Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом та просить визнати за ним право користування житловою кімнатою [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що він постійно проживає в кімнаті [ADDRESS]. В зазначене житлове приміщення, яке являлось відомчим гуртожитком ДП «Харківський завод електроапаратури», його вселила адміністрація цього підприємства у зв'язку з трудовими правовідносинами. Спочатку, в 1967 р. рішенням адміністрації та профспілкового комітету йому було надано ліжко-місце у вказаній кімнаті, а з 2000 р. адміністрація підприємства надала в його одноосібне користування всю кімнату [NUMBER] в якій він проживає до цього часу. В 2010 році адміністрація повідомила позивача, що готуються документи на передачу будинку до комунальної власності. Також його повідомлено, що свого часу, при вселенні та наданні йому в одноосібне користування вказаної кімнати, ордер на цю кімнату не оформлявся. Оскільки, в разі передачі будинку у власність міста, новий власник може заперечувати правомірність його проживання в наданій кімнаті, він звертається до суду за визнанням права користування цим житлом. Представник позивача в судове засідання не з»явився, надав заяву, в якій позовні вимоги підтримує та просив розглянути справу у його відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, надав заяву, в якій позов визнає та просив розглянути справу у його відсутність. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] постійно проживає і зареєстрований в кімнаті [ADDRESS] в м. Харкові, що підтверджується копією паспорта та довідкою з місця проживання. В зазначене житлове приміщення, яке являлось відомчим гуртожитком ДП «Харківський завод електроапаратури» його вселила адміністрація цього підприємства у зв'язку з трудовими правовідносинами, які тривали 40 років, з 18.08.67 р. по 11.06.07 р. Спочатку, в 1967 р. рішенням адміністрації та профспілкового комітету йому було надано ліжко-місце у вказаній кімнаті, а з 2000 р. адміністрація підприємства надала в його одноосібне користування всю кімнату [NUMBER] в якій він проживає до цього часу. В 2010 році адміністрація повідомила позивача, що готуються документи на передачу будинку до комунальної власності. Також його повідомлено, що свого часу, при вселенні та наданні йому в одноосібне користування вказаної кімнати, ордер на цю кімнату не оформлявся. Оскільки, в разі передачі будинку у власність міста, новий власник може заперечувати правомірність його проживання в наданій кімнаті та відмовити в визнанні її наймачем, він звернувся до суду за визнанням права користування цим житлом. Судом встановлено, що за вказаних обставин, які підтверджуються наданими документами та конюподентними діями сторін, правовідносини позивача з підприємством, щодо проживання в гуртожитку регулювались сторонами розд. 4 ЖК УРСР та Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою РМ УРСР від 03.06.86 р. № 268 (Положення). Відповідно ст. ст. 125, 132 ЖК України, п. 41 Положення, з гуртожитку не можуть бути виселені без надання іншого житлового приміщення, особи, які відпрацювали на підприємстві не менше 10 років. За весь час проживання у спірному житловому приміщенні відповідач не оспорював і не оспорює правомірність подальшого проживання позивача в ньому та не пропонує для подальшого проживання інше житлове приміщення. Наведені обставини дають підстави для визнання права позивача користування спірним житловим приміщенням, оскільки, в разі передачі будинку у власність міста, за відсутності ордеру, новий власник може заперечувати правомірність його проживання в наданій кімнаті. Відповідно ст. 1 ЖК України, ст. 47 Конституції України, громадяни мають право на житло. На підставі викладеного,

Outcome: approved