Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], за участю третьої особи: Орган опіки та піклування Слов'янської міської ради Донецької області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що йому на праві власності належить двокімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS]. З 2008 року в зазначеній квартирі були зареєстровані його колишня дружина [PERSON] та син [PERSON], які не проживають в ній з серпня 2013 року, до теперішнього часу за зазначеною адресою вони не з'являються, будь-яких відомостей про своє місцезнаходження не надають. Особистих речей відповідачів в квартирі немає, комунальні платежі не здійснюють та не сплачують за проживання в його квартирі. Йому відомо, що [PERSON] та [PERSON] покинули м. Слов'янськ та на теперішній час мешкають в Харківській області. Він ніколи не чинив та не чинить їм на тепер перешкод у користуванні вказаною квартирою, вхідних замків не змінював, однак відповідачі не проживають в його квартирі більше трьох років без поважних на те причин. На теперішній час він має намір оформити субсидію на оплату житлово-комунальних послуг, у зв'язку з чим вимушений звернутися з дійсним позовом до суду. Просить визнати [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі, пояснення надав аналогічні викладеним у заяві та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином (а.с.24, 34), про причини неявки суду не повідомили. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи [PERSON], який діє на підставі довіреності №29/01-09 від 04.01.2017 року (а.с.25), в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву відповідно до якої Орган опіки та піклування Слов'янської міської ради Донецької області заперечує проти задоволення позовних вимог в частині визнання [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, у зв'язку з його малолітнім віком. Просять розглянути справу за відсутності їх представника (а.с.29). Суд, заслухавши позивача, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що на підставі договору дарування квартири від 13.02.2010 року, зареєстрованого в реєстрі за №623, [PERSON] належить на підставі свідоцтва про право власності на житло, квартира [ADDRESS] (а.с.3). Зазначене підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів №8243512 від 13.02.2010 року (а.с.4) та витягом про державну реєстрацію прав Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» м. Слов'янськ №27797920 від 27.10.2010 року (а.с.5). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 10.09.2008 року ВДРАЦС по м. Слов'янську Слов'янського міськрайонного управління юстиції Донецької області, [PERSON] народився [INFO] року, в графі батьки зазначено - [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). Як вбачається з рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 09.09.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.9). Згідно з довідкою Комунального підприємства «ЖЕК №7» №1475 від 12.12.2016 року, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] з 03.10.2001 року, [PERSON] з 06.05.2008 року та [PERSON] з 19.09.2008 року (а.с.17). Відповідно до акту огляду від 12.12.2016 року затвердженого директором Комунального підприємства «ЖЕК №7» [PERSON], в квартирі [ADDRESS], яка належить [PERSON], зареєстровані [PERSON] та [PERSON], які з серпня 2013 року по теперішній час не мешкають за зазначеною адресою (а.с.18). Вирішуючи питання стосовно визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу №1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Так, відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України. Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2 ст. 5 Господарського кодексу України). Згідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України). Згідно зі ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд вважає, що з пояснень позивача та наданих суду документів достовірно встановлено, що колишні члени сім'ї позивача, а саме дружина та син, були відсутні за адресою - [ADDRESS], без поважних на те причин, з серпня 2013 року, тобто понад рік, будь-яких домовленостей між ними та власником житла в судовому засіданні не встановлено, тому суд вважає, що вони втратили право на користування житловим приміщенням. Суд не приймає до уваги заперечення представника третьої особи Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради Донецької області щодо визнання малолітнього [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, з огляду на наступне. За приписами ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років визначається за згодою батьків. Як вбачається з рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 09.09.2013 року, місце проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO] визначено разом з його матір'ю [PERSON], [INFO]. Оскільки суд прийшов до висновку, що [PERSON], яка є матір'ю малолітньої дитини [PERSON], втратила право користування житловим приміщенням, відповідно і малолітній [PERSON] також втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. У зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що строк, передбачений ч. 2 ст. 405 ЦК України, який передбачає втрачання права користування житлом члена сім'ї, на момент подання заяви до суду вже сплинув, відповідачі у спірній квартирі не мешкають, тому наявні підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Таким чином, наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved