Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» про визнання договору недійсним та стягнення коштів, в якому просить визнати договір фінансового лізингу № 01855 від 13.01.2018 року, укладений між ним та відповідачем недійсним та стягнути з відповідача кошти в розмірі 70500 грн., з яких 70000, 00 грн., сума авансового платежу та 500,00 грн. відшкодування комісії банку. В обґрунтування позову зазначено. що ним на виконання умов договору 13.01.2018 р. було сплачено 70\~000,00 грн., що відповідно до умов договору складало перший авансовий внесок, однак представник відповідача повідомив, що за організацію та виконання договору фінансового лізингу відповідно до п. 1.7 та 12.2 договору він одноразово сплатив 70000,00 грн., які не враховуються в авансовий платіж за автомобіль і у разі одностороннього розірвання договору сплачені кошти не повертаються. 13.01.2018 р. додатково було сплачено кошти в сумі 500,00 грн. як комісія банку. Також після підписання договору в тексті була вказана інша сума вартості предмета лізингу, на веб-сайті вказана інша сума 95000,00 грн., тому він вважав, що сплачує майже всю суму за автомобіль. На неодноразові звернення щодо надання йому предмету лізингу чи повернення коштів, відповідач не реагував, тому 30.01.2018 р. він надіслав письмову заяву про розірвання договору фінансового лізингу № 01855 та вимогу про повернення сплачених ним коштів, однак відповідачем ніяких дій не було вчинено, в звязку з чим він просить задовольнити заявлені вимоги. Ухвалою суду від 31.01.2018 року позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 31.01.2018 року у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову було відмовлено. Ухвалою суду від 13.02.2018 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. В судове засідання сторони не з'явилися. Позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги позову підтримав, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача про дату, час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, без повідомлення причин неявки, відзиву не подав. Згідно вимог ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не зявився в судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що 13 січня 2018 року між [PERSON] (Лізингоодержувач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» (Лізингодавець) у простій письмовій формі було укладено договір фінансового лізингу № 01855, відповідно до п. 1.3 якого Лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати у власність предмет лізингу автомобіль Lada Largus, комплектація/модифікація Cross, об'єм двигуна 1,6, типа 5 МТ, привід 4х2, та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та умовах, передбачених цим договором. Згідно з п. 8.2. ст. 8, п. .9.1., 9.2., 9.7. ст. 9 договору та Додатку № 1 вартість предмета лізингу погоджено сторонами у 13909,00 доларів США, що згідно обмінного курсу долара США до української гривні на дату укладення договору становить 399 900,00 грн. з урахуванням ПДВ. Комісія за організацію договору являє собою погоджений між сторонами відсоток від вартості предмету лізингу у розмірі 10%, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення договору за його організацію протягом строку дії договору незалежно від назви призначення платежу у квитанції про сплату. Комісія за організацію договору входить до складу обовязкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобовязаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу. Авансовий платіж визначено в розмірі 23% вартості предмета лізингу, комісія за передачу предмета лізингу одноразовий платіж, розмір якого становить 3% від вартості транспортного засобу. Відповідно до п. 1.7. ст. 1 договору фінансового лізингу предмет лізингу передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, оплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4. ст. 9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.5. ст. 9 даного Договору. З п. 12.1. ст. 12 договору вбачається, що у разі дострокового розірвання договору фінансового лізингу на вимогу лізингоодержувача поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу. Комісія за організацію договору в такому випадку лізингоодержувачу не повертається. Згідно статті 17 Договору підписання цього Договору та Додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом Договору та Додатків до нього. Невід'ємною частиною цього Договору є Додаток № 1. На виконання умов договору [PERSON] сплатив ТОВ «Сігма Авто» 70\~000,00 грн. авансового платежу та 500,00 грн. комісію, що підтверджується копіями квитанцій № 213849194 від 13 січня 2018 р. та відповідним платіжним дорученням на суму 70\~000,00 грн. Дані обставини відповідачем по справі не спростовані (а.с.24,25). Правовідносини, які виникають у зв'язку із договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, а також Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів» та інш. Згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-ХІІ містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону № 1023-ХІІ). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Згідно ст. 18 цього Закону, умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. За ч. 3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (п. 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4). Так, передбачені пунктом 9.1. вказаного договору зобовязання лізингоодержувача сплатити комісію за організацію оформлення даного договору та пунктами 9.2. та 9.3. сплатити авансовий платіж, пункт 12.2. договору щодо неповернення комісії у випадку розірвання договору лізингоодержувачу, порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдає шкоди споживачеві. Крім того, згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно з частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору з урахуванням правил статті 628 ЦК України. За імперативним положенням статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Так, нікчемним є договір, якщо безпосередньо законом визначено, що недотримання певних його вимог має своїм наслідком саме нікчемність такого правочину. Зазначений договір, визнання недійсним якого просить позивач, є юридично нікчемним в цілому в силу порушення імперативних вимог щодо його обов'язкового нотаріального посвідчення, хоча зазначений договір є змішаним договором, який поєднує в собі, в тому числі ознаки договору найму транспортного засобу. Під час ухвалення рішення, суд керується положенням частини другої статті 215 ЦК України, відповідно до якої визнання зазначеного договору судом недійсним не вимагається у зв'язку з встановленням його нікчемності безпосередньо законом. При цьому, суд також зобов'язаний за власною ініціативою застосувати наслідки недійсності нікчемного договору, що врегульовано частиною п'ятою статті 216 ЦК України. Отже, аналізований у справі договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов'язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов'язань, що в ньому закріплені. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 15 березня 2018 року у справі № 616/137/16-ц, яка відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи викладене, суд відповідно до статей 220, 216 ЦК України вважає необхідним задовольнити позов частково, застосувавши наслідки недійсності нікчемного договору фінансового лізингу від 13.01.2018 року №01855 та стягнувши грошові кошти в сумі 70500,00 гривень, отримані за наслідками укладення зазначеного договору. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належним чином повідомлений про дату слухання відповідач в судове засідання не зявився, відзиву на позов на доказів на його обґрунтування суду не надав, тому суд вирішує справу на підставі наявних у справі доказів. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, однак позивач при подачі позову до суду частиною 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» був звільнений від сплати судового збору.

Outcome: partial