Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог вказав, що в період з 08.10.2018 року по 15.07.2020 року він працював на Державному підприємстві «Вугільна компанія «Краснолиманська» у якості гірничого майстра з повним підземним днем в шахті. 15.07.2020 року його було звільнено за ч.1 ст.38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням. При звільненні відповідач своєчасно не провів з ним повний розрахунок, чим порушив вимоги ст.ст.47, 116 КЗпП України щодо повного розрахунку в день звільнення. В останній день роботи відповідач не провів з ним розрахунок та не сплатив заборгованість по заробітній платі за період з грудня 2019 року по липень 2020 року в розмірі 69818,84 грн. 17.03.2021 року він звернувся засобами поштового зв`язку до відповідача з заявою про проведення з ним повного розрахунку та надання довідок про розмір заборгованості по заробітній платі та середньоденної заробітної плати, яку відповідач отримав 25.03.2021 року. 30.03.2021 року відповідач надав йому довідки про розмір заборгованості по заробітній платі, яка складає 69818,84 грн., та розмір середньоденної заробітної плати, яка складає 670,24 грн. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, відповідач повинен виплатити йому його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином відповідач повинен йому сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 26.03.2021 року по день винесення рішення суду, який станом на 15.04.2021 року становить 10053,60 грн. із розрахунку: 670,24 грн. х кількість робочих днів за час затримки розрахунку, яка станом на 15.04.2021 складає 15 робочих днів. Просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 69818,84 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 26.03.2021 по день винесення судом рішення, понесені ним судові витрати. Представник відповідача надав до суду відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Позивачу в якості сум, що підлягають при звільненні було нараховано: за 12.2019 року заробітна плата після обов`язкових утримань становить 6766,01 грн., за 01.2020 року заробітна плата після обов`язкових утримань становить 11242,28 грн., за 02.2020 року заробітна плата після обов`язкових утримань становить 8597,73 грн., за 03.2020 року заробітна плата після обов`язкових утримань становить 17780,07 грн., за 04.2020 року заробітна плата після обов`язкових утримань становить 10,75 грн., за 05.2020 року заробітна плата після обов`язкових утримань становить 8307,48 грн., за 06.2020 року заробітна плата після обов`язкових утримань становить 8850,75 грн., за 07.2020 року заробітна плата після обов`язкових утримань становить 8263,77 грн., що разом становить 69818,84 грн. Довідки видані ними позивачу в якості доказу невиплати заробітної плати свідчать лише про нараховані розміри заробітної плати та не несуть в собі будь-якого доказового значення щодо їх виплати чи невиплати. Будь-яких інших доказів на підтвердження невиплати заробітної плати позивач не надав. В день звільнення 15.07.2020 року позивач не працював, знаходився у простої, отримав трудову книжку, в наказі про звільнення вимог про остаточний розрахунок не зазначено, тобто позивач фактично погодився з проведенням відповідачем остаточного розрахунку заборгованості по заробітній платі на розсуд відповідача. Відповідно до ст.116 КЗпП України, якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми, мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимог про розрахунок. Звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП України (якщо така вимога раніше не пред`являлась). Позивач звернувся з заявою про проведення остаточного розрахунку при звільненні до відповідача 17.03.2020 року, яка була отримана ними 25.03.2021 року. У такому випадку відповідальність роботодавця наступає після пред`явлення вимоги роботодавцем усіх сум, які йому належать, тобто з наступного дня після отримання заяви позивача відповідачем, а саме 26.03.2021 року. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної: в постанові від 31.10.2018 по цивільній справі № 756/10824/15-ц (провадження № 61-7694зпв 18), в постанові від 26.06.2019 по цивільній справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14- 623цс18), в постанові від 09.09.2020 по цивільній справі № 212/5797/15-ц (провадження № 61-2578св19), в суду наявне право зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 КЗпП. Верховний Суд вказав, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП необхідно враховувати розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те. з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Оскільки позивач звернувся до суду 15.04.2021 року, тобто через дев`ять місяців після звільнення, відповідач вважає, про доцільність зменшення стягнення суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, що позовні вимоги за затримку розрахунку при звільненні, не відображають дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Право суду на зменшення розміру за затримку розрахунку при звільненні , передбаченого статтею 117 КЗпП України, є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Право повинно насолоджуватися справедливістю, прагнути до досконалості. Відповідач просить суд врахувати інтереси Відповідача, які полягають у збереженні підприємством свого матеріального та фінансового становища і платоспроможності (див. додаток про тяжке фінансове становище підприємства, де чистий фінансовий результат «прибуток» 0, про що зазначено в звіті про фінансові результати за 2020 рік), та зменшити розмір за затримку розрахунку при звільненні до розумної пропорційності (з урахуванням спірної суми, на яку мається право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно з середнім заробітком), що буде доцільним та справедливим, значно пом`якшить негативні наслідки загального спаду в економіці підприємства. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тому просить відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивач з 08.10.2018 року по 15.07.2020 року знаходився у трудових відносинах з відповідачем, працював у якості гірничого майстра з повним підземним днем в шахті, був звільнений за власним бажанням згідно ч.1 ст.38 КЗпП України (а.с. 7-10). Згідно довідки відповідача, заборгованість по заробітній платі позивача станом на 26.03.2021 року після утримання обов`язкових з податків та зборів складає: за грудень 2019 року - 6766,01 грн., за січень 2020 року - 11242,28 грн., за лютий 2020 року - 8597,73 грн., за березень 2020 року - 17780,07 грн., за квітень 2020 року - 10,75 грн., за травень 2020 року - 8307,48 грн., за червень 2020 року - 8850,75 грн., за липень 2020 року - 8263,77 грн., що разом становить - 69818,84 грн. (а.с.11). Згідно довідки відповідача, середньоденна заробітна плата позивача становить 670,24 грн. (а.с. 12). Згідно довідки про відмітки таб.№489 [PERSON] , в день звільнення 15.07.2020 року позивач не працював, згідно наказу по ДП «ВК «Краснолиманська» від 19.12.2019 підприємство перебуває у простої (а.с. 25-27). 17 березня 2021 року позивачем на адресу відповідача рекомендованим поштовим відправленням була подана заява про проведення з ним повного розрахунку у зв`язку зі звільненням, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення Укрпошти №8532301311959, яке отримано представником відповідача 25.03.2021 року (а.с.13). Відповідно ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України, ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, оскільки відповідачем на теперішній час не виплачена позивачу заробітна плата в повному обсязі та інші належні при звільненні суми, вони підлягають примусовому стягненню з відповідача. Судом встановлено, що відповідачем позивачу не в повному обсязі сплачена заробітна плата та інші належні при звільненні суми за період з грудня 2019 року по липень 2020 року в загальній сумі 69818,84 грн. після утримання обов`язкових податків і зборів. Судом встановлено, що в день звільнення позивач не працював, 17.03.2021 він здав на пошту заяву з вимогою до відповідача про проведення з ним повного розрахунку, яка отримана відповідачем 25.03.2021 року. Враховуючи, що в день звільнення позивач не працював та відповідач отримав від позивача вимогу про здійснення з ним повного розрахунку тільки 25.03.2021 року (а.с.13), що відповідач також визнає і у відзиві на позовну заяву, тому відповідно до ст.ст.116, 117 КЗпП України позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.03.2021 (наступний день після пред`явлення позивачем вимоги про розрахунок) по день винесення по справі судового рішення, тобто по 21.05.2021, в сумі 25469,12 грн. без утримання податків та інших обов`язкових платежів, виходячи із розрахунку: 670,24 грн. х 38 робочих дня за період з 26.03.2021 по 21.05.2021. Суд не приймає доводи відповідача щодо відсутності підстав для задоволенню позову, оскільки вони не ґрунтуються на законі. Таким чином, з відповідача на користь позивач підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі після утримання податків та інших обов`язкових платежів в сумі 69818,84 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні без утримання податків та інших обов`язкових платежів за період з 26.03.2021 по 21.05.2021 в сумі 25469,12 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати зі сплати судового збору щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 908,00 грн. На підставі ст.ст.47, 115, 116, 117 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: approved