Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з відповідача на його користь борг в розмірі 54920,00 грн., 2% відсотки від суми позики у розмірі 25263,20 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтуванні тим, що 07.02.2018 р. відповідач отримала від позивача позику у розмірі 54920,00 грн., які зобов`язалась повернути до 31.12.2019 року зі сплатою 2% відсотків від суми позики щомісячно. Однак відповідач не виконала взяті на себе зобов`язання, кошти не повернула в обумовлений строк. Ухвалою суду від 15.01.2020 р. відкрито спрощене провадження у справі. Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за відсутності, позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилась, відзив за правилами спрощеного позовного провадження не подала, у зв`язку з чим суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Судом встановлено, що 07.02.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики № 07-02/2018-1, відповідно до умов якого остання прийняла у власність від [PERSON] грошові кошти у розмірі 54920,00 грн., зі сплатою 2% відсотків від суми позики щомісячно. Умовами договору передбачено строк повернення позики до 31.12.2019 року. Розпискою від 07.02.2019 року підтверджується факт отримання грошових коштів за вказаним договором позики. Відомостей про повернення грошових коштів матеріали справи не містять. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18.09.2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі , виникає спір. Будь-яких належних та допустимих доказів про виконання нею грошового зобов`язання відповідач суду не надала, факт не виконання зобов`язання про повернення позики не заперечувався. За таких обставин, суд вважає доведеними доводи позивача, що до теперішнього часу відповідач не повернув визначену у розписці суму позики. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до вимог статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Звернення до суду з вимогою про повернення всіх сум за договором позики у зв`язку з порушенням умов договору є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов`язань. Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу та процентів за їх користування. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню відсотки за користування позикою за період з лютого 2018 року по грудень 2019 року (включно) у розмірі 2% від суми позики, що складає 25263,20 грн. Таким чином, позовна заява підлягає задоволенню в частині вимог про стягнення позики та процентів за користування грошовими коштами. Питання про розподіл судових витрат вирішується судом відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Заявлені у позові позовні вимоги на суму 80183,20 грн. суд задовольняє в повному обсязі. Таким чином, у зв`язку із задоволенням позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80 грн. В той же час, при звернення до суду з вказаною позовною заявою позивачем було сплачено судовий збір у надмірному розмірі, а саме 852,80 грн., у зв`язку з чим суд вважає за необхідне повернути суму у розмірі 12,00 грн. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16 висловила правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Всупереч наведеному, позивачем не надано розрахунку витрат з обґрунтуванням часу, затраченого на надання адвокатських послуг із наведенням конкретних видів правничої допомоги, вартості години наданих послуг, як і не надано акту про прийняття цих послуг (виконаних робіт) та квитанції про перерахування коштів за виконану роботу. Таким чином суд приходить до висновку про відмову в стягненні 5000,00 грн. з відповідача на користь позивача у якості витрат на правничу допомогу у зв`язку із недоведеністю. На підставі викладеного,

Outcome: partial