Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся у жовтні 2015 року до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що з 25 вересня 1982 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають повнолітніх дітей: [PERSON], народження 23.03.1983, та [PERSON], народження 13.03.1991. Спільне життя з відповідачем не склалося через діаметрально протилежні погляди на життя, несумісність характерів та різні погляди на сімейне життя та обовязки, на підставі чого в сімї відбувалися сварки. Шлюбні відносини між позивачем і відповідачем припиненні, спільне господарство не ведеться. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив задовольнити позов та розірвати шлюб. Пояснив, що шлюбні відносини на цей час з відповідачем припинені, у кожного з них своє життя, подружжя один для одного вже тривалий час є чужими людьми, позивач проживає окремо від сім'ї та не бачить у подальшому спільного з відповідачем подружнього життя. Відповідач у судовому засіданні позов не визнала, просила шлюб не розривати. Зауважила, що вони з позивачем понад 30 років прожили разом, разом працювали та дбали про благополуччя сім'ї, виростили двох дітей, а після того як вона захворіла стала непотрібною чоловіку. Вважає, що рішення розірвати шлюб позивач прийняв необдумано, що він піддається сторонньому впливу інших осіб і, що вона сподівається на його повернення в сім'ю, тому заперечувала щодо розірвання шлюбу. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 56 СК кожен з подружжя має право на припинення шлюбних відносин. Частинами 3, 4 ст. 56 СК передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Як передбачено приписами ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 109 СК передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з роз'ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони знаходяться у зареєстрованому шлюбі з 25.09.1982 Пирятинським районним відділом ЗАГС Полтавської області, актовий запис № 182 (а.с.17). У шлюбі неповнолітніх дітей не мають (а.с.5,6). Спільне життя сторін не склалося у звязку з постійними суперечками та непорозуміннями, що призвело до припинення шлюбних відносин. Сторони разом не проживають, спільне господарство ними не ведеться. Ухвалою суду від 11 листопада 2015 року з метою збереження сім'ї сторонам було надано строк для примирення терміном два місяці. Після закінчення вказаного терміну для примирення, позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу, що свідчить про недосягнення сторонами примирення. Факт припинення подружжям шлюбно-сімейних відносин та наявність напружених між ними стосунків не заперечується самими сторонами. Суд зазначає, що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Оскільки обставини, викладені позивачем, свідчать про те, що у останнього відсутня вільна згода на перебування у шлюбі, втрачене почуття любові до відповідача, збереження шлюбу, на думку суду, суперечитиме його інтересам. Збереження шлюбу за відсутності згоди одного з подружжя вже є таким, що буде суперечити його інтересам виходячи з положень ст. 24 СК України. З огляду на те, що між сторонами втрачено взаєморозуміння та почуття любові, примирення подружжя, подальше спільне життя та збереження шлюбу між ними неможливо і суперечить інтересам одного з подружжя, суд дійшов висновку про те, що збереження сім'ї є неможливим, шлюб між сторонами існує формально і може бути розірваним. Особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище (ст. 113 СК України). Відповідач у судовому засіданні про відновлення дошлюбного прізвища не заявила, тому після розірвання шлюбу має право надалі іменуватися прізвищем, отриманим після реєстрації шлюбу з позивачем.

Outcome: approved