Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з вказаним позовом до відповідача, в обґрунтування якого зазначив, що 15.07.2006 року його дочка [PERSON] одружилась із [PERSON] [INFO] в шлюбі у них народилась дочка [PERSON]. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 22.06.2016 року шлюб між дочкою позивача та відповідачем розірвано. Дочка разом з внучкою проживають разом з позивачем. Внучка навчається у четвертому класі Загальноосвітньої школи м. Івано-Франківська № 3, періодично час від часу хворіє на простудні захворювання, і за рекомендаціями лікарів їй рекомендовано санаторно-курортне лікування та періодична зміна клімату. Позивач зазначає що характер його роботи та розмір доходів дозволяє йому крім матеріального сприяння дочці в забезпеченні дитини, організовувати їй у вільний від навчання час на належне оздоровлення та відпочинок за кордоном, зокрема в каїнах Європи та Азербайджані, де частково проживає родина позивача. Мати дитини дає згоду на виїзд дитини за кордон з позивачем, однак батько - відповідач у 2015 році зібрав речі та поїхав на окуповану територію України, місцезнаходження його позивачу невідоме, тому надати згоду на виїзд дитини за кордон є неможливим. Вважає, що отримання дозволу на виїзд внучки за кордон без дозволу батька в супроводі дідуся буде відповідати інтересам дитини, сприяти її оздоровленню, розвитку світосприйняття та вихованню. Іншого способу захисту порушених прав позивача та дитини окрім звернення до суду не існує. Тому на підставі наведеного просив суд надати дозвіл [PERSON] на тимчасовий виїзд в його супроводі малолітньої внучки [PERSON], [INFO], до країн: Азербайджану та Польщі, без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON], в період з часу набрання рішенням законної сили, але не раніше ніж з 01.06.2018 року по 31.08.2018 року. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, суду подав заяву, за змістом якої підтримує позовні вимоги та просить розглянути справу за його відсутності, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причину неявки суду не повідомлено. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Статтею 33 Конституції України регламентовано, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Згідно з п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року і ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 року, ч. 8 ст. 7 СК України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, адміністративними органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.6). Позивач [PERSON] є батьком матері дитини [PERSON], що підтверджується я копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.15), та дідусем неповнолітньої [PERSON], [INFO]. В Україні дитинство охороняється державою (частина третя статті 51 Конституції України). Держава має забезпечувати належні умови для виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально-психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності (стаття 4 Закону України «Про охорону дитинства»). Пріоритетом у правовому регулюванні сімейних відносин є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (частина друга статті 1 Кодексу). Відповідно до принципу 1 Декларації з прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (надалі - «Декларація»), дитині повинні належати всі зазначені в цій Декларації права. Ці права мають визнаватися за всіма дітьми без будь-яких винятків і без відмінностей чи дискримінацій за ознакою раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового стану, народження або іншої обставини, що стосується самої дитини чи її сім'ї. Дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включно з належним допологовим і післяпологовим доглядом. Дитині має належати право на відповідне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування (принцип 4 Декларації). Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 313 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами). Згідно зі статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Частиною статті 3 вищевказаного Закону передбачено, що Перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред'явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. Правила перетинання державного кордону України громадянами України ( 57-95-п ) встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Відповідно до п.2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України затверджених постановою КМУ №57 від 27.01.1995 року встановлено, що перетинання державного кордону для виїзду за межі громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів), піклувальників (далі-батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач посилався на те, що характер його роботи та розмір доходів дозволяє йому крім матеріального сприяння дочці в забезпеченні дитини, організовувати їй у вільний від навчання час на належне оздоровлення та відпочинок за кордоном, зокрема в країнах Європи та Азербайджані, де частково проживає родина позивача. Місцезнаходження відповідача позивачу невідоме, тому надати згоду на виїзд дитини за кордон є неможливим. Отримання дозволу на виїзд внучки за кордон без дозволу батька в супроводі дідуся буде відповідати інтересам дитини, сприяти ї оздоровленню, розвитку світосприйняття та вихованню. З копії нотаріально посвідченої заяви від 27.04.2018 року вбачається, що мати [PERSON] надає згоду на поїздки своєї малолітньої дочки [PERSON], [INFO] за кордон до Азербайджанської Республіки, Республіки Польща, до країн Шенгенської угоди та Європейського союзу, на період з 01.06.2018 року по 01.06.2021 року в супроводі [PERSON], [INFO] (а.с.34). Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. В силу вимог частин 1 та 2 статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Відповідно до Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою ВР України № 789 від 27.02.1991) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Оцінюючи зібрані по справі, докази в їх сукупності, виходячи з інтересів дитини та враховуючи, що у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування не має, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги частково. Як вбачається із копій наданих електронних авіаквитків в напрямку Івано-Франківськ - Баку та у зворотньому напрямку, які придбані на ім'я позивача, онуки та бабусі, зазначений період з 26.07.2018 року по 04.08.2018 року, а тому суд вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги позивача надання тимчасового дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди батька у період з 01.07.2018 року по 31.08.2018 року. На підставі вищенаведеного, відповідно ст. ст. 2,4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», п.п.2,4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, п.п. 18, 19 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України, затверджених постановою Кабінету Міністрів № 231 від 31.03.1995 року, ч.ч.1 та 2 ст. 155 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial