Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики до відповідача [PERSON] Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 17.02.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно умов якого позивач надав відповідачу у борг кошти у розмірі 95280 грн., терміном до 17 липня 2013 року, а відповідач прийняв дані кошти та зобов'язався повернути їх позивачу до 17 липня 2013 року. Фактична передача коштів відповідачу відбулася при укладенні договору позики, про що свідчить пункт 1 договору позики від 17.02.2011 року та видана відповідачем розписка про отримання коштів. Договір позики та розписка були посвідчені нотаріально приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] реєстровий номер 388. Відповідно до положень статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Згідно частини 1 статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі тощо) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вказує позивач, відповідач згідно пункту 2 договору позики зобов'язався повернути позивачу позику у термін до 17 липня 2013 року. Однак, всупереч досягнутій між сторонами домовленості, позичальник у визначений у договорі строк свої зобов'язання не виконав, грошові кошти в розмірі 95280 грн. не повернув, про що свідчать наявні у позивача оригінал договору позики та розписки. За змістом ст. 610 ЦК України несплата боржником суми боргу вважається порушенням зобов'язання. У цьому разі відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити кредитору грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України, а саме: сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Відповідно до наданого до позовної заяви розрахунку заборгованості, за період прострочення виконання грошового зобов'язання з 18.07.2013 р. по 11.05.2014 р. сума боргу з врахуванням індексу інфляції складає 101663, 76 грн. Три проценти річних від простороченої суми складають - 2333, 70 грн. Загальна сума боргу відповідача станом на 11 травня 2014 року становить 103997,46 грн. На основі викладеного позивач просить стягнути з [PERSON] (ідн. код [NUMBER], адреса проживання: [ADDRESS]) на користь [PERSON] (ідн.код [NUMBER], адреса проживання: [ADDRESS]) 103997,46 грн. та судовий збір. Під час розгляду даної справи в суді від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, згідно якої позивач просить стягнути з [PERSON] (ідн. код [NUMBER], адреса проживання: [ADDRESS]) на користь [PERSON] (ідн.код [NUMBER], адреса проживання: [ADDRESS]) 77893,63 грн. та судовий збір в сумі 778 грн. В зазначеній заяві позивач зменшив позовні вимоги на суму 23915,7 грн. основного боргу згідно наданих відповідачем розписок та, відповідно, частково зменшив інфляційні та три відсотки річних. Іншу частину повних вимог з врахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних у сумі 77893,63 грн. позивач просив задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Зауважив на тому, що в даній справі, на підтвердження повернення позики у сумі еквівалентній 1000 доларів США та 2000 доларів США - позивач видав відповідачу письмові розписки від 16.06.2011 року та 20.07.2011 року, загалом на суму 3000 доларів США. Пізніше, за твердженням відповідача, розписки від позивача про повернення позики він не вимагав, а вів записи у своєму робочому зошиті. Разом з тим, як вказує представник позивача, посилання відповідача на записи у його робочому зошиті щодо відображення руху поступової сплати позики позивачу не може бути прийнято до уваги, як належний та допустимий доказ, оскільки з тих записів не можливо дійти висновку, що вказані там суми дійсно були передані позивачу, так як там не має підпису позивача. Відповідач являється освіченою людиною, яка багато років працює ріелтером на ринку нерухомості, скурпульозно складаючи письмові договори зі своїми клієнтами, яким і був позивач по справі. Така людина розуміє суть і зміст письмових документів, і обізнана з тим, що наявність боргової розписки у позикодавця свідчить про факт неповернення боргу. Також, представник позивача вважав, що критично слід віднестися і до показань інших свідків, так як більша частини з них є близькими родичами відповідача ([PERSON] - рідний брат, [PERSON] - батько, [PERSON] - мати), а інша частина є близькими друзями ([PERSON] та [PERSON]), про що відповідач і не заперечує. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, а саме на суму еквівалентну 50 доларам США. В решті позовних вимог просили відмовити. Як зазначив відповідач, що дійсно 17.02.2011р. між ним та позивачем було укладено договір позики на суму в 95 280 гривень строком повернення до 17 липня 2013р. Відповідно до умов зазначеного договору відповідач мав повернути таку саму суму грошових коштів без нарахування відсотків. Взяте на себе зобов'язання відповідач виконував частинами з певною періодичністю, намагаючись погашати борг щомісяця. Зокрема, 16.06.2011р. ним було повернуто частину боргу в сумі 1 000 доларів США та 20.07.2011р. 2 000 доларів США, що підтверджується розписками позивача. Потім позивач сказав, що йому важко писати і він йому довіряє, у зв»язку з чим розписки про повернення боргу більше не складали. При цьому, відповідач ствердив, що повертав позивачу: 17.08.2011р. борг в сумі 1200 доларів США, 17.09.2011р. борг в сумі 400 доларів США, 19.10.2011р. борг в сумі 1000 доларів США, 23.03.2012 р. борг в сумі 500 доларів США, 17.04.2012 р. борг в сумі 1000 доларів США, 19.05.2012 р. борг в сумі 700 доларів США, 17.06.2012 р. борг в сумі 1250 доларів США, 08.08.2012 р. борг в сумі 400 доларів США, 06.04.2013 р. борг в сумі 1700 доларів США, 06.05.2013 р. борг в сумі 2000 доларів США. А всього, на загальну суму 8950 доларів США . Таким чином, зобов'язання, яке виникло на підставі договору позики від 17.02.2011р. відповідачем виконано на суму 11 950 доларів США. Враховуючи наведене, зобов'язання відповідача перед позивачем на думку відповідача виконано майже повністю (залишився борг в сумі еквівалентній 50 доларам США). Суд, вислухавши пояснення сторін та свідків, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають до задоволення. Як вбачається з договору позики, 17.02.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно умов якого позивач надав відповідачу у борг кошти у розмірі 95280 грн., терміном до 17 липня 2013 року ( а.с. 6). Як вбачається з розписок [PERSON] останній отримав 20.07.2011 року від [PERSON] дві тисячі доларів США в рахунок погашення суми боргу та 16.06.2011 року одну тисячу доларів США в рахунок погашення боргу ( а.с. 22-23). Решта суми - відповідачу не повернута. Відповідно до положень статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Згідно частини 1 статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі тощо) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом ст. 610 ЦК України несплата боржником суми боргу вважається порушенням зобов'язання. У цьому разі відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити кредитору грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України, а саме: сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. При цьому, в силу ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або у повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Таким чином, наявність боргової розписки у позикодавця - в даному випадку у позивача, чого не заперечував сам відповідач, свідчить про факт неповернення боргу. Згідно вищевказаних письмових доказів та зазначених вимог Закону - відповідач заборгував позивачу 77893,63 грн. з врахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, які і підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Що стосується пояснень допитаних в судовому засіданні свідків про те, що вони були свідками отримання позивачем різних сум коштів в різний час від відповідача, то в даному випадку суд не бере їх до уваги, виходячи з наступного. Так, за змістом ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази повинні відповідати вимогам належності, допустимості, достатності та достовірності. Згідно з ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). В силу статті 208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян належить вчиняти у письмовій формі. Статтею 218 ЦК України, яка регулює правові наслідки недодержання вимоги щодо письмової форми правочину, встановлено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Статтею 1051 ЦК України встановлено, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. У абз. 2 п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що зі змісту абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину.

Outcome: partial