Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, який було уточнено, в якому просить: 1) стягнути з Товариства з обмеженою відповідальність «Ант-Юг» на його користь суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (за період з 30.05.2020 по 21.01.2021) у розмірі 71 798,28 грн.; 2) стягнути з Товариства з обмеженою відповідальність «Ант-Юг» на його користь суму моральної шкоду у розмірі 20 000 грн.; 3) стягнути з Товариства з обмеженою відповідальність «Ант-Юг» на його користь суму сплаченого судового збору у розмірі 1 681,60 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що з 04 березня 2019 року по 29 травня 2020 року він працював у ТОВ «АНТ-ЮГ» на посаді начальника охорони. 29 травня 2020 року він звільнився з підприємства на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін). Підприємство при звільненні його з посади не розрахувалося із ним та не виплатило йому належну заробітну плату за період квітень-травень 2020 року у сумі 17391,54 грн. Розрахунок при звільнені з ним не проводився, підприємство на його письмові заяви видати йому довідку про заборгованість по заробітній платі йому не видало та взагалі на його письмові звернення не відповідало. Поштовий конверт з його заявою повернувся у зв`язку з його не отриманням. Заборгованість за заробітною платою та компенсація за невикористану щорічну відпустку у повному обсязі була виплачена йому 21 січня 2021 року. На теперішній час залишився не виплаченим середній заробіток за час затримки виплати. В результаті невиплати заробітної плати при звільненні в строки передбачені законом, він поніс моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання на протязі певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, принизило його, що є моральною шкодою. В суд сторони не з`явилися, від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, просить справу розглядати за його відсутності, на задоволенні уточнених позовних вимог наполягає (а.с.35). Відповідач ТОВ «Ант-Юг» належно повідомлений про розгляд справи (а.с.21,25) в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. За таких обставин суд розглядає справу в заочному провадженні, без участі сторін і на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України без технічної фіксації процесу. Вивчивши докази по справі, суд приходить до наступного. Згідно записів в трудовій книжці [NUMBER] , [PERSON] з 04.03.2019 перебував у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Ант-Юг» (а.с.4). Наказом від 01.03.2019 (запис в трудовій книжці під № 12 дата 04.03.2019) прийнятий на посаду начальника охорони. Наказом № 42-к від 29.05.2020 (запис в трудовій книжці під № 13 дата 29.05.2020) звільнений з посади за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Факт перебування у трудових відносинах позивача з відповідачем та факт звільнення позивача за п. 1 ст. 36 КЗпП України відповідач не оспорює. Згідно повідомлення № 1059 від 21.09.2020, наданого Управлінням соціального захисту населення Приморської міської ради Приморського району Запорізької області, під час проведення інспекційного відвідування на підприємстві ТОВ «Ант-Юг», де працював [PERSON] , було встановлено, що [PERSON] був прийнятий на посаду начальника охорони ТОВ «Ант-Юг» з 04.03.2019 та був звільнений з займаної посади 29.05.2020 відповідно до наказу № 42-к від 29.05.2020. Проте, на час інспекційного відвідування належні до виплати суми в законодавчо встановлені терміни не виплачені, чим порушено вимоги ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 117 КЗпП України. За результатами інспекційного відвідування складено акт, директору ТОВ «Ант-Юг» Ткачову О.В. видано припис про усунення виявлених порушень трудового законодавства та складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 41 КУпАП, який передано на розгляд до Приморського районного суду Запорізької області (а.с.5). Директором ТОВ «Ант-Юг» - Ткачовим О.В. 07.07.2020 була під підпис отримана заява позивача від 07.07.2020, в якій позивач просить видати йому довідку заборгованості по заробітній платі (а.с.8). 21.08.2020 позивачем було направлено директору ТОВ «Ант-Юг» заяву від 20.08.2020, в якій позивач просив видати йому довідку заборгованості по заробітній платі за квітень-травень 2020 року та відпускні (а.с.7). Заява не була отримана відповідачем (а.с.9). Розмір нарахованої заробітної плати відповідно до індивідуальних відомостей Пенсійного фонду України про застраховану особу (форма ОК - 5) від 02.10.2020, становить 53 904,23 грн., з яких: січень 2020 року - 9 000 грн.; лютий 2020 року - 9 000 грн.; березень 2020 року - 9 000 грн.; квітень 2020 року - 9 000 грн.; травень 2020 року - 17 904,23 грн. (а.с.32-34). Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При вирішенні спору в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні суд виходить з наступного. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КзпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КзпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в вище зазначеному Рішенні Конституційного Суду України, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Обчислення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку, провадиться судом відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок). Абзацом третім пункту 2 наведеного Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Така правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 21.01.2015 у справі № 6-195цс14. Зі змісту розрахунку про визначення середнього заробітку вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у період з 30.05.2020 по 21.01.2021 у розмірі 71 798,28 грн. (162 робочих днів). При розрахунку середнього заробітку суд виходить з індивідуальних відомостей Пенсійного фонду України про застраховану особу (форма ОК - 5), оскільки інші докази щодо заробітної плати позивача в матеріалах справи відсутні. Відповідно до індивідуальних відомостей Пенсійного фонду України про застраховану особу (форма ОК - 5) заробітна плата позивача за два останні повних місяці роботи, які передують події з якою пов`язана виплата, становить 18 000 грн. (березень 2020 року - 9 000 грн.; квітень 2020 року - 9 000 грн.). Кількість робочих днів, виходячи із п`ятиденного робочого тижня та даних, викладених у листах Мінсоцполітики України про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік від 29.07.2019 року № 1133/0/206-19, кількість робочих днів в березні 2020 року становить 21 день, в квітні 2020 року становить 21 день. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача складає 428,57 грн. (18 000 грн. / 42 днів), а не 304,23 грн., як підраховано позивачем. У зв`язку із цим, розмір середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку за період вказаний позивачем складає 69 428,34 грн. (428,57 грн. х 162 днів), сума якого визначена без утримання прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів, що є обов`язком роботодавця, як податковим агентом. При цьому, суд не приймає розрахунок позивача, оскільки при розрахунку середньоденного заробітку позивач допустився помилки. Згідно із ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Враховуючи, що внаслідок не проведення повного розрахунку при звільненні, позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у втраті душевного спокою, у зв`язку із неотриманням зароблених коштів та зі зміною звичного розпорядку життя, зважаючи на принцип розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON] у сумі 3 000 грн., вважаючи таку суму грошових коштів достатньою для компенсації моральних страждань останнього. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 69 428,34 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період, визначений позивачем, які визначені без утримання прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів, що є обов`язком роботодавця, як податковим агентом, та 3000 грн. моральної шкоди. Враховуючи те, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково, згідно до положень ст. 141 ЦПК України, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме: виходячи з розрахунку: (72 428,34 грн. (розмір задоволених позовних вимог) * 1681,60 грн. (розмір судових витрат) / 91 798,28 грн. (розмір заявлених позовних вимог) = 1326,77 грн. (а.с.16). На підставі ст.ст. 47, 116, 117, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial