Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] (відповідач-1), [PERSON] (відповідач-2), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Малаховської І.В. (відповідач-3), треті особи : приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Поручник Альона\~Юріївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Михайленко Сергій\~Анатолійовичпро визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині, переведення прав покупця за договором купівлі-продажу частини земельної ділянки, припинення права власності та визнання права власності. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04.09.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А., позивач [PERSON] та відповідач-2 [PERSON] набули права спільної сумісної власності земельну ділянку площею 0,1 га, розташовану за адресою [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER] в наступних частках, позивач набула права власності на 6/10 часток у праві власності на земельну ділянку, відповідач-2 відповідно на 4/10 часток у праві власності. В червні 2015 року позивачу стало відомо, що відповідач-2 [PERSON] збирається продати свою частку земельної ділянки відповідачу-1 [PERSON], в зв'язку з чим вона повідомила представника відповідача-2 [PERSON], що бажає реалізувати своє переважне право купівлі частки земельної ділянки, співвласником якої вона є та запропонувала ціну у розмірі 190 000 гривень за її продаж. Згодом, позивачу стало відомо, що відповідач-2 [PERSON], який був на той час співвласником земельної ділянки, здійснив відчуження належної йому частки земельної ділянки відповідачу-1 [PERSON], але позивач про таке відчуження повідомлена не була. Також позивач зазначає, що з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єктів нерухомого майна № 46746329 від 02.11.2015 року, їй стало відомо, що 21.07.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малаховською І.В. було нотаріально посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 2069 договір купівлі-продажу, за яким відповідач-2 [PERSON] продав відповідачу-1 [PERSON] 4/10 частини земельної ділянки, яка знаходилась в їх спільній сумісній власності. Продаж зазначеної частини земельної ділянки був здійснений без її повідомлення та без її згоди, а тому позивач вважає, що було порушено її переважне право на придбання 4/10 частки вищезазначеної земельної ділянки. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, причини неявки не повідомила, про час і місце розгляду справи повідомлялась у встановленому ЦПК України порядку, уповноваживши представляти її інтереси представника. Представник позивача адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просила вимоги позивача задовольнити. Відповідач-1 [PERSON] у судове засідання не з'явився, причини неявки не повідомив, про час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому ЦПК України порядку, уповноваживши представляти його інтереси представника, подав до суду письмові заперечення, в яких просив закрити справи в зв'язку з відсутністю порушення прав позивача. Представник відповідача-1 адвокат [PERSON] проти позову заперечувала з підстав необґрунтованості та недоведеності, надала суду письмові заперечення, просила у задоволенні позову відмовити, у тому числі з підстав пропуску строку позовної давності. Відповідач-2 [PERSON] у судове засідання не з'явився, причини неявки не повідомив, про час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому ЦПК України порядку, надав до суду заяву в якій просив розглядати справу без його участі та постановити законне та обґрунтоване рішення. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малаховська І.В. у судове засідання жодного разу не з'явилась, причини неявки не повідомила, про час і місце розгляду справи повідомлялась у встановленому ЦПК України порядку, направила до суду письмову заяву у якій просила справу розглядати без її участі та надала витребувані судом завірені копії нотаріальної справи щодо спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Поручник А.Ю. у судове засідання жодного разу не з'явилась, причини неявки не повідомила, про час і місце розгляду справи повідомлялась у встановленому ЦПК України порядку, направила до суду письмову заяву у якій просила справу розглядати без її участі. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А. у судове засідання жодного разу не з'явилась, причини неявки не повідомила, про час і місце розгляду справи повідомлялась у встановленому ЦПК України порядку. Відповідно до ст. 223 ЦПК України неявка будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності позивача, відповідачів та третіх осіб, за участю представника позивача та представника відповідача-1 [PERSON] Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача-1 [PERSON], вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, показання свідків допитаних у судових засіданнях та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною,Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно дост. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначене право кожної особи на захист свого порушеного цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Згідно статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Гарантоване статтею 55 Конституції Україний конкретизоване у законах України право на звернення до суду за захистом, передбачає можливість отримати захист порушеного права, обумовлене тим, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. «Порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду, за змістом рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес»: - правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституціїі та законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним». З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ст.ст.12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення, визнання порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів встановлений ст. 16 ЦК України. Відповідно до ч.2 зазначеної статті способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ст.ст.76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04.09.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А., позивач [PERSON] та відповідач-2 [PERSON] набули права спільної сумісної власності земельну ділянку площею 0,1 га, розташовану за адресою [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER] в наступних частках, позивач набула права власності на 6/10 часток у праві власності на земельну ділянку, відповідач-2 відповідно на 4/10 часток у праві власності, що підтверджується копією вищезазначеного договору, яка міститься у матеріалах справи. Згідно письмових пояснень, яка надала до суду позивач, в червні 2015 року їй стало відомо, що співвласник земельної ділянки [PERSON], який є відповідачем по справі, збирається її продати [PERSON], який також є відповідачем по справі. 29 червня 2015 року, позивач повідомила [PERSON], який відповідно до договору про надання правової допомоги був на той час уповноваженим представником [PERSON], що вона хоче реалізувати, як співвласник майна своє переважне право на купівлю його 4/10 частки земельної ділянки. Даний факт, суд вважає встановленим на підставі показань свідка [PERSON], який був допитаний в ході судового розгляду та підтвердив обставини викладені позивачем у своєму позові та заяви-повідомлення позивача від 29.06.2015р. на ім'я відповідача [PERSON] щодо належного їй переважного права купівлі земельної ділянки, наміру його реалізувати та придбати 4/10 частини земельної ділянки відповідача за ціною 190 000 гривень. Дана заява містить власноручний підпис [PERSON] щодо вручення йому позивачем 29.06.2015р. заяви-повідомлення, як уповноваженому представнику відповідача [PERSON] для її подальшого вручення йому, як співвласнику земельної ділянки. Свідок [PERSON] підтвердив в судовому засіданні, що дійсно він отримував таку заяву від позивача та власноручно робив на неї напис щодо її отримання та передання в подальшому [PERSON]. З письмової заяви відповідача [PERSON] вбачається, що його представник [PERSON] дійсно передавав йому заяву позивача [PERSON] від 29.06.2019р., однак передана йому вона була вже після укладання договору купівлі-продажу частини спірної земельної ділянки з причини його завантаження на роботі та відрядження і відпустки його представника [PERSON], а тому на момент укладання договору купівлі-продажу він не знав про її наміри придбати у нього 4/10 частини земельної ділянки, яка належала йому на праві спільної сумісної власності. Згодом, під час розгляду судових справ позивачу стало відомо, що відповідач [PERSON] здійснив відчуження належної йому частки земельної ділянки [PERSON] не повідомивши її про таке відчуження. Судом встановлено, що 02.11.2015 року з інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єктів нерухомого майна за № 46746329 позивачу стало відомо, що 21.07.2015 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малаховською І.В. було нотаріально посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 2069 договір купівлі-продажу частини земельної ділянки, за яким 21.07.2015 року [PERSON] продав за 171815 гривень [PERSON] 4/10 частин вищевказаної земельної ділянки. На підтвердження даної обставини позивачем надано інформаційну довідку, копія якої міститься у матеріалах справи, що не викликає у суду сумнівів щодо встановлення моменту коли особа дізналась про порушення свого права та початку перебігу строків позовної давності. За клопотанням відповідача [PERSON], судом була витребувана у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Поручник А.Ю. копія нотаріальної справи щодо спірного договору купівлі-продажу частини земельної ділянки. В витребуваних документах, у тому числі міститься і нотаріально посвідчена заява представника позивача [PERSON], а саме [PERSON], який як її представник 14.07.2015 року відмовився від переважного права на придбання 4/10 частини спірної земельної ділянки. Судом досліджені також письмові докази, надані представником позивача в судовому засіданні, а саме поштовий конверт, який повернувся позивачу з відміткою «повернуто з причини закінчення терміну зберігання» з заявою позивача від 13.07.2015 року щодо заборони її представнику [PERSON] вчиняти будь-які дії щодо надання погоджень на відчуження земельної ділянки площею 0,1 га, розташованої за адресою [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], в зв'язку з тим, що вона має переважне право на купівлю зазначеної частини земельної ділянки. В ході судового розгляду був допитаний у якості свідка [PERSON], який надав суду показання, що дійсно нотаріально посвідчував заяву щодо відмови від використання переважного права купівлі спірної земельної ділянки, однак позивачку про це не повідомив, заяви від позивача щодо заборони вчиняти будь-які дії не отримував, а тому на момент нотаріального посвідчення заяви про відмову від використання переважного права купівлі частини земельної ділянки вважав, що він має право на вчинення таких дій. Допитані в якості свідків, за клопотанням відповідача [PERSON], а саме [PERSON] та [PERSON] повідомили суду, що між відповідачами дійсно був укладений договір купівлі-продажу частини земельної ділянки, що у даному випадку не оспорюється будь-якою із сторін. Також зазначені свідки повідомили, що позивачка також мала намір придбати спірну частину земельної ділянки у [PERSON], що дає суду підстави вважати, що відповідачі по справі були обізнані про намір позивачки, як співвласника земельної ділянки використати своє переважне право купівлі спірної земельної ділянки. Відповідно до ч.1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб(співвласників), належить їм на праві спільної власності. Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ч.1 ст. 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого мана ? протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця. Одночасно позивач зобов'язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. Судом встановлено, що позивач не мала можливості скористатись переважним правом купівлі при відчуждені вищезазначених 4/10 частки земельної ділянки, оскільки про вчинення правочину не знала, що не заперечувалось і сторонами по справі. Про порушенння її прав та відмову свого представника [PERSON] від переважного права дізналась в ході судового розгляду даної справи, після ознайомлення з копією нотаріальної справи щодо укладання договору купівлі-продажу частини земельної ділянки від 21.07.2015 року між [PERSON] та [PERSON]. Повноважень щодо відмови від переважного права позивач своєму представнику не надавала в зв'язку з наміром використати таке право, про що [PERSON] була надіслана письмова заява та вручена заява представнику відповідача [PERSON] [PERSON] про намір використати своє переважне право купівлі частини земельної ділянки, яка йому належала шляхом придбання її за ціною 190 000 гривень. Суд також зазначає, що відповідачем [PERSON], який був на момент укладення договору купівлі-продажу частини земельної ділянки від 21.07.2015 р. співвласником цілісної земельної ділянко и, не надано суду доказів щодо належного письмового чи усного повідомлення позивача про продаж зазначеної частки земельної ділянки, що є порушення ч. 2 ст. 362 ЦК України. Також відповідачем [PERSON] не надано до суду і будь-яких доказів того, що він будь-яким чином намагався здійснити таке повідомлення позивача та використав усі можливі для цього заходи, що свідчить відсутність особистої згоди позивачки щодо відчуження вказаної земельної ділянки та про порушення переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності. Під час розгляду позову про переведення на підставі статті 362 ЦК прав та обов'язків покупця за договором купівлі-продажу, укладеним з порушенням переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності, суду слід виходити з дійсної вартості частки на час розгляду справи. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до платіжного доручення №1 від 27.10.2016 р., яке міститься в матеріалах справи, позивачем [PERSON] внесено на депозитний рахунок Оболонського районного суду м. Києва сума у розмірі 171 820 гривень. Відповідно до висновку про ринкову вартість 4/10 частини земельної ділянки площею 0,1 га, розташованої за адресою [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER] від 13.07.2015 року, виконаного субєктом оціночної діяльності, ТОВ «АРК-КОНСАЛТ», який зареєстрований у державному реєстрі оцінювачів та має сертифікат субєкта оціночної діяльності, ринкова вартість вказаної частини земельної ділянки, яка визначена за порівняльним підходом (аналогом продажів) складає 171 815 гривень 04 копійки, тобто ринкова вартість 4/10 частини вказаної земельної ділянки на час розгляду справи складає 171 815 гривень 04 копійки, які повністю внесені позивачем на депозитний рахунок Оболонського районного суду м. Києва. Вартість земельної ділянки на час розгляду справи сторонами не оспорювалась, іншого звіту про вартість спірного майна, або рецензії на вищезазначений звіт, сторони у справі не надали. Оцінивши та проаналізувавши зібрані у справі докази, суд дійшов до висновку що відновлення порушених прав позивача на купівлю 4/10 частини вищевказаної земельної ділянки можливо шляхом переведення на позивача прав та обовязків покупця за вищевказаним правочином купівлі-продажу квартири в частині продажу 4/10 її частки та стягнення з позивача на користь відповідача [PERSON] вартості сплаченої ним частки, що також не призведе до порушення прав останнього. Представником відповідача [PERSON] - адвокатом [PERSON] було заявлено про застосування строку позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов'язків. Суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно зі ст. 253ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Отже, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом встановлено, що позивач про порушення свого права дізналась 02.11.2015 року, до суду за захистом своїх порушених прав позивач звернулась 03.11.2016 року, тобто в межах строку передбаченого ЦК України. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved