Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до фізичної особи - підприємця [PERSON] , в якому просить: визнати недійсним договір консультаційно-інформаційного обслуговування № 000339 від 03.08.2020 та стягнути з відповідача на користь позивача сплачені грошові кошти у розмірі 4600,00 грн., та судові витрати, пов`язані з розглядом справи. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з виниклою необхідністю винайняти житло у межах міста Києва позивач в кінці липня - початку серпня 2020 за допомогою інтернет мережі знайшов оголошення про здачу в оренду квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , повна вартість оренди якої вказана на сайті у розмірі 4500,00 грн. за місяць проживання, без врахування вартості комунальних послуг. Зазначене приміщення здавалось через посередника - Ріелторську компанію, офіс якої розташований за адресою: 02000 м. Київ, вул. Антоновича, 91/14, а зазначений у оголошенні номер є номером агента з нерухомості. У якості передоплати за перший місяць проживання представником виконавця отримані від клієнта грошові кошти у розмірі 4600,00 грн., які за словами представника виконавця призначалися власнику вищезазначеної кватири, та повинні були бути передані йому наступного за днем укладення договору дня. Отримання грошових коштів підтверджується квитанцією № 000339 від 03.08.2020, в якій зазначено призначення сплачених позивачем коштів, а також сума внесеного платежу. Датою огляду та заселення у кватиру призначено 04.08.2020, проте 03.08.2020 від агента з нерухомості позивач дізнався, що заселення скасовується, оскільки власник квартири відмовився здавати її в оренду, а також, що сплачені позивачем кошти є сплатою за надані інформаційні послуги з боку виконавця, та повернуті не будуть. Отже. безпосередньому орендодавцю квартири сплачені позивачем кошти не були передані, та позивач жодних послуг, у тому числі з інформаційного забезпечення, не отримав. 04.08.2020 позивач звернувся до офісу компанії з метою висловлення претензії в усній формі та вимогою повернення грошових коштів, також з письмовою заявою до бухгалтерії організації і до керівництва компанії, проте дані звернення залишені без реагування. Позивачу було вказано, що компанія свої обов`язки за договором виконала, консультаційні послуги надала. Позивач зазначає, що при укладенні договору та роз`ясненні його положень його умисно ввели в оману, при укладенні договору він був впевнений та хотів безпосередньо взяти в оренду житло, а не отримати від виконавця інформаційні послуги. Позивач вважає, що вказаний договір укладений під впливом обману, та умови цього договору є несправедливими та підпадають під дію статей 17, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», Позивач наполягає, що ознайомлювався із його змістом, проте мало що зрозумів з нього. Позивач вказує на те, що умовами спірного договору встановлено жорсткі обов`язки споживача (позивача), тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом відповідача, оскільки останній не несе будь-якої відповідальності за невиконання умов договору, належного та достатнього часу на ознайомлення з договором йому не було надано. В зв`язку з чим його порушені права підлягають захисту в порядку Закону України «Про захист прав споживачів». На підставі ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 15.09.2020 справу передано за підсудністю до Московського районного суду м. Харкова. Відповідно до ч.1 ст.274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа, та відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 19 ЦПК України малозначними справами є справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ухвалою судді від 02.11.2020, провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, відзив на позовну заяву відповідач не подав. Частиною восьмою статті 178 ЦПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Аналогічне положення міститься і в ч. 2 ст. 191 ЦПК України. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, 03.08.2020 між фізичною особою підприємцем [PERSON] та [PERSON] укладено договір консуальтаційно-інформаційного обслуговування № 000339.1, відповідно до умов якого виконавець надає клієнту інформацію про варіанти житлових приміщень на ринку оренди м. Києва та Київської області за параметрами житловий фонд [ADDRESS] , на умовах, передбачених цим договором, а клієнт приймає та оплачує вказану послугу (п.п.1.1.-1.3). Виконавець зобов`язується: Надавати клієнту послугу особисто або доручити її виконання третій особі, залишаючись відповідальним у повному обсязі перед клієнтом за виконання цього договору (п.2.1.1.). Здійснювати пошук варіантів житлових приміщень згідно Замовлення-Заявки по всьому банку даних, наявному в розпорядженні виконавця (п.2.1.2.). Для виконання Замовлення-заявки клієнта надавати йому інформацію про варіанти житлових приміщень на ринку оренди м. Києва та Київської області, згідно з наявним у розпорядженні виконавця банком даних (п.2.1.3). Клієнт зобов`язується: В момент укладення цього договору узгодити та надати виконавцю Замовлення-Заявку на інформаційне обслуговування із зазначенням у ній всіх параметрів, які необхідні виконавцю для результативного пошуку варіантів житлових приміщень на ринку оренди (п.2.2.1.). Оплатити послуги виконавця в розмірі, передбаченому в розділі 4 цього Договору в день його підписання (п.2.2.2.). Скористатися наданою виконавцем інформацією протягом 1 календарного дня з моменту її отримання (гарантійний строк) (п.2.2.3.). У випадку, якщо жоден із запропонованих варіантів його не влаштував, або ж з будь-яких інших причин клієнт не скористався інформацією, яка була надана виконавцем, повідомити про це виконавця у письмовій формі не пізніше 3 календарних днів з моменту отримання відповідної від виконавця інформації (п.2.2.4). Пунктом 3.2. передбачено, що клієнт усвідомлює (розуміє), що він зобов`язаний своєчасно, у строки встановлені п.2.2.3. цього договору, скористатися наданою виконавцем інформацією, і що інформація, яка передається клієнту, швидко застаріває, тому, за умови невиконання ним п.2.2.3. цього договору виконавець не несе відповідальність за бідь-яку невідповідність її цьому договору та чинному законодавству України. Пунктом 3.8. передбачено, що у разі, якщо клієнт скористався інформацією, наданою виконавцем з порушенням п.2.2.3. цього договору та за адресою, яку було надано клієнту, приміщення вже здано або не здається в оренду з незалежних від виконавця причин, вважається, що виконавець належним чином виконав свої зобов`язання за цим договором. У випадку невиконання клієнтом п.2.2.4. цього договору вважається, що виконавець виконав свої зобов`язання за цим договором в повному обсязі (п.3.9.). Пунктом 4.1. визначена вартість інформаційних послуг у розмірі 4500,00 грн. Цей договір вважається укладеним з дня його підписання, і діє до виконання сторонами своїх обов`язків (п.5.1.). Якщо клієнт відмовляється (ухиляється) від прийняття інформаційної послуги в повному обсязі та/або розриває договір в односторонньому порядку до закінчення його дії, не отримавши послугу в повному обсязі, з незалежних від виконавця причин та з підстав не передбачених цим договором або чинним законодавством України, виконавець не несе за це відповідальності і сума оплати, здійснена клієнтом за цим договором, йому не повертається (а.5.2). Всі суперечки і розбіжності, які можуть виникнути за цим договором, або в зв`язку з ним, сторони повинні вирішувати в претензійному порядку. При наявності претензій до виконавця, клієнт зобов`язаний звернутися з відповідною письмовою заявою до виконавця не пізніше 30 календарних днів з дня закінчення дії даного договору (п.5.3.) (а.с.10). Позивачем сплачено на користь ФОП [PERSON] 4500,00 грн., що підтверджується копією квитанції № 000339.1 від 03.08.2020 (а.с.11). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). За змістом частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно з ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України (ЦК України), зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до вимог закону, умов договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається крім випадків, передбачених законом. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Стаття 18 Закону України в «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими згідно із статею18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров`я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обов`язку споживача виконати всі зобов`язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов`язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним Аналіз вказаної норми дає підстави вважати, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Відповідно до частин 5, 6, 8 статті 18 цього Закону, якщо положення договору визнано несправедливими, таке положення може бути визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнано недійсним у цілому. Нечіткі або двозначні положення договору із споживачами тлумачаться на користь споживача. Отже, указаний Закон установив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у : 1) введенні в оману споживача; 2) отриманні не чіткої, неправдивої інформації стосовно оспорюваного договору, а також коли 3) положення договору несправедливі на підставі встановлення жорстких обов`язків споживача. Відповідачем не надані докази на підтвердження наявності будь-якого акту прийому-передачі виконаних робіт, що засвідчили би факт надання інформації про житловий фонд по [ADDRESS] , та матеріали справи таких доказів не містять. Пункт 6 ст . 3 , п.1 ст. 6, ст. 203, 509, 627 ЦК України декларують розумність, добросовісність, справедливість, єдність волі і волевиявлення - як основні засади законодавства України, а договір, положення якого не відповідають ЦК України та Законам України, є нікчемний. Відповідно стаття 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У частині першій вказаної статті сформульоване загальне правило, згідно з яким договір вважається укладеним, якщо сторони у належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Оскільки факт укладення договору, за загальним правилом, пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх істотних умов, важливо визначити, які умови належать до числа істотних. Істотними вважаються умови, які є необхідними і достатніми для укладення договору. Це означав що при недосягненні сторонами згоди хоча б за однією з них договір вважаються неукладеним, тобто таким, що не породив юридичних наслідків. Утім, якщо сторони домовилися про всі істотні умови, договір вважається укладеним, навіть якщо він не містить ніяких інших умов. Перелік істотних умов безпосередньо залежить від виду конкретного договору. Утім, частина друга статті, що коментується, встановлює загальні критерії для визначення тих чи інших умов істотними. По-перше, істотною умовою у всіх без винятків випадках є умова про предмет договору. По-друге, - це умови, що прямо визначені в якості істотних нормами чинного законодавства, або хоча і не визначені прямо, однак є необхідними для договорів даного виду. Необхідним, а значить й істотними слід вважати умови, що виражають природу відповідного договору. Так, очевидно, що для всіх оплатних договорів, істотною є умова про ціну, для строкових договорів - умова про строк і і т.д. По-третє, істотними є-будь-які інші умови, відносно яких згода має бути досягнута на вимогу будь-якої із сторін. Згідно вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законодавством. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення. Відповідно до ст. 215 Цивільного Кодексу України, підставою недійсності правочину (договору) є недодержання в момент вчинення правочину сторонами або однією із сторін, зокрема вимоги про те, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Крім цього волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 3 ст. 215 ЦК України визначено, що: якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. З огляду на введення в оману споживачу, надання не чіткої, неправдивої інформації стосовно договору, а також несправедливі його положення на підставі встановлених жорстких обов`язків споживача за відсутності обов`язків відповідача, недодержання в момент вчинення правочину передбаченого Цивільним кодексом порядку його укладання, відсутність у тексті правочину істотних умов - є наданням п`яти вагомих підстав визнання його недійсним. Обґрунтуванням вищевикладеного є постанови ВСУ, а саме у постанові від 27.03.2013 Верховний Суд України (судова палата у цивільних справах) у справі № 6-22ц13 зазначає наступне .Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За положеннями ч. 1, п. 7 ч. З, ч. 6 ст. 19 Закону нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд України (судова палата у цивільних справах) у своїй постанові від 16.01.2013 р. у справі № 6-16 зазначаючи, що відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Як роз`яснено в пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Так обсяг послуг фізичної особи - підприємця [PERSON] по договору № 000339 від 03.08.2020 обмежений виконанням інформаційно-консультативних послуг, які позивач не бажав отримувати і не отримав. Самі по собі консультаційні та інформаційні послуги, що є предметом договору, позивачу взагалі не потрібні, в разі неможливості досягнення основної мети відносин із відповідачем, а саме отримання ним в оренду житла, яке він вже вибрав. Все вищевикладене дає підстави стверджувати, що оспорюваний правочин не відповідає чинному законодавству України, внутрішній волі позивача та не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, вчинений з введенням його в оману щодо істотних умов, та дає законні підстави для визнання Договору консультаційно-інформаційного обслуговування недійсним. Статтею 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (ч. 1). Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (ч. 2). Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (ч. 5). Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч. 1). Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п. 1 ч. 2). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ч. 3). Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача про визнання недійсним договору консультаційно-інформаційного обслуговування № 000339.1 від 03.08.2020, та застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення з відповідача 4500,00 грн., сплачених позивачем на виконання умов недійсного договору про надання послуг, обґрунтовані, доведені та підлягають задоволенню у повному обсязі. Вимога про стягнення з відповідача 100 грн. не підлягає задоволенню через недоведеність отримання вказаних коштів відповідачем. При зверненні до суду позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів». Суд розподіляє судові витрати, відповідно до положень ст. 141 ПК України, та стягує з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп. (з 01.01.2021 прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 2270,00 грн.).

Outcome: partial