Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної і моральної шкоди завданої злочином мотивуючи тим, що відповідач заподіяв їй тілесні ушкодження і за це його було притягнуто до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.125 КК України. Постановою Корольовського районного суду від 01.09.2011 року справу по обвинуваченню [PERSON] за ч.1 ст.125 КК України було закрито, оскільки останній підпадав під дію Закону України «Про амністію» від 08.07.2011 року. Внаслідок злочинних дій [PERSON], що виявились у нанесенні їй легкої тяжкості тілесних ушкоджень, позивач зазнала матеріальної шкоди в розмірі 2269,50 грн.. Крім того, позивач вимагає відшкодування моральних страждань в сумі 200 000 грн.. На обґрунтування вказаних вимог у своєму позові [PERSON] вказала, що відповідач 05 лютого 2010 року у вечірній час навмисно наніс їй удар в обличчя і після падіння продовжував наносити їй удари ногами. Внаслідок цих побоїв вона перебувала на стаціонарному лікуванні, в процесі якого витратила грошові кошти в сумі 2269,50 грн.. Крім цього вважає, що діями відповідача їй також завдану значну моральну шкоду, оскільки в неї погіршився стан здоров'я, болить голова, вона тягне ліву ногу, бо удари були нанесені в область спини, де вона має грижу. Стан здоров'я її погіршується. В подальшому вона знову перебувала на стаціонарному лікуванні. Внаслідок дій відповідача, вона втратила здоров'я, сон та спокій. Коли відповідач її побив, вона мала третю групу інвалідності. В судовому засіданні позивач та її представник заявлені вимоги підтримали повністю та наполягали на їх задоволенні. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав і просив у його задоволенні відмовити за безпідставністю, посилаючись на недоведеність його вини у межах кримінального провадження. Вислухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. В провадженні Корольовського районного суду м. Житомира перебувала кримінальна справа № 1-336/11 по обвинуваченню [PERSON] за ч.1 ст.125 КК України. Згідно постанови Корольовського районного суду м. Житомира від 01 вересня 2011 року за клопотанням підсудного [PERSON], на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2011 році» провадження у справі було закрито, його звільнено від кримінальної відповідальності. За даною кримінальною справою [PERSON] обвинувачувався за ч. 1 ст. 125 КК України. Потерпілою у цій справі було визнано [PERSON]. У відповідності до Закону України «Про амністію у 2011 році » амністією є повне або часткове звільнення від кримінальної відповідальності і покарання певної категорії осіб, винних у вчиненні злочинів. Згідно ст.14 зазначеного Закону амністія не звільняє від обов'язку відшкодувати заподіяну злочином шкоду, покладеного на винну особу вироком чи рішенням суду. Таким чином, виходячи із змісту вказаних статей застосування амністії передбачає наявність вини особи в інкримінованому їй злочині і не є реабілітуючою підставою при її звільненні від кримінальної відповідальності. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 6 КПК України закриття кримінальної справи внаслідок амністії не допускається, якщо обвинувачений проти цього заперечує. В цьому разі провадження у справі продовжується в звичайному порядку. Як вбачається з матеріалів справи відповідачем особисто під час судового розгляду справи № 1-336/11 заявлено клопотання про застосування до нього Закону України «Про амністію» і він, у статусі підсудного, не наполягав на продовженні провадження в справі. Суд вважає, що таким чином відповідач визнав фактично свою вину. В апеляційному та касаційному порядку постанова суду відповідачем не оскаржувалась. Відповідно до вищенаведеної постанови від 01.09.11 р., кримінальну справу №1-336/11 по обвинуваченню відповідача [PERSON] закрито у зв'язку з актом амністії, за наявності згоди підсудного, тобто з нереабілітуючих підстав. Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, яка визначає підстави звільнення від доказування. Такими обставинами, зокрема, є обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. В ході розгляду справи встановлено, що відповідач [PERSON] 05 лютого 2010 року близько 22 год. 30 хв. у дворі будинку [ADDRESS], на ґрунті особистих неприязних стосунків, під час конфлікту, навмисно наніс позивачці [PERSON] удар рукою в обличчя, після чого, коли вона впала на землю, продовжував наносити удари ногами по голові і тулубу останньої, чим заподіяв їй тілесні ушкодження, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень без короткочасного розладу здоров'я. Після нанесення тілесних ушкоджень [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні з 06.02.2010 року по 13.02.2010 року, що підтверджується листом непрацездатності серії АБН №193559 від 06.02.2010 року на ім'я позивачки [PERSON]. При цьому позивач вказує, що під час лікування вона витратила грошові кошти в сумі 2269,50 грн. і на підтвердження цього надала квитанції до прибуткових касових ордерів, фіскальні і товарні чеки. Допитані в ході судового розгляду свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили як обставини побиття позивачки відповідачем, так і наведені позивачкою факти погіршення стану її здоров'я, придбання ліків, порушення сну, наявність нервового і стресового стану та погане самопочуття на роботі. Відповідно до статей 1166,1167 ЦК України та керівних роз'яснень п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (із змінами і доповненнями) шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Як встановлено ч.1 ст.1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Приймаючи до уваги викладені обставини, встановлені факти і відповідні їм правовідносини, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову, що підлягає задоволенню в частині вимог про стягнення матеріальної шкоди у повному обсязі. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди суд вважає, що дана вимога підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, згідно ч.2 ст.23 ЦК України та п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, інших цивільних прав. Судом встановлено наявність моральної шкоди завданої позивачці внаслідок протиправності діяння відповідача, причинний зв'язок між шкодою і протиправним діянням відповідача та вину останнього в її заподіянні. Суд вважає доводи позивачки обґрунтованими, однак розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначений нею є завищеним. З врахуванням вимог ст. 1167 ЦК України, відповідно до якого моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями іншою особою, яка порушила його законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла цю шкоду, суд, приймаючи до уваги засади розумності і справедливості, глибину фізичних та душевних страждань позивачки, погіршення її здібностей і обсяг вимушених змін в житті, вважає, що сума відшкодування моральної шкоди повинна складати 15000 грн.. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог, що становить 487,20 грн.. На підставі ст.ст.15,16,22,23,1166,1167,1193,1195 ЦК України, Закону України «Про застосування амністії в Україні»,

Outcome: partial