Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа [PERSON], приватний нотаріус [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що 18.11.1998 року вона уклала договір дарування квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] з відповідачкою [PERSON], яка належала їй на праві приватної власності. Насправді, укладений договір не відповідає реальним обставинам, оскільки він був укладений за попередньою домовленістю з [PERSON], оскільки остання попросила укласти саме договір дарування, а не договір купівлі-продажу, так як на момент укладення договору перебувала у шлюбі з [PERSON], та не бажала, щоб у подальшому частина придбаної квартири належала чоловіку. Саме для цієї мети і був укладений замість договору купівлі-продажу, договір дарування. Позивачка просить визнати договір дарування недійсним, оскільки визнання його таким є єдиним способом захисту її прав. В судове засідання позивачка не з'явилась, надала суду заяву щодо розгляду справи у її відсутності у зв'язку з поганим станом здоров'я, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач, треті особи в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд вважає можливим прийняти рішення на підставі наявних у справі доказів в загальному порядку, так як в матеріалах справи відсутні документальні докази, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає встановленим наступне. Відповідно до статті 60 ЦПК України, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Судовим розглядом встановлено, що 18 листопада 1998 року між позивачкою [PERSON] та відповідачкою [PERSON], був укладений договор дарування квартири розташованої за адресою: [ADDRESS], договір посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] (а.с.3). Згідно умов договору [PERSON] подарувала, а її дочка [PERSON] прийняла в дар вказану квартиру. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (ст. 717 ЦК України). У відповідності до частини 3, 5 статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України). За змістом частини 1 статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до положень частини 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка наголошувала, що перед укладенням оспорюваного правочину, під час попередніх переговорів, відповідачка наполягала на тому, щоб було укладено саме договір дарування, посилаючись, що так буде простіше, вигідніше та дешевше. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.19 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за № 9 від 06 листопада 2009 р., обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Як встановлено судом, позивачка на момент укладання договору дарування була ознайомлена з усіма умовами, наслідками укладання договору дарування. Укладання договору дарування проводилось з ініціативи позивачки, яка розуміла значення прав та обов'язків сторін за цим договором, що являється предметом договору дарування. Позивачкою в порушення положень ст.ст. 57-60 ЦПК України, не було надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування вимог про визнання договору дарування недійсним. Суд, оцінюючи належність та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли своє доведення в судовому засіданні, є необґрунтованими, а тому не можуть бути задоволені.

Outcome: dismissed