Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області, за участі третьої особи, як не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача [PERSON] , про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, мотивуючи свої вимоги наступним. З 2002 року позивач працював в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області, зокрема, останніх десять років страховим експертом з охорони праці відділу профілактики страхових випадків Управління. У серпні 2020 року позивач перебував у щорічній відпустці, останнім днем якої було 27 серпня 2020 року. Проте у період відпустки, 25 серпня 2020 року, захворів, йому виданий листок непрацездатності з 25 серпня 2020 року до 08 вересня 2020 року. В останній день перебування на лікарняному, позивач зателефонував своєму безпосередньому керівнику [PERSON] , повідомив про можливість виходу на роботу. [PERSON] , з`ясувавши самопочуття позивача та стан його здоров`я, запропонував йому бути вдома на самоізоляції протягом 09-11 вересня 2020 року, зважаючи на підвищену температуру, а також з урахуванням хвороби у період відпустки приступити до роботи після вихідних 14 вересня 2020 року, а ці дні будуть оформлені як продовження відпустки. На що позивач погодився. Після цього йому зателефонувала [PERSON] головний спеціаліст відділу роботи з персоналом, якій була відома вказана розмова, та лише уточнила чи дійсно позивач буде на самоізоляції. 14 вересня 2020 року позивач приступив до роботи, здав лікарняний лист та написав заяву про продовження відпустки. Надалі начальник юридичного відділу Лимар А. В. викликав позивача до себе та вимагав написати пояснення за прогули 09-11 вересня 2020 року. 15 вересня 2020 року йому вручили копію наказу №189-к/тр про його звільнення 16 вересня 2020 року за прогули без поважних причин, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Позивач, вважаючи своє звільнення незаконним, зазначає, що був відсутнім на роботі з поважних причин, а звільнення фактично обумовлене неприязними стосунками із [PERSON] . Крім того, у останнього відсутні повноваження щодо прийняття та звільнення з роботи працівників. За таких обставин позивач вважає, що повинен бути поновлений в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на посаді страхового експерта з охорони праці відділу профілактики страхових випадків, а також, відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, йому має бути виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу. Відтак просив скасувати наказ №189-к/тр від 15 вересня 2020 року, поновити його на роботі та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, понесені судові витрати. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12 жовтня 2020 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження із викликом сторін; витребувано в Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області докази у справі. 04 листопада 2020 року до суду\~надійшов відзив\~на позовну\~заяву Управління\~виконавчої дирекції\~Фонду соціального\~страхування України\~у Вінницькій\~області.\~Відповідач не\~визнає позовних\~вимог та\~вважає,\~що звільнення [PERSON] відбулось із дотриманням норм трудового законодавства України. Зазначає, що відповідно до наказу від 27 липня 2020 року №277-в [PERSON] надана невикористана частина щорічної основної відпустки тривалістю 10 календарних днів та щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці тривалістю 7 календарних днів з 10 серпня 2020 року по 27 серпня 2020 року. Під час відпустки позивач перебував на лікарняному згідно листка непрацездатності з 25 серпня до 08 вересня 2020 року та 09 вересня 2020 року мав приступити до роботи. Однак [PERSON] до роботи 09 вересня 2020 року не приступив, був відсутнім на роботі й 10-11 вересня 2020 року, а на роботу вийшов лише 14 вересня 2020 року та подав листок непрацездатності. Начальник відділу по роботі з персоналом, виявивши, що позивач мав вийти на роботу 09 вересня 2020 року, повідомив про цю обставину заступнику начальнику управління [PERSON] , на якого з 07 по 24 вересня 2020 року було покладено виконання обов`язків начальника управління. У присутності свідків [PERSON] запропоновано надати письмові пояснення про відсутність на роботі, однак у визначений строк пояснення надані не були, відповідно складений акт про відмову їх надання. Такі пояснення надані лише 15 вересня 2020 року без зазначення як перебування на самоізоляції із підвищеною температурою, так і телефонної розмови із [PERSON] . Заява про продовження терміну відпустки подана позивачем лише 14 вересня 2020 року та не могла бути задоволена, оскільки термін надання відпустки минув, а видача наказу про продовження відпустки минулою датою є неможливою. Відповідно наказом від 15 вересня 2020 року №189-к/тр до [PERSON] застосоване дисциплінарне стягнення у виді звільнення 16 вересня 2020 року за прогули без поважних причин згідно п.4 ст. 40 КЗпП України. [PERSON] відмовився поставити свій підпис про ознайомлення з даним наказом, про що був складений акт відмови від підпису від 15 вересня 2020 року. Крім того, в день звільнення позивач відмовився від отримання своєї трудової книжки, про що був складений акт про відмову від отримання трудової книжки від 16 вересня 2020 року. 04 листопада 2020 року третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - [PERSON] подані письмові пояснення щодо позову, в яких вказує про підтримання позиції управління, викладеній у відзиві на позовну заяву. Ним викладені свої міркування та аргументація заперечень проти задоволення позову, а також обставини виходу позивача на роботу та його звільнення, відмови від отримання трудової книжки. При цьому звертає увагу на власні обставини та порядок продовження його ж відпустки навесні 2020 року, заперечуючи доводи позивача. Вважає, що подані [PERSON] докази не підтверджують неправомірність його звільнення. 20 листопада 2020 року до суду надійшли заперечення на відзив від представника позивача адвоката Якименка О. О., які за своїм змістом є відповіддю на відзив відповідача, де ним викладені окремі доводи щодо пояснення [PERSON] з приводу порушення трудової дисципліни, які, як вказує представник, написані як реакція позивача на рішення про його звільнення, а не у відповідності до ст. 149 КЗпП України. Звертає увагу, що ініціатива з оформлення днів самоізоляції як відпустки виявлена безпосереднім керівником позивача [PERSON] 27 листопада 2020 року відповідачем подані заперечення. Вважає, що пояснювальна записка [PERSON] подана 15 вересня 2020 року уже після складення акту про відмову надання письмових пояснень щодо порушення трудової дисципліни та видання наказу про застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення та в порядку ст.149 КЗпП України. Спростовуючи твердження представника позивача щодо ініціативи продовження відпустки від безпосереднього керівника [PERSON] , зазначає, що у нього такі повноваження відсутні, а доводи позивача про підвищення у нього температури 08 вересня 2020 року не знаходять свого підтвердження. Ухвалами Вінницького міського суду Вінницької області від 09 листопада 2020 року та від 04 грудня 2020 року (без винесення окремих процесуальних документів із занесенням до протоколів судового засідання) суд задовольнив клопотання по виклик як свідків [PERSON] та [PERSON] та про допит як свідка позивача [PERSON] та зобов`язав третю особу надати копію наказу про розподіл функціональних обов`язків та його посадову інструкцію. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14 грудня 2020 року (без винесення окремого процесуального документа із занесенням до протоколів судового засідання) суд не прийняв до розгляду доказ (довідку про перевірку обґрунтованості видачі листка непрацездатності від 19 листопада 2020 року), наданий відповідачем, зважаючи на положення ст.83 ЦПК України щодо строків подання доказів по справі. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві. Особливо звернули увагу на поважність причин відсутності позивача на роботі 9-11 вересня 2020 року та відсутність повноваження в.о начальника управління на звільнення працівників, в тому числі позивача. Представник відповідача в судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві та запереченнях на позовну заяву [PERSON] , просив відмовити повністю у задоволенні позову. Третя особа [PERSON] також заперечував щодо задоволення позовних вимог, вказуючи, що позивач самовільно продовжив відпустку, що є прогулом, а він відповідно до наказу в.о. директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України виконував обов`язки керівника управління на період відпустки в.о. керівника управління та відповідно мав повноваження на звільнення працівників. Судом установлені наступні фактичні обставини справи та правовідносини, врегульовані нормами КЗпП України стосовно припинення трудових відносин. Судом установлено, що наказом від 25 липня 2017 року № 45-к/тр [PERSON] прийнято на посаду страхового експерта з охорони праці відділу профілактики виробничого травматизму управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області з 01 серпня 2017 року в порядку переведення за його згодою (а. с. 42). Наказом від 27 липня 2020 року № 277-в [PERSON] надано невикористану частину щорічної основної відпустки тривалістю 10 календарних днів та щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці тривалістю 7 календарних днів за період роботи з 12 червня 2019 року по 11 червня 2020 року, з 10 серпня 2020 року по 27 серпня 2020 року (а. с.43). Згідно листка непрацездатності серії АДФ № 543001 від 25 серпня 2020 року [PERSON] хворів з 25 серпня по 08 вересня 2020 року (а. с.44). Як установлено судом та визнається учасниками справи [PERSON] приступив до роботи 14 вересня 2020 року, здав лікарняний лист та того ж дня подав заяву про продовження терміну перебування у відпустці на період перебування на лікарняному до 11 вересня 2020 року (а. с. 48). У суду немає обґрунтованого сумніву у достовірності цих обставин, тому відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України вони не підлягають доказуванню. Згідно наказу в.о. директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 20 серпня 2020 року №02-49-к виконання обов`язків начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області з 07 вересня 2020 року по 24 вересня 2020 року покладено на [PERSON] , заступника начальника управління начальника юридичного відділу цього управління (а. с. 45). 14 вересня 2020 року в. о. начальника управління Лимарем А. В., начальником відділу бухгалтерського обліку та звітності головним бухгалтером [PERSON] , начальником відділу по роботі з персоналом [PERSON] , заступником начальника юридичного відділу заступником голови профспілкового комітету [PERSON] складені акти про відмову надання письмових пояснень щодо порушення трудової дисципліни та про відсутність 09-11 вересня 2020 року [PERSON] на роботі без поважних причин (а. с. 46, 47). 15 вересня 2020 року наказом №189-к/тр, за підписом\~виконуючого обов`язки\~начальника Лимара\~А.\~В., застосовано\~до [PERSON] \~дисциплінарне стягнення\~у виді\~звільнення,\~звільнено 16\~вересня 2020\~року з\~посади страхового\~експерта з\~охорони праці\~відділу профілактики\~виробничого травматизму\~управління виконавчої\~дирекції Фонду\~соціального страхування\~України у\~Вінницькій області,\~на підставі\~ч.\~4\~ст.\~40\~КЗпП України, (прогул без поважних причин)(а.с. 50). [PERSON] , будучи допитаним як свідок, пояснив, що повідомив свого безпосереднього керівника [PERSON] заступника начальника управління - начальника відділу - головного страхового експерта з охорони праці, про свою тимчасову непрацездатність в період відпустки протягом трьох днів (з 25 серпня по 08 вересня 2020 року) та закриття лікарняного листа 08 вересня 2020 року. В свою чергу [PERSON] , з`ясувавши його самопочуття, що пов`язане з підвищенням температури тіла, запропонував побути позивачу дома на самоізоляції 09-11 вересня 2020 року та з 14 вересня 2020 року приступити до роботи. Допитаний у судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснив суду, що дійсно 08 вересня 2020 року спілкувався з [PERSON] , останній йому повідомив про перебування на лікарняному у період відпустки протягом трьох днів та незадовільний стан здоров`я через підвищену температуру тіла, тому погодив його невихід на роботу 09-11 вересня 2020 року та оформлення цих днів як продовження відпустки. Допитана у судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснила суду, що дійсно телефоном спілкувалася із позивачем, [PERSON] повідомив, що він хворіє, дати спілкування не пам`ятає. Вирішуючи позовні вимоги в частині скасування наказу від 15 вересня 2020 року №189-к/тр про звільнення [PERSON] за п.4 ст.40 КЗпП України та поновлення останнього на роботі, суд виходить з наступного. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільним використанням без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишенням роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального навчального закладу) (п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»). Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, слід з`ясувати поважність причини такої відсутності. Як установлено судом позивач був звільненим з роботи у зв`язку із вчиненням прогулу 09-11 вересня 2020 року на підставі наказу від 15 вересня 2020 року №189-к/тр. Позивач, звертаючись до суду з вказаним позов, вказує на поважність причин відсутності його на роботі, а саме повідомлення ним безпосереднього керівника про стан свого здоров`я та його дозвіл бути відсутнім на роботі в ці днів й можливість оформлення цих днів як продовження своєї відпустки, зважаючи на його хворобу під час відпустки. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 80 КЗпП України щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена у разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку. Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про відпустки» передбачено, що в разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку, щорічна відпустка повинна бути продовжена або перенесена на інший період. У разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Якщо причини, що зумовили перенесення відпустки на інший період, настали під час її використання, то невикористана частина щорічної відпустки надається після закінчення дії причин, які її перервали, або за згодою сторін переноситься на інший період (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про відпустки»). З буквального тлумачення пункту 1 частини другої статті 80 КЗпП України та статті 11 Закону України «Про відпустки» відпустка саме продовжується у разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку. Тобто ні КЗпП України, ні Закон України «Про відпустки» не передбачає звернення працівника з заявою про продовження відпустки, як не передбачає і необхідності отримання на це згоди роботодавця, оскільки період надання відпустки сторонами уже узгоджено, однак неможливість її використання саме у зазначені в наказі дати спричинена обставинами, які не залежать від волі жодної зі сторін. Єдиним обов`язком працівника є повідомлення роботодавця про тимчасову непрацездатність, яка засвідчена у встановленому порядку, тобто шляхом видачі листа непрацездатності. При цьому ні КЗпП України, ні Закон України «Про відпустки» не передбачають саме і виключно письмової форми повідомлення про тимчасову непрацездатність. І таке повідомлення може бути вчинене у будь-який спосіб. А надання листа непрацездатності можливе після виходу з відпустки, що буде підтвердженням правомірності такого продовження і унеможливить обмеження прав працівника та не порушить прав роботодавця, який за відсутності належного підтвердження настання тимчасової непрацездатності не позбавлений можливості прийняти рішення про притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності. Разом із тим перенесення відпустки на інший період свідчить, що сторони мають узгодити вказане питання відповідно до загальної процедури, тобто як працівник, так і роботодавець мають визначитися, чи відповідає новий період відпустки їх інтересам та чи не порушуються процес організації праці, визначений роботодавцем, та право на відпочинок працівника. Перенесення відпустки передбачає звернення працівника з відповідною заявою до роботодавця та видання наказу роботодавцем, що свідчить про волевиявлення сторін на погодження з новим періодом надання відпустки. Тобто, продовження щорічної відпустки в разі тимчасової непрацездатності працівника, що настала під час відпустки, відбувається автоматично, є обов`язком роботодавця, для виконання якого йому достатньо отримати від працівника повідомлення про тимчасову непрацездатність, засвідчену у встановленому порядку (тобто про наявність листа непрацездатності), незалежно від того, чи подав працівник відповідну заяву. Відсутність заяви від працівника щодо продовження відпустки не може скасувати законодавчо встановлений обов`язок роботодавця продовжити відпустку на дні тимчасової непрацездатності, а тим більше не може бути вирішальною підставою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення за прогул без поважних причин. Таким чином працівник, який належним чином повідомив роботодавця про волевиявлення щодо продовження відпустки на період, що йде безпосередньо за днем припинення тимчасової непрацездатності, про наявність листка непрацездатності чи надав останньому листок непрацездатності, скористався своїм правом щодо продовження щорічної відпустки. Саме такий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 712/9213/18, який є обов`язковим для врахування судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Як встановлено в ході судового розгляду та не заперечується жодним із учасників справи наказом від 27 липня 2020 року №277-в [PERSON] була надана відпустка з 10 серпня 2020 року по 27 серпня 2020 року. Разом із тим з 25 серпня по 08 вересня 2020 року перебував на лікарняному згідно листка непрацездатності серії АДФ №543001. Таким чином у позивача залишилося три дні невикористаної відпустки, що цілком доведено матеріалами справи. 08 вересня 2020 року [PERSON] у телефонній розмові із своїм безпосереднім керівником Яворським В. І. повідомив про наявність листка непрацездатності, обумовили можливість продовження відпустки після закінчення перебування на лікарняному на невикористану кількість днів відпустки, тобто протягом трьох днів з 09 по 11 вересня 2020 року, що підтверджується показаннями допитаного в судовому засіданні як свідка [PERSON] , які суд бере до уваги. Щодо заперечень сторони відповідача про відсутність повноважень начальника відділу на надання дозволу на невихід на роботу, то суд звертає увагу, що право працівника на продовження відпустки не передбачає згоду роботодавця, а тому в даному випадку повноваження особи не мають значення для справи. При цьому, що про хворобу позивача було відомо в управлінні, що також підтвердила свідок [PERSON] . На підтвердження того, що позивач виразив волевиявлення на продовження відпустки після припинення тимчасової непрацездатності, свідчить і та обставина, що 14 вересня 2020 року позивач, вийшовши на роботу, надав листок непрацездатності та написав відповідну заяву. Написання ж заяви саме 14 вересня 2020 року, а не 09 вересня 2020 року, не може скасувати законодавчо встановлений обов`язок роботодавця продовжити відпустку на дні тимчасової непрацездатності. Наказом від 15 вересня 2020 року №189-к/тр [PERSON] звільнений з посади страхового експерта з охорони праці відділу профілактики страхових випадків Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області за прогули без поважних причин на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Зважаючи на те, що продовження відпустки після закінчення тимчасової непрацездатності є реалізацією працівником права на відпочинок відповідно до вимог статті 80 КЗпП України та статті 11 Закону України «Про відпустки» та свідчить, про те, що відсутність на роботі [PERSON] була спричинена поважними причинами, що не можна кваліфікувати як прогул, тобто відсутність на роботі без поважних причин, у розумінні п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Враховуючи вищевикладене та зважаючи, що щорічна відпустка [PERSON] повинна була бути продовжена у зв`язку з його тимчасовою непрацездатністю, оскільки настала під час щорічної відпустки, суд дійшов висновку, що наказ від 15 вересня 2020 року №189-к/тр, яким до [PERSON] застосоване дисциплінарне стягнення та звільнено з займаної посади, не відповідає вимогам трудового законодавства, відповідно є незаконним та підлягає скасуванню, що є підставою для поновлення [PERSON] на роботі, а позов в цій частині підлягає задоволенню. Щодо твердження позивача про відсутність повноважень у в.о. начальника управління на видання наказів щодо звільнення з роботи, то суд не бере його до уваги, оскільки вказане не ґрунтується на нормах чинного законодавства, а є власним тлумаченням норм законодавства позивачем. Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Процедура обчислення середньої заробітної плати працівника визначається Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (зі змінами) (далі Порядок). Відповідно до пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, які передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Згідно з пунктом 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Зважаючи на те, що позивач звільнений 16 вересня 2020 року згідно з наказом відповідача від 15 вересня 2020 року, перед звільненням протягом останніх двох календарних місяців він працював, а тому для обчислення середньомісячної заробітної плати позивача необхідно виходити із виплат за попередні місяці липень та серпень 2020 року. Відповідно до довідки Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області від 29 жовтня 2020 року №42 середньоденний заробіток позивача становить 508,39 грн (із розрахунку заробітної плати позивача за липень та серпень 2020 року та фактично відпрацьованих днів за цей період). Таким чином середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 вересня 2020 року до 14 грудня 2020 року становить 31\~520,18 грн (508,39 х 62 робочих дні) без вирахування податків та обов`язкових платежів. Вказана сума визначена без урахування податків та інших обов`язкових платежів, зважаючи, що справляння і сплата податку з доходів громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а тому суд визначає вказану сум без урахування цих платежів, на що звертає увагу Пленум Верховного Суду України в постанові від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. З урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору, а судом задоволенні вимоги позивача (дві вимоги немайнового характеру та одна вимога майнового характеру), суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави 2522,40 грн судового збору. Щодо витрат на правничу допомогу, то суд звертає увагу, що відповідно до ч.1 ст.134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Наразі позивач разом з першою заявою по суті спору не подав суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку з розглядом справи, а тому суд відмовляє у відшкодуванні таких судових витрат. При вирішенні вказаного питання суд врахував позицію Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 12 листопада 2019 року в справі №904/4494/18. Відповідно до положень ст.430 ЦПК України, рішення в частині поновлення [PERSON] на посаді з 17 вересня 2020 року та стягнення заробітної плати за один місяць в сумі 10676,19 грн (без вирахування податків та обов`язкових платежів)(сума визначена з урахуванням середньоденного заробітка та кількості робочих днів в місяці) слід допустити до негайного виконання. На підставі викладеного,

Outcome: approved