Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеною позовною заявою, в якій просив визнати недійсним з моменту вчинення договір фінансового лізингу № 02253 від 01.06.2018 року, укладений між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю» Максус Лізинг» та стягнути з відповідача сплачені кошти за цим договором у розмірі 25 000 гривень. Позовні вимоги мотивує тим, 01.06.2018 року між сторонами укладено оспорюваний договір фінансового лізингу, предметом якого є надання позивачу автомобіля марки/моделі Ravon R2 вартістю 7 595, 42 дол. США, що еквівалентно 199 000, 00 грн. З метою отримання вищевказаного автомобіля позивач перерахував відповідачу 25 000 гривень. Позивач зазначає, що цей договір є нікчемним, зважаючи на те, що всупереч ст. 799 ЦК України він не посвідчений нотаріально. Крім того, вказує, що вартість лізингу та розмір щомісячних платежів подається в іноземній валюті (доларах США) з еквівалентом у гривні, що суперечить Декрету Кабінету Міністрів України № 15-93 від 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Також зазначає, що договір, укладений під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики. Умови договору є несправедливими, зокрема встановлені жорсткі обов?язки споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, надана можливість продавцю не повертати кошти на оплату в разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця у зв?язку з виконанням ним договору, надано право продавцю в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору, визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Позивач також вказує, що предмет договору не визначений індивідуальними ознаками. Усе вищевикладене, в своїй сукупності, змусило позивача звернутися до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з?явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, виходячи із наступного. Так, судом встановлено, що 01.06.2018 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» укладено договір № 02253 фінансового лізингу, згідно з яким предметом фінансового лізингу є транспортний засіб автомобіль марки/моделі Ravon R2 вартістю 7 595, 42 дол. США, що еквівалентно 199 000, 00 грн. (а.с.-11-25) Відповідно до п. 1.3 лізингодавець бере на себе зобов?язання придбати Предмет лізингу у власність (отримати право власності на Предмет Лізингу) та передати Предмет Лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим Договором. Лізингоодержувач користується Предметом Лізингу на умовах даного Договору та згідно з положеннями чинного законодавства. Згідно з п. 1.7 Договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу Предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.5. ст. 9 даного договору. Пунктом 9.1 Договору визначено, що комісія за організацію договору являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу в розмірі 10%, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення Договору за його організацію протягом строку дії Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір комісії за організацію Договору зазначено у Додатку № 1 до даного Договору. Комісія за організацію Договору входить до складу обов?язкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобов?язаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу. Згідно з п.9.2 статті Договору авансовий платіж складає частину від вартості Предмета Лізингу в розмірі 25 % зазначеного у даному Договорі та Додатку № 1 до даного Договору. Оспорюваний договір був підписаний сторонами на кожному аркуші договору. На виконання умов договору [PERSON] був сплачений авансовий платіж по договору № 02253 фінансового лізингу від 01.06.2018 року в сумі 25 000 гривень, що підтверджується квитанціями від 01.06.2018 року та 02.06.2018 року (а.с.-26) Відповідно до ст. 6 закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо який за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин пов?язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи із аналізу вказаних норм чинного законодавства договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов?язків, яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору, передбачені ст. 216 ЦК України. Положення ст. 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Таким чином, договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб марки/моделі Ravon R2, а сторонами договору фізична і юридична особа, всупереч положенням ст. 799 ЦК України не був нотаріально посвідчений, а тому в силу положень ст. 220 цього ж Кодексу є нікчемним. Крім того, відповідно до п. 17 ч.1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб, а отже на послуги фінансового лізингу поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п?ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень, або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста ст. 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплені в ч. 2 ст. 18 цього Закону, а саме умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов?язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку про те, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 с. 3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов?язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими, є зокрема, умови про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов?язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов?язання споживача з оплати його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов?язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2.3 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв?язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 ч.3 ст. 18 Закону) Суд погоджується із доводами позивача про те, що при укладенні оспорюваного договору сторони остаточно не визначили ціну предмету лізингу, не погоджено графіку сплати лізингових платежів згідно з додатком № 1 до договору, на який робиться посилання у змісті договору фінансового лізингу, однак який до договору не додається, а також не був отриманий позивачем. Крім того, як встановлено судом, зі змісту оспорюваного договору фінансового лізингу від 01.06.2018 року, в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізиногодавця у разі неналежного виконання ним обов?язків, передбачених договором та законом, звужені обов?язки лізингодавця, які передбачені законом України «Про фінансовий лізинг», одночасно значно розширені права лізиногодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. За змістом ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу, був здійснений лізиноодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов?язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов?язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином,оскільки вибір продавця предмета лізингу відповідно до п.4.3 Договору здійснює відповідач, то в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, а тому даний договір суперечить положенням ст.808 ЦК України. Що стосується твердження позивача, що вартість лізингу та розмір щомісячних платежів подається в іноземній валюті (доларах США) з еквівалентом у гривні, що суперечить Декрету Кабінету Міністрів України № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», то як слідує зі змісту договору сторони не визначали розрахунки в іноземній валюті, порядок здійснення яких регулюється вказаним нормативним актом. Однак визначення ціни через гривневий еквівалент іноземної валюти є порушенням Постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.98 р. № 1998 «Про удосконалення порядку формування цін», відповідно до якої формування, встановлення і застосування суб?єктами підприємництва вільних цін на території України здійснюється виключно в національній грошовій одиниці та вважається при формуванні цін обґрунтованим облік витрат у доларовому еквіваленті тільки в частині імпортної складової структури ціни. Крім того, суд звертає увагу на те, що є несправедливими умови договору фінансового лізингу про нарахування штрафних санкцій за дострокову сплату лізингових платежів, а також є несправедливими умови договору фінансового лізингу, які передбачають жорстку відповідальність лізингоодержувача за невиконання умов укладеного договору та відсутність відповідальності лізингодавця за невиконання останнім умов договору, оскільки такі умови договору призводять до істотного дисбалансу прав та обов?язків сторін. Відповідно до ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов?язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Таким чином, суд, аналізуючи зміст спірного договору, укладеного між ТОВ «Максус Лізинг» та [PERSON], приходить до висновку, що в договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування, місцезнаходження, встановлена жорстка відповідальність лізингоодержувача, як споживача аз порушення умов договору, усувається відповідальність лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов?язків, передбачених договором та законом, не надані права лізингоодержувача як споживача, вимагати дострокового розірвання договору, передбачено покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору, звужені обов?язки лізингодавця, які передбачені в Закону України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, вказаний договір не є нотаріально посвідченим, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов?язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Отже умови договору № 02253 фінансового лізингу від 01.06.2018 року є такими, що суперечать нормам ЦК, Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», порушують принцип добросовісності (п.6.ч1 ст. 3, ч.3 ст. 509 ЦК України), призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов?язків сторін та завдають істотної шкоди споживачеві. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги законні та обґрунтовані, а тому підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов?язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов?язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, надані послузі, відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування. Питання стягнення судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved