аліментів також підлягають задоволенню частково. У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір 551,20 грн. за позовними вимогами про позбавлення батьківських прав, а також в дохід держави - судовий збір в розмірі 551,20 грн. за позовними вимогами про стягнення аліментів. На підставі викладеного та

Outcome: partial