Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до відповідача Кіцманської місцевої прокуратури про усунення перешкод в реалізації права власності на майно шляхом зняття арешту з майна, а саме, земельної ділянки кадастровий номер 7322588500:03:002:0353, належної на праві приватної власності його батькові [PERSON] , накладеного на неї постановою слідчого прокуратури Кіцманського району Чернівецької області П`ятковського І.М. від 19.10.2009 року в рамках розслідування кримінальної справи № 0-099065. Позовні вимоги мотивує тим, що у рамках кримінальної справи № 0-099065 за ознаками злочинів, передбачених ч.2 ст.364, ч.2 ст.366 КК України, постановою слідчого прокуратури Кіцманського району Чернівецької області П`ятковського І.М. від 19.10.2009 року, визнано речовим доказом та накладено арешт на вищевказану земельну ділянку. Зазначає, що [INFO] його батько [PERSON] помер, спадщину після смерті батька він прийняв, що підтверджується довідкою, виданою приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвою Н.В., згідно якої 15.05.2020 року заведена спадкова справа 2/2019 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] . Вказує, що постановою старшого помічника прокурора Кіцманського району Чернівецької області від 29.12.2009 року кримінальну справу № 0-099065 в частині вчинення службовими особами Кіцманської РДА злочинів, передбачених ч.2 ст.364, ч.2 ст.366 КК України, закрито на підставі п.2 ст.6 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу злочину. У кримінальній справі № 0-099065 вироком Кіцманського районного суду Чернівецької області від 23.06.2010 року визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.367 КК України, [PERSON] , однак питання про скасування арешту на земельні ділянки, накладеного постановою слідчого від 19.10.2009 року не було вирішено, а тому змушений звернутись до суду в порядку позовного провадження із позовом про зняття арешту з майна. Враховуючи наведене просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Позивач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, однак скерував до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує повінстю. Керівник Кіцманської місцевої прокуратури Шевчук П.В. в підготовче судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, однак скерував до суду заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи без його участі. Частиною 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних в суду матеріалів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.1. ст.206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Крім того, ч.3 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши подані сторонами у справі документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ст. 41 Конституції України). Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про смерть, виданого Чернівецьким міським відділом ДРАЦС Головного ТУЮ у Чернівецькій області, серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] .(а.с.16). Згідно державного акту серії ЯЕ №361040, виданого 23.09.2008 року, на підставі розпорядження Кіцманської РДА від 18.09.2008 року №732, вбачється, що [PERSON] являвсяя власником земельної ділянки площею 0,75 га, кадастровий номер 7322580700:03:002:0353, яка розташована на території Стрілецько-Кутської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області (а.с.17). Відповідно до довідки, виданої приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвою Н.В., 15.05.2020 року заведена спадкова справа 2/2019 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , спадкоємцем якого є син померлого [PERSON] (а.с.18). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчудження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, накладено арешт на земельну ділянку, яка згідно державного акту серії ЯЕ № 361040, виданого 23.09.2008 року на підставі розпорядження Кіцманської РДА від 18.09.2008 року №732, площею 0,75 га, кадастровий номер 7322588500:03:002:0353, яка розташована на території Стрілецько-Кутської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області, належала [PERSON] (а.с.19-20). Як видно з позовної заяви і доданих до неї матеріалів, постановою слідчого прокуратури Кіцманського району Чернівецької області П`ятковського І.М. від 19.10.2009 року в межах кримінальної справи №0-099065 за ознаками злочинів, передбачених ч.2 ст.364, ч.2 ст.366 КК України, накладено арешт на майно, в тому числі на належну позивачу вказану земельну ділянку. Постановою слідчого прокуратури Кіцманського району Чернівецької області П`ятковського І.М. від 29.12.2009 року кримінальну справу №0-099065 в частині вчинення службовими особами Кіцманської РДА злочинів, передбачених ч.2 ст.364, ч.2 ст.366 КК України, закрито на підставі п.2 ст.6 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу злочину. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення. Згідно ст. 170 КПК України, нині чинного КПК України, завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту частини третьої статті 174 КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у частині першій статті 214 КПК України 1960 року. Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень, з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає. Під час розгляду справи суд керується тим, що арешт на майно позивача [PERSON] було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на вказане, на правовідносини, пов`язані з вирішенням питання про припинення арешту майна позивача та третіх осіб, поширюються норми КПК України 1960 року. Крім цього, у межах кримінальної справи, що розслідувалася, позивач [PERSON] не набув процесуального становища підозрюваного, обвинуваченого, а як власник майна чинним на той час кримінально-процесуальним законом не були наділені процесуальним правом ініціювати питання про звільнення його з-під арешту. Із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після закриття справи, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності [PERSON] , шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права. Інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування КПК України 1960 року не містив. Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст пункту сьомого частини першої статті 253, пункту восьмого частини першої статті 324, частини тринадцятої статті 335 цього Кодексу передбачалося лише після прийняття рішення про призначення до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком. Проте кримінальну справу, в межах якої на майно позивача [PERSON] накладено арешт, закрито на стадії досудового слідства, і до суду для розгляду по суті цю справу скеровано не було. КПК України 1960 року, так само як і чинний КПК України, не передбачає застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у припиненій кримінальній справі. Таким чином, вирішення порушеного позивачем питання в порядку кримінального судочинства потребувало б відновлення кримінального провадження (кримінальної справи), яке закрито постановою органу досудового слідства у зв`язку з відсутністю складу злочину, тобто з реабілітуючої підстави Позивач [PERSON] пред`являє позов не у зв`язку з завданням йому матеріальної шкоди обвинуваченим, а з підстави необґрунтованого обмеження його права власності рішенням слідчого. Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Відповідну правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року № 6-26цс13. Підстав для відступу від цієї позиції суд не знаходить. Згідно ст. 317 ч.1 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно вимог ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У зв`язку із накладенням на земельну ділянку арешту, позивач [PERSON] не може в повній мірі використовувати своє право власності на вказану земельну ділянку, оскільки позбавлений права розпоряджатися власністю та виникла необхідність в усуненні перешкоди у здійсненні права власності, шляхом зняття арешту. Таким чином, дослідивши всі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] спадкує право власності на земельну ділянку кадастровий номер якої 7322588500:03:002:0353, належну на праві приватної власності батькові позивача [PERSON] , [PERSON] , у кримінальному провадженні № 0-099065 у рамках якого накладено арешт на вказану земельну ділянку, позивача не визнано ні підозрюваним, ні обвинуваченим чи цивільним позивачем у кримінальній справі, а тому встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача слід задовольнити.

Outcome: approved