Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, який в процесі судового розгляду збільшив, мотивуючи свої вимоги тим, що 24.11.2013 року між сторонами по справі було укладено договір позики грошових коштів у сумі 217\~000 грн. На виконання даного договору позивачем була надана у розпорядження відповідача зазначена грошова сума, на підтвердження чого відповідачем була власноручно складена, підписана і надана позивачу розписка від 24.11.2013 року, в якій відповідач визнає факт позики 217 000 грн. та бере на себе зобовязання повернути позивачу дану грошову суму до 24.05.2014 року. Позика за даним договором є безпроцентною. Разом з тим, згідно умов договору позики в разі прострочення повернення позики позикодавець має право нараховувати пеню в розмірі 0,2% від несплаченої суми за кожен день прострочення. Відповідач суму позики повернув позивачу частково у розмірі 15\~000 грн., разом з тим від виконання умов договору у повному обсязі безпідставно ухиляється. А тому, вищевикладені обставини стали підствою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 24.11.2013 року у розмірі 544\~887,11 грн., з них: 202\~000 грн. сума основного боргу; 217\~352 грн. пеня з 24.05.2014 року по 12.11.2015 року; 116\~602,84 грн. інфляційні в порядку ст.625 ЦК України з 24.05.2014 року по 12.11.2015 року; 8\~932,27 грн. 3% річних в порядку ст.625 ЦК України з 24.05.2014 року по 12.11.2015 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] збільшені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові, не заперечував проти винесення заочного рішення суду. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явився із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Однак, матеріали справи містять письмове заперечення відповідача на позов, відповідно до якого відповідач просить застосувати строки спеціальної позовної давності до вимоги щодо стягнення пені та відмовити у задоволенні позову. Оскільки у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що позивач не заперечує, відповідно до ст.224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача в судовому засіданні, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 24.11.2013 року між сторонами по справі було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до п.п.1, 5 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти в сумі 217\~000 грн., а позичальник зобовязується повернути позику у визначений цим договором строк, тобто до 24.05.2014 року. Згідно п.2 договору позика передається позикодавцем позичальнику безпосередньо при підписанні сторонами цього договору готівкою, що підтверджується власноруч написаною позичальником розпискою, яка передається позикодавцю. Позика за цим договором є безпроцентною (п.3 договору). Разом з тим, згідно п.6 договору в разі прострочення повернення позики позикодавець має право нараховувати пеню в розмірі 0,2% від несплаченої суми за кожен день прострочення. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України). В свою чергу Верховним Судом України у своїй постанові від 18.09.2013 року у цивільній справі №6-63цс13 висловлена правова позиція, відповідно до змісту якої письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмету предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. У відповідності до приписів ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Положеннями ч.2 ст.214 ЦПК України передбачено, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобовязаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Таким чином, наявність письмового договору, укладеного між сторонами, розписки власноручно складеної, підписаної і наданої позивачу відповідачем та вищевикладені обставини свідчать про укладення договору позики між сторонами та передачу суми позики у розмірі 217\~000 грн. З пояснень позивача в судовому засіданні вбачається, що відповідачем було частково повернуто суму позики у розмірі 15\~000 грн., разом з тим від виконання умов договору у повному обсязі відповідач безпідставно ухиляється. А тому, сума основного боргу за договором позики у розмірі 202\~000 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (ч.1 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Так, дійсно зі змісту п.6 договору достеменно вбачається, що в разі прострочення повернення позики позикодавець має право нараховувати пеню в розмірі 0,2% від несплаченої суми за кожен день прострочення. У відповідності до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. Статтею 530 ЦК України визначається, що зобов'язання повинні бути виконанні у встановлений строк його виконання. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання (ч.1 ст.625 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд звертає увагу, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу і три проценти річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, та нараховуються незалежно від вини боржника й незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання в силу прямої дії ч.2 ст.625 ЦК України. А тому, враховуючи, що станом на 24.05.2014 року відповідач не повернув позивачу суму боргу 202\~000 грн., можна стверджувати, що весь цей час боржник продовжує користуватись належними позивачу грошовими коштами, а відтак має сплати інфляційні та відповідні відсотки за користування останніми відповідно до вимог ст.625 ЦК України. З огляду на вищевикладене, детально дослідивши розрахунок заборгованості за договором позики від 24.11.2013 року, наданий позивачем, суд погоджується з методикою розрахунку неустойки (пені), інфляційних втрат та 3% річних, а також погоджується із розміром інфляційних втрат у розмірі 116\~602,84 грн. та 3% річних у розмірі 8\~932,27 грн. Разом з тим, стаття 256 ЦК України визначає, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. А тому, з огляду на розрахунок пені позивача за період з 24.05.2014 року по 12.11.2015 року (538 днів), наявність заяви відповідача про застосування строку позовної давності до даної вимоги, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача пеню в межах строку спеціальної позовної давності 1 рік, тобто за період з 12.11.2014 року по 12.11.2015 року (365 днів), що обчислюється за формулою: (сума боргу) х (відсоткову ставку) х (кількість днів). Таким чином, пеня, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за період з 12.11.2014 року по 12.11.2015 року (365 днів) становитеме 147\~460 грн. = 202\~000 грн. х 0,2% х 365 днів. З огляду на вищевикладене, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 474\~995,11 грн., з них: 202\~000 грн. сума основного боргу; 147\~460 грн. неустойка (пеня) з 12.11.2014 року по 12.11.2015 року; 116\~602,84 грн. інфляційні втрати з 24.05.2014 року по 12.11.2015 року; 8\~932,27 грн. 3% річних з 24.05.2014 року по 12.11.2015 року. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє часткове підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають частковому задоволенню. Окрім того, судовий збір, понесений позивачем у розмірі 1 800 грн., що підтверджується квитанцією №0.0.462533065.1 від 17.11.2015 року, підлягає стягненню з відповідача у розмірі 1\~569,12 грн., так як у відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: partial