Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача та просив визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] та відібрати малолітнього [PERSON] , [INFO] , від матері [PERSON] та передати на проживання батьку [PERSON] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що він з 15.01.2005 року по 03.08.2015 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] ( [PERSON] ), та від даного шлюбу вони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . З травня 2014 року сторони почали проживати окремо, син [PERSON] , [INFO] залишився проживати разом з матір`ю. Рішенням суду від 07.12.2015 року позивачу було визначено графік зустрічей з сином та зобов`язано відповідача не чинити перешкод у цьому. Відповідач ігнорувала рішення суду та жодного разу не допустила його побачити сина. 28.12.2017 року позивач звернувся до суду з позовом про зміну способів участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 23.10.2018 року змінено порядок участі позивача у вихованні сина та встановлено наступний графік: щомісяця кожної суботи з 10.00 год. до 18.00 год. без присутності матері дитини; два тижні влітку для сумісного відпочинку та оздоровлення дитини за попередньою домовленістю з матір`ю дитини без присутності матері дитини. Зазначив, що відповідач не виконала жодного рішення суду, сина переховує і вживає всіх дій для того, щоб виїхати з ним до Німеччини, оскільки вона уклала шлюб з [PERSON] громадянином ФРН , змінила прізвище на [PERSON] , а в подальшому змінила своє ім`я [PERSON] на [PERSON] . Зазначив, що відповідач схильна до неконтрольованої агресії, слідує за своєю нав`язливою ідеєю виїхати з України та вивезти сина за кордон. Протягом тривалого часу відповідач приховує сина від позивача, утримує його в ізоляції, не надає повноцінного розвитку, у зв`язку з чим позивач позбавлений можливості здійснювати свої права як батько відносно малолітнього сина [PERSON] . На підставі викладеного просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON] в якому просила визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від якого вони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу син сторін залишився проживати разом з нею. Матір`ю [PERSON] за місцем фактичного проживання малолітнього сина за адресою: [ADDRESS] , створені всі необхідні умови для його проживання, навчання та відпочинку. Весь свій час позивачка за зустрічним позовом проводить з сином та дочкою, проявляє материнську турботу, піклується про здоров`я, організовує і контролює їх особистий розвиток, навчання, створює належні умови для розвитку їх природних здібностей. У малолітнього [PERSON] існує дуже міцний емоційний зв`язок з мамою та маленькою сестричкою, син позитивно характеризується в школі, водночас він потребує постійного піклування за станом здоров`я з боку матері. Позивач за зустрічним позовом перебуває у декретній відпустці по догляду за молодшою дитиною, весь свій час присвячує донці та сину. Вона фізично здорова, шкідливих звичок не має, за місцем проживання характеризується позитивно. Таким чином, вирішуючи даний спір, необхідно врахувати, що між інтересами батьків та дитини повинна існувати справедлива рівновага. Дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Така правова позиція зазначена в Рішенні Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року по справі «Хант проти України». Натомість батько проти проживання сина з матір`ю заперечує, з вигаданих обставин звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання дитини з ним. При цьому задоволення судом зустрічного позову про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом з матір`ю, унеможливлює задоволення вимог за первісним позовом про визначення місця проживання дитини з батьком, у зв`язку з чим просила відмовити у задоволенні первісного позову. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 25.11.2019 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 28.01.2020 року від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, заява про залучення до участі у справі третіх осіб та поданий зустрічний позов. 15.02.2021 року ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду. 16.02.2021 року від Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації надійшов висновок про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] від 05.02.2021 року за №109/04/40-806. Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник в судове засідання не з`явились, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що сторонами в справі надані пояснення та заперечення, підстави, визначені законом для відкладення розгляду справи та оголошення в ній перерви відсутні, суд вважає за можливе розглядати справу в відсутності позивача за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом та його представника. Від представника відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом надійшла заява про розгляд справи без їх участі. Проти задоволення первісного позову заперечували та просили відмовити у його задоволенні. Зустрічний позов просили задовольнити. Третя особа Орган опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації надіслала на адресу суду заяву в якій просила справу розглядати без участі її представника. Третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання свого представника не направила, надала висновок про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] . Врахувавши заяву представника відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні первісного позову та про задоволення зустрічного позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї з моменту народження. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.01.2005 року по 03.08.2015 року, що підтверджується рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03.08.2015 року. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Від вказаного шлюбу сторони мають малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві. Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом просив визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] та відібрати малолітнього [PERSON] , [INFO] , від матері [PERSON] та передати на проживання батьку [PERSON] . Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом просила визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Суд, перевіривши доводи, на які посилались сторони як на підставу своїх позовних вимог, прийшов до висновку, що проживання малолітнього сина разом з матір`ю, буде відповідати його інтересам, з огляду на наступне. Встановлено, що після розірвання шлюбу син сторін [PERSON] , [INFO] , залишився проживати з матір`ю [PERSON] . Також документально підтверджується, а [PERSON] не заперечується, що у зв`язку з укладенням шлюбу з громадянином Федеративної республіки Німеччини [PERSON] (дата і місце укладення шлюбу 02.02.2016 року місто Зігмарінген ФРН) прізвище [PERSON] змінено на [PERSON] . У подальшому власне ім`я [PERSON] було змінено на [PERSON], про що 14 липня 2016 року Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві складено відповідний актовий запис №103, прізвище, власне ім`я, по батькові після державної реєстрації зміни імені - [PERSON] . Відповідно до вимог ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до вимог ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до вимог ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. За правилами, встановленими ст.ст. 164, 170 Сімейного кодексу України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а саме, якщо мати, батько: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Згідно правил ст. 171 Сімейного кодексу України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Частиною 3 ст. 163 Сімейного кодексу України обумовлено, що суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам. Таким чином, враховуючи наведені вище приписи законодавства, а також положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, частини 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. Звертаючись до суду з вимогами про відібрання малолітнього сина від матері та визначення місця його проживання з батьком, [PERSON] посилається на ухилення [PERSON] від виконання рішення суду щодо участі [PERSON] у вихованні дитини, неналежне виконання нею батьківських обов`язків, утриманні сина за місцем проживання з психічно хворим братом [PERSON] , в ізоляції від інших дітей. Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом також стверджує, що [PERSON] схильна до проявів неконтрольованої агресії та переймається виключно нав`язливою ідеєю виїхати з України та вивезти дитину. Проте, зазначені твердження належним чином не обґрунтовані та не підтверджені належними та допустимими доказами, з огляду на наступне. На підтвердження вищевказаних обставин позивачем за первісним позовом, відповідачем за зустрічним позовом надано копії постанов державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Марків Яною Сергіївною: 1) про відкриття виконавчого провадження №58836153 від 10.04.2019 року; 2) про накладення штрафу від 14.05.2019 року, 3) про арешт коштів боржника від 14.05.2019 року, а також 4) повідомлення про вчинення кримінального правопорушення від 14.05.2019 року. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2018 року, яке набрало законної сили 23 листопада 2018 року, встановлено регламент побачень [PERSON] з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , наступним чином: щомісяця кожного суботи з 10.00 год. до 18.00 год. без присутності матері дитини; два тижні влітку для сумісного відпочинку та оздоровлення дитини за попередньою домовленістю з матір`ю дитини, без присутності матері дитини. На підставі згаданого рішення 04 березня 2019 року було видано виконавчий лист, який звернутий [PERSON] до примусового виконання тільки 10 квітня 2019 року, тобто більше, ніж через чотири місяця після набрання рішенням суду законної сили. При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] після відкриття виконавчого провадження №58836153 від 10.04.2019 року узгоджував з [PERSON] час і місце зустрічі з дитиною, а [PERSON] перешкоджала йому у таких зустрічах в узгодженому сторонами місці та часі. Так, в повідомленні про кримінальне правопорушення зазначено, що 20.04.2019 року така зустріч не відбулася у зв`язку з твердженням [PERSON] про хворобу дитини, а 11.05.2019 року - у зв`язку з тим, що на численні дзвінки двері квартири за адресою [ADDRESS] не відчинено. Проте, матеріали справи не містять доказів про час з`явлення державного виконавця та чи узгоджувався даний час з [PERSON] для перевірки виконання рішення суду, тому підстав вважати, що [PERSON] умисно ухиляється від виконання рішення суду немає. Відомостей про існування для [PERSON] перешкод у спілкуванні з сином [PERSON] , [INFO] , у інші дні або у проведенні сумісного відпочинку з сином та оздоровлення дитини за попередньою домовленістю з матір`ю дитини - матеріали справи не містять взагалі, а існування таких обставин спростовується документально. За таких обставин посилання [PERSON] на те, що [PERSON] ухиляється від виконання рішення суду про встановлення регламенту його спілкування з сином не є доведеними у встановленому законом порядку, ґрунтуються на припущеннях та є передчасними. Посилання позивача на два випадки, коли він нібито не мав можливості зустрітися з сином, є об`єктивно недостатнім для твердження про наявність підстав для відібрання сина від матері. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також, суд критично ставиться до долученої до матеріалів справи копії повідомлення про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення від 14.05.2019 року, а саме про невиконання нею рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2018 року у справі №760/29040/17 з огляду на правила встановлені ст. 82 ЦПК України. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України виключно вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, та лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. До того ж за правилами ч. 7 ст. 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Згідно вимог ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Інших відомостей, які б відповідно до вимог ст.ст. 164, 170 Сімейного кодексу України для суду можуть бути підставою для постановлення рішення про відібрання дитини, а саме, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводиться з дитиною, є хронічним алкоголіком або наркоманом, вдається до будь-яких видів експлуатації дитини, примушує її до жебракування та бродяжництва, а також, що залишення дитини у матері є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання - матеріали справи не містять. Відповідно до положень принципу 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність покладена перш за все на батьків. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до вимог ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Таким чином, оскільки [PERSON] не наведено посилань на існування жодних виняткових обставин, які б свідчили про необхідність розлучення малолітнього [PERSON] з матір`ю, об`єктивно вбачається, що його вимога про відібрання дитини від матері на користь [PERSON] явно суперечить інтересам дитини, отже не підлягає до задоволення. Посилання позивача [PERSON] на неналежне виконання [PERSON] батьківських обов`язків та про її схильність до проявів неконтрольованої агресії є вигаданими і не підтверджені жодними доказами. Натомість, в матеріалах справи наявні докази того, що [PERSON] піклується про здоров`я дитини. Син [PERSON] , [INFO] , позитивно характеризується за місцем навчання та дитячим психологом. [PERSON] разом з чоловіком [PERSON] та дітьми проживає окремо у двокімнатній квартирі за адресою [ADDRESS] , у якій створені всі необхідні умови для проживання, навчання та відпочинку дитини. За місцем проживання [PERSON] характеризується позитивно. Вказане підтверджується актами обстеження умов проживання дитини від 21.01.2020 року, 12.10.2020 року. До того ж, згідно висновку №31 від 14.03.2017 року психологічного обстеження [PERSON] , [INFO] , у нього було визначено високий рівень прихильності до мами та бабусі [PERSON] . Визначається емоційний зв`язок [PERSON] з [PERSON] , хлопчик вважає його за батька. Отже, у малолітнього [PERSON] існує дуже міцний емоційний зв`язок з мамою. Встановлено, що [PERSON] перебуває у декретній відпустці по догляду за молодшою дитиною. Твердження [PERSON] про те, що [PERSON] намагається без погодження на те батька вивезти дитину за кордон на постійне проживання, а також про те, що дитина проживає з психічно хворою людиною, є надуманими. Натомість є факти недотримання [PERSON] встановленого судом графіку спілкування з дитиною, що підтверджується актами про порушення регламенту встановленого рішенням суду від 01.12.2018 року, 08.12.2018 року, 15.12.2018 року, 22.12.2018 року, та заявою [PERSON] ( [PERSON] ) від 12.05.2016 року Крім того, [PERSON] сплачує аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , нерегулярно, а з серпня 2019 року повністю припинив таку сплату, що підтверджується випискою по рахунку ПриватБанку. Водночас твердження [PERSON] про те, що він матеріально та житлом забезпечений не мають вирішального значення для правильного вирішення справи. Слід зазначити, що згідно долученої позивачем до матеріалів справи копії акту №215 від 16.10.2019 року, складеного завідувачем та головним спеціалістом сектору соціально-правового захисту дітей Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (а.с. 16) за результатами обстеження умов проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , яка на праві приватної власності належить бабусі [PERSON] , у квартирі вже проживають і мають постійне місце реєстрації окрім [PERSON] його дружини - [PERSON] , [INFO] , їх малолітні діти від другого шлюбу, а саме [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Згадана квартира складається з двох кімнат, житловою площею 33,8 кв.м, отже на кожну зареєстровану у квартирі особу припадає 8,45 кв.м житлової площі, а у разі проживання у згаданому житловому приміщенні п`ятьох осіб, на кожну особу припадатиме 6,76 кв.м житлової площі, що є значно нижчим 13,65 кв. м. на одну особу, встановлених ст. 47 Житлового кодексу України, та 9 кв.м - для міста Київ. Більше того, матеріали справи не містять інформації про стан здоров`я [PERSON] та членів його сім`ї, підтвердження того, що він не зловживає алкогольними напоями та не перебуває на обліку у нарколога, що у нього відсутні психічні або інші хронічні хвороби. До того ж [PERSON] не надано жодних відомостей щодо згоди його дружини [PERSON] на проживання третьої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з нею і її двома рідними дітьми, як і згоди власниці житлового приміщення - [PERSON] , на реєстрацію місця проживання [PERSON] , [INFO] , у належній їй на праві власності квартирі за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні достовірно встановлено, що малолітній [PERSON] , [INFO] , виявляє бажання проживати разом з матір`ю. П. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Суд звертає особливу увагу на той факт, що дитина є малолітньою, згідно психологічним висновком при емоційно прив`язаний до мами та схильний до неї, а тому його сумісне проживання разом з батьком у квартирі, може призвести до негативних наслідків у формі психічних розладів. Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом [PERSON] звертаючись з позовом до суду про відібрання від матері малолітнього [PERSON] виходить лише з власних інтересів, а не інтересів малолітнього [PERSON] , [INFO] . За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. За правилами, встановленими ст. 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. З висновку Органу опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації №109/04/40-806 від 05.02.2021 року вбачається, що Орган вважає, що малолітньому [PERSON] , [INFO] доцільно проживати разом з матір`ю [PERSON] , що забезпечить найкращі інтереси дитини. Отже, заявлені [PERSON] позовні вимоги, є надуманими і безпідставними, не ґрунтуються на вимогах закону та суперечать інтересам дитини. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права від протиправних дій, невизнання або їх оспорювання. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язком батьків утримувати дитину. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. З матеріалів справи вбачається існування між колишнім подружжям особистого конфлікту, проте зазначений конфлікт не повинен впливати на дитину. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак, беручи до уваги особу [PERSON] , яка характеризується позитивно, специфіку їх з [PERSON] особистих відносин, які мають конфліктний характер, суд вважає недоцільним визначення проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] з батьком, оскільки хлопчик емоційно прив`язаний до матері та до молодшої сестри. Судом на даний час не встановлено, що проживання сина з батьком позитивно сприятиме його розвитку з урахуванням того, що [PERSON] має дружину та ще двох синів, які проживають разом з ним. Враховуючи, що між сторонами існує конфлікт на ґрунті особистих відносин та мати не перешкоджає батьку спілкуватись з сином, а [PERSON] сам не виявляє бажання спілкуватись та бачитись з сином за узгодженням з [PERSON] , різка зміна постійного місця проживання [PERSON] може негативно вплинути на його психологічний стан. Також, суд враховує висновок органу опіки та піклування від 05.02.2021 року за №109/04/40-806 відповідно до якого орган вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] . Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Виходячи з викладеного вище, обставин, встановлених в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що проживання дитини з матір`ю відповідає його інтересам у зв`язку з чим вважає необхідним визначити місце проживання сина [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] судових витрат, які складаються з суми судового збору 840,80 грн.

Outcome: approved