Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «ГЄЛЛІОС ЛТД» про стягнення на його користь з відповідача заборгованості компенсації за невикористану відпустку в розмірі - 5084,46 грн. та середнього заробітку у зв»язку з затримкою розрахунку при звільненні в розмірі - 16515,84 грн. , починаючи з 01 червня 2014 року по 04 вересня 2014 року. Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідач при його звільненні за власним бажанням, відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України, не провів з ним в день звільнення розрахунок, як передбачено нормами трудового законодавства України, у зв'язку з чим він був змушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. В судовому засіданні позивач уточнив свої позовні вимоги в частині розміру стягнення компенсації за невикористану відпустку з 5084,46 грн. на 6164,90 грн., зазначивши про необхідність стягнення вказаної суми з урахуванням податків, та надавши підтверджуючи документи, та уточненні позовні вимоги підтримав та просив стягнути з відповідача компенсацію за невикористану відпустку в сумі - 6164,90 грн. та суму середнього заробітку у зв»язку з затримкою розрахунку при звільненні в сумі - 16515,84 грн. Відповідач свого представника в судове засідання не направив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Враховуючи, що позивач не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, належним чином повідомлений відповідач в судове засідання свого представника на розгляд справи не направив, тому відповідно до ч.1 ст. 224 та ст. 225 ЦПК України, суд постановив ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних доказів. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши зібрані в справі докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що позивач з 28.09.2011 року по 30.05.2014 року працювала у відповідача ТОВ «ГЄЛЛІОС ЛТД» на посаді бухгалтера. При звільненні позивача з роботи відповідно до наказу №53-к від 30.05.2014 року за ініціативою працівника на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, їй була нарахована, але не виплачена компенсація за невикористану щорічну відпустку (35 календарних днів ) за період роботи з 28.09.2011 року по 30.05.2014 року. Згідно наданих та перевірених судом розрахунків позивача та листа від 29.10.2014 року за №7330/м/26/-59-18-05-18 ДПІ у Шевченківському районі м.Києва позивача [PERSON] було звільнено 30.05.2014 року та нараховано, але не виплачено компенсацію за невикористану відпустку в сумі 6194,90 грн. (16465,09 - 10300,19). Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розмір належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Також, ТОВ «ГЄЛЛІОС ЛТД» не надано доказів, які б свідчили про відсутність вини підприємства в таких діях. Отже, оскільки судом встановлено, що відповідач нарахував, але не виплатив позивачу при звільненні компенсацію за невикористану відпустку в сумі - 6164,90 грн. за період з з 28.09.2011 року по 30.05.2014 року., суд вважає за необхідне стягнути вказану суму з відповідача на користь позивача. Пленум Верховного Суду України в п. 20 своєї постанови № 13 від 24.12.199 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснив - установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Оскільки на даний час відповідач не виплатив позивачу належні йому кошти, суд вважає за необхідне стягнути з нього на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку, а саме за період з 01.06.2014 року по 04.09.2014 року, за які просить позивач в позові. Всього вказаний період становить - 66 робочих днів. Як вбачається з довідки про середню заробітну плату позивача, надану відповідачем, його заробітна плата за останні повні два місяці перед звільненням, а саме за березень-квітень 2014 року становила - 10260 (5130+5130) грн. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України № 100 від 08.02.95р., вираховується середньоденна заробітна плата для нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні: середньомісячна заробітна плата за останні повні два місяці перед звільненням становить - 5130 (10260 грн. / 2) грн., кількість робочих днів у вказаний період - 20 + 21 = 41. 5130 грн. х 2 : 41 день = 250,24 грн. Звідси розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача по день, який останній зазначає в позові, а саме 04.09.2014 року: 66 днів х 250,24 грн. = 16 515,84 грн., який підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача. Всього на користь позивача з відповідача підлягає до стягнення кошти в сумі - 22 680,74 (16 515,84 + 6 164,90) грн. Крім того згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає до стягнення судовий збір в розмірі - 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved