Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, в якому посилається на те, що 19 серпня 2017 року він надав у борг, [PERSON] прийняв грошові кошти у сумі 2500 доларів США, що еквівалентно 63725 гривень (станом на 19.08.2017 року офіційний курс долара США становив 25,49 грн.). Вказує, що за розпискою [PERSON] взяв кошти під 7 % щомісяця. При цьому, відповідно до тексту розписки, відповідач зобов`язався повернути всю суму грошей (як основний борг, так і проценти) через шість місяців, що становить 63725 грн. - сума основного боргу та 115979,50 грн. - 7 % щомісяця від суми позики. Так, зазначає, що датою отримання відповідачем коштів є 19.08.2017 року, а шестимісячний термін сплинув 28.02.2018 року, однак на даний час грошові кошти так і не повернуто. Крім того, в період з 01.03.2018 року по 04.10.2019 року інфляційні нарахування на суму боргу становлять 7564,16 грн. На підставі вищевикладеного просить суд задовольнити позовні вимоги, при цьому стягнувши із відповідача на його користь загальну суму заборгованості, яка становить 187268,66 грн. (сто вісімдесят сім тисяч двісті шістдесят вісім гривень шістдесят шість копійок) грн., а саме: основна сума боргу - 63725,00 грн.; 7 % від суми позики - 115979,50 грн.; 7564,16 грн. - сума встановленого індексу інфляції. Позивач [PERSON] в судовому засіданні заявлені ним позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. В судове засідання [PERSON] не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, про причину своєї неявки суду не повідомив. При цьому, 22.01.2020 року на адресу суд від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якій він просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відзив обгрунтовує тим, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів щодо отримання ним в борг коштів у розмірі 2500 доларів США зі сплатою відсотків за користування ними, а також законодавчу недопустимість укладення такого договору після існуючих обставинах. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до положень ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з положеннями ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором ( ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Судом встановлено, що між сторонами існують зобов`язання за договором позики. В підтвердження укладення договору між сторонами є борговий документ, власноручно написаний відповідачем [PERSON] у формі розписки, яка посвідчує передачу позивачем [PERSON] відповідачу грошової суми в розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) доларів США під 7 % місячних, які відповідач зобов`язався повернути через шість місяців (а.с. 6). Відповідно до відомостей, що розміщені на офіційному сайті Національного банку України, офіційний курс гривні щодо долару США станом на 19.08.2017 року становить 25,49 гривень за 1 долар США. Таким чином, станом на 19.08.2017 року, 2500 доларів США еквівалентно 63725 (шістдесят три тисячі сімсот двадцять п`ять) грн. Оригінал розписки був наданий суду, що підтверджує наявність невиконаного боргового зобов`язання відповідача перед позивачем, та спростовує посилання відповідача [PERSON] у відзиві про відсутність доказів щодо отримання ним даних коштів. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. З дослідженої в судовому засіданні розписки вбачається, що сторонами в письмовій формі зафіксовані істотні умови договору позики, а саме: предмет позики - грошові кошти та строк повернення боргу. Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору позики від 19 серпня 2017 року сторони погодили щомісячну сплату 7 % відсотків від суми позики, при цьому відповідач зобов`язався повернути всю суму грошей протягом 6 місяців. Ураховуючи викладене, суд вважає, що право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після 19 лютого 2018 року позивач [PERSON] не міг нараховувати такі проценти. Такий висновок узгоджується з висновком викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, розмір процентів за договором позики, оформленої розпискою від 19.08.2017 року на суму 63725 грн., виходячи із розрахунку: 63725 грн. (сума позики) х 0,07 % (узгоджена сторонами ставка процентів) х 6 місяців (термін дії договору), складає 26764,50 грн. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, розмір інфляційних нарахувань на заборгованість за розпискою від 19.08.2017 року, виходячи із розрахунку: 63725,00 грн. (сума позики) х 111,87 % (загальний індекс інфляції за період прострочення виконання зобов`язання) / 100 % (сума позики) = 7564,16 грн. Таким чином, загальний розмір заборгованості відповідача [PERSON] за договором позики, оформленої розпискою від 19.08.2017 року складає 98053,66 (дев`яносто вісім тисяч п`ятдесят три гривні шістдесят шість копійок) грн., з яких: 63725,00 грн. - основна сума боргу; 26764,50 грн. - проценти за договором позики; 7564,16 грн. - розмір інфляційних нарахувань. В решті частині позову щодо стягнення процентів за договором позики в сумі 89215 грн. суд відмовляє. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (52,36 %). За таких обставин слід стягнути з відповідача [PERSON] судовий збір на користь позивача в розмірі 980,53 грн. На підставі викладеного, та

Outcome: partial