Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів, визнання пункту кредитного договору недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 16 червня 2015 р. між нею та Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» укладено кредитний договір № Z03.211.71688, за умовами п. 1.1. якого Банк надав Позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 79 315,00 грн., а Позичальник зобовязався повернути його разом із процентними платежами та платою за кредитне обслуговування, згідно з умовами цього Договору та Додатком №1 від 10 червня 2016 р. Строк кредиту становить 60 місяців (5 років). Згідно з п. 1.8 кредитного договору, кредитні кошти надаються шляхом перерахування на рахунок, відкритий у ПАТ «Ідея Банк». За умовами п. 1.3 кредитного договору, процентна ставка по кредиту становить 1,9900% річних від залишкової суми кредиту. Пунктом 1.4 кредитного договору передбачено плату за кредитне обслуговування щомісячно в розмірі 2.5% від початкової суми кредиту. Вказану у п. 1.4 умову кредитного договору позивач вважає незаконною, оскільки вона суперечить вимогам ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2017 р. №168, а тому дана умова кредитного договору підлягає визнанню недійсною. На підставі ст. 216 ЦК України в разі недійсності правочину кожна зі сторін зобовязана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Оскільки від позивача відповідач отримував кошти незаконно, позивач просить суд зобовязати банк провести новий розрахунок суми заборгованості за кредитним договором без урахування плати за кредитне обслуговування. З наведених підстав, позивач просить визнати недійсним п. 1.4 вищезазначеного кредитного договору та застосувати наслідки недійсності частини правочину. Зобовязати Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором за весь час погашення кредиту. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2018 р. позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження в справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, встановлено учасникам справи строки для подання відповідних заяв. Відповідно до відзиву ПАТ «Ідея Банк» в особі представника [PERSON], який надійшов до суду 05.06.2018 року, відповідач заперечував проти задоволення позову, оскільки згідно з п. 8 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Наведене свідчить, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Несправедливими є умови договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсним. Оскільки в оспорюваному договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена не за формулою із змінними величинами, а відображена чітко визначеною фіксованою сумою, яка становить 2,5% від початкової суми кредиту, то така умова не суперечить положенням ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Позичальник під час укладання договору ознайомлювалась із його текстом та змістом у цілому, у т.ч. з Графіком щомісячних платежів, жодних заперечень не висловлювала, а зміст договору жодним чином не порушує її прав та інтересів. У звязку з чим, просить у задоволенні позову відмовити. 11.07.2018 року від представника позивача, адвоката [PERSON], надійшла відповідь на відзив відповідача, у якій зазначено, що посилання відповідача на Закон України «Про банки та банківську діяльність» не є обґрунтованими. Крім того, позивач просить визнати недійсною умову договору, не як несправедливу, а як таку, що суперечить вимогам чинного законодавства в порядку ст.ст. 203, 215 ЦК України. Також у відзиві відповідач наводить посилання на правові висновки Верховного Суду України щодо застосування норми ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції від 2008 р., яка зазнала змін. Інших заяв від учасників справи не надходило. У судове засідання позивач та його представник надали заяву про розгляд вказаної справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просять їх задовольнити. Представник ПАТ «Ідея Банк», будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, проти позовних вимог заперечує з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. 16.06.2015 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №Z03.211.71688, за умовами п. 1.1 якого Банк надав Позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 79 315,00 грн., а Позичальник зобовязався повернути його разом із процентними платежами та платою за кредитне обслуговування, згідно з умовами цього Договору та Додатком №1 від 10 червня 2016 року. Строк кредиту становить 60 місяців (5 років). За умовами п. 1.3 кредитного договору, процентна ставка по кредиту становить 1,9900% річних від залишкової суми кредиту. Пунктом 1.4 кредитного договору передбачено плату за кредитне обслуговування щомісячно в розмірі 2,5% від початкової суми кредиту. Відповідно до Графіку щомісячних внесків за кредитним договором № Z03.211.71688 від 16 червня 2015 року, що є додатком до кредитного договору, сторони погодили строки та порядок внесення щомісячних платежів. При цьому, платіж 2,5% від суми кредиту визначено в Графіку як комісія. На підтвердження виконання умов кредитного договору позивач надала квитанції про оплату кредиту. Так, задовольняючи вимогу позивача про визнання недійсним п. 1.4. умови кредитного договору щодо встановлення комісії в розмірі 2,5% від початкової суми кредиту, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави й суспільства, його моральним засадам. За вимогами ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За положеннями частини другої статті 215 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання в такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається. Зазначені положення законодавства поширюються як на договори як вид правочинів загалом, так і на окремі положення певних видів договорів, зокрема договорів кредиту. Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року. За положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (із змінами, внесеними із Законом №3795 від 22.09.2011 року, в редакції, яка діяла на час укладення вказаного договору) кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно зі ст. 1 цього Закону (в редакції, яка діяла на час укладення вказаного договору), послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними й не потребують визнання недійсними. Таким чином, обслуговування кредиту не є послугою зі споживчого кредитування в розумінні вказаного Закону, а тому положення п. 1.4 кредитного договору про встановлення плати за кредитне обслуговування щомісячно в розмірі 2,5% підлягає визнанню недійсною. При цьому, суд вважає безпідставними доводи відзиву відповідача на позов, оскільки відповідач посилався на попередню редакцію ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка вже не діяла на час укладання кредитного договору. Крім того, відповідач також посилався у відзиві на норми цього Закону щодо несправедливих умов кредитування, що не є предметом заявленого позову. Відтак, вимога позивача [PERSON] про визнання недійсним п. 1.4. кредитного договору є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобовязана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Частиною 5 вказаної статті зазначається, що вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути предявлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Таким чином, враховуючи положення статті 216 ЦК України, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача, щодо застосування наслідків недійсності правочину, зобовязання ПАТ «Ідея Банк» провести новий розрахунок суми заборгованості за кредитним договором без урахування пункту 1.4. кредитного договору є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси в спосіб, визначений законом або договором. На підставі ст. 141 ЦК України та враховуючи, що позивач звільнена від оплати судових витрат, з відповідача на користь державного бюджету належить стягнути судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а саме в розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved