Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В позові зазначено, що [PERSON] з 14.04.1983 року зареєстрована та є наймачем квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Разом з нею за зазначеною адресою зареєстрований з 23.07.1992 року [PERSON] . До січня 2015 року відповідач [PERSON] проживав у зазначеній квартирі. З січня 2015 року відповідач забрав свої особисті речі та виїхав зі спірної квартири на інше місце проживання. З тих пір відповідач не проживає у зазначеному житловому приміщенні без поважних причин, не несе витрат на його утримання, ніяких його речей у квартирі немає. Позивач вимушена додатково нести витрати на утримання житла, які нараховуються на відповідача. Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] з підстав, передбачених ст.71 ЖК України, тобто у зв`язку з відсутністю на житловій площі понад 6-ть місяців без поважних причин та зняти його з реєстрації за вказаною адресою. Справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Сторони в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідач відзиву на позов не надав. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, наполягає на позовних вимогах, просить їх задовольнити. Представник Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник Запорізької міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. На підставі ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] зареєстрована та є наймачем квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради № 01-71/2170 від 08.01.2020 року, [PERSON] , [INFO] має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] з 23.07.1992 року по теперішній час. В січні 2015 року відповідач забрав свої особисті речі та виїхав зі спірної квартири на інше місце проживання. З тих пір відповідач не проживає у зазначеному житловому приміщенні без поважних причин, не несе витрат на його утримання, ніяких його речей у квартирі немає. Позивач вимушена додатково нести витрати на утримання житла, які нараховуються на відповідача. Згідно акту про не проживання особи від 10 грудня 2019 року [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] починаючи з січня 2015 року, особисті речи у житловому приміщенні [PERSON] відсутні. Позивач перешкод у користуванні квартирою відповідачу не чинила. Він добровільно виїхав з житла і з цього часу ним не користується, його особистих речей у квартирі не має. У той же час відповідач залишається зареєстрованим у квартирі, що призводить до надмірних витрат позивача з її утримання. Суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосувати норми Житлового кодексу України, на який посилається позивач, оскільки спірна квартира не є власністю сторін і спір не стосуються визнання втратившим право на житло члена сім`ї власника житлового помешкання. Згідно із ч. 1 ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Відповідно до ч. 2. ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Отже, наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. Згідно з п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985, на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Відповідно до положень ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього, може бути подовжено наймодавцем, а у разі спору судом. Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку. Враховуючи вищевикладені вимоги діючого законодавства, повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи та оцінивши сукупність наданих доказів в їх взаємозв`язку і достатності, належності та допустимості, суд вважає доведеним, що відповідач [PERSON] не проживає в спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщення за адресою: [ADDRESS] . При цьому, суд виходить з того, що відповідач за власним бажанням та волевиявленням виїхала зі спірної квартири на інше місце мешкання, ніяких перешкод їй у користуванні спірним житлом з боку позивача чи інших осіб не чинилось, умов, щоб унеможливлювали їх проживання, не створювалось, тривалий час вона ним не користується з власної волі, її особистих речей в квартирі немає, житлово-комунальні послуги не сплачує, однак з реєстраційного обліку відповідач добровільно не знялася, у зв`язку з чим позивач змушений нести додаткові витрати щодо сплати за житлово-комунальні послуги. Таким чином, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог щодо визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Оскільки позивач не заявляв вимогу щодо відшкодування судових витрат, суд не вирішує питання їх розподілу.

Outcome: approved