Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ФОП [PERSON] та просив суд ухвалити рішення яким зобовязати ФОП [PERSON] звільнити його з роботи з 22.05.2015 року відповідно до ст.38 КЗпП України у звязку із зміною місця проживання та стягнути з відповідача на його користь компенсацію за невикористану відпустку, кошти за перебування на лікарняному, заборгованість по заробітній платі за квітень-травень 2015 року, 5000 гривень моральної шкоди та 4000 гривень витрат на правову допомогу. Свій позов обґрунтував тим, що на підставі трудового договору, який укладений на невизначений строк, він працював у відповідача та 22.05.2015 року звернувся до ФОП [PERSON] із заявою про звільнення, але дану заяву не було прийнято та не проведено звільнення та виплата всіх належних при звільненні сум. Оскільки його заява не була прийнята він направив її поштою на адресу ФОП [PERSON], але відповіді не отримав, тому змушений звертатись до суду із вказаним позовом за захистом своїх прав. Справа розглядалась судами неодноразово. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2016 року усі рішення по справі скасовані в частині вирішення позовних вимог про зобов»язання відповідача звільнити позивача з роботи, про стягнення коштів за весь час затримки розрахунку при звільненні з роботи, заборгованості із заробітної плати за відпрацьовані дні травня 2015 року, компенсації за невикористану відпустку,коштів за перебування на лікарняному та моральної шкоди В судовому засіданні позивач та його представник уточнили позовні вимоги та просили суд зобов»язати відповідача звільнити позивача [PERSON] з роботи з 22.05.2015 року відповідно до ст.38 КЗпП України у звязку із зміною місця проживання, стягнути з відповідача на користь позивача 2784 гривень компенсації за невикористану відпустку, 322,75 гривень за перебування на лікарняному, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 16\~718.45 грн., 5000 гривень моральної шкоди, 4000 гривень витрати на правову допомогу. Уточнені вказані позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити. Представник відповідача позов не визнав та пояснив суду, що його довіритель ФОП [PERSON] не отримував заяв від [PERSON] про звільнення, отже в задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки відповідачем жодним чином не були порушені права позивача. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, але направив свої пояснення по справі. Суд, заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що [PERSON] перебуває у трудових відносинах з ФОП [PERSON], що підтверджується трудовим договором від 27.02.2013 року та записами у трудовій книжці. З 19.05.2015 року по 22.05.2015 року [PERSON] був відсутній на роботі, що підтверджується листком непрацездатності. 22.05.2015 року [PERSON] направив ФОП [PERSON] заяву з проханням звільнити його з роботи з 22.05.2015 року у звязку зі зміною місця проживання, виплатити заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку , а також направив лікарняний лист. З поштового повідомлення від 03.06.2015 року вбачається, що ФОП [PERSON] не отримував листа направленого [PERSON] Оригінал лікарняного листа перебував у матеріалах справи, позивач отримав його лише 03.08.2016 року, відповідачеві для оплати не надавав за весь час розгляду справи у суді, хоча мав таку можливість, а тому позовні вимоги про стягнення коштів по лікарняному листу не можуть бути задоволені, оскільки лікарняний лист для оплати не передавався відповідачеві. Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу у зв»язку з переїздом на нове місце проживання власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач отримував від позивача заяву про звільнення його з роботи з підстав, передбачених ст. 38 КЗпП України. Припинення трудового договору, укладеного між сторонами регулюється Порядком реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженим наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2011 року № 260, пунктом 8 якого передбачено, що у разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті Кодексу законів про працю України, про що сторони сповіщають центр зайнятості незалежно від місця реєстрації трудового договору. У судовому засіданні встановлено, що позивач не сповіщав центр зайнятості про свої наміри розірвати трудовий договір, який укладений із відповідачем, не звертався до центру зайнятості з підстав розірвання трудового договору та не надавав будь-яких заяв. Ч.2 ст. 11 ЦПК України передбачено, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Оскільки вищевказаний Порядок та КЗпП України не передбачають такий спосіб захисту прав та інтересів позивача, як зобов»язання відповідача звільнити позивача з роботи , суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог, оскільки позивач вибрав не вірний спосіб захисту своїх прав. Так як [PERSON] на час розгляду справи у суді не є звільненим з роботи у відповідача підстави для стягнення компенсації за невикористану відпустку та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з роботи відсутні. Враховуючи вищевикладене суд також дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за пред»явлення вказаного позову, а у задоволенні його позовних вимог суд відмовив, витрати по справі необхідно віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed