Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 28 серпня 2007 року вона є власником житлового будинку по [ADDRESS] . Після придбання будинку вона разом з синами [PERSON] , 1993 року народження, та [PERSON] , 2006 року народження, поселилась в ньому; їх місце проживання було зареєстроване в даному будинку з 18 грудня 2007 року. З 2015 року її старший син [PERSON] за місцем реєстрації не проживає, його речі в будинку відсутні, участі в утриманні будинку та оплаті комунальних послуг він не приймає. Реєстрація відповідача в належному їй будинку по [ADDRESS] сворює для неї певні труднощі, вона змушена сплачувати надмірні комунальні послуги, не маючи змоги оформити субсидію на житлово-комунальні послуги, чим порушуються її права як власника. Її прохання знятись з місця реєстрації в будинку залишене [PERSON] поза увагою. Враховуючи викладене, посилаючись на ч.2 ст.405 ЦК України, позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явилась, в позовній заяві зазначене клопотання про розгляд справи без її участі (а.с.4). Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. З урахуванням зазначеного положення ЦПК України та клопотання позивача суд вирішив можливим розглянути справу у її відсутність. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання (а.с. 17-18), в судове засідання не з`явився без повідомлення причин неявки, відзив на позовну заяву не подав. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до положення ч.2 ст.247 ЦПК України суд здійснив розгляд справи без фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши та дослідивши наявні в справі докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 28 серпня 2007 року, посвідченим державним нотаріусом Кролевецької держнотконтори Котлубай Н.В. 28.07.2007 року, зареєстрованим в реєстрі за №1450, та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.6, 7). Відповідно до довідки виконавчого комітету Кролевецької міської ради Сумської області від 06.12.2018 року №4181 в будинку [ADDRESS] зареєстроване місце проживання [PERSON] , 1973 року народження, [PERSON] , 1993 року народження, та [PERSON] , 2006 року народження (а.с.10). Зазначені обставин також підтверджуються записами в будинковій книзі для прописки громадян, що проживають в буд. [ADDRESS] , згідно яких [PERSON] , [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Кролевецьким РВ УМВС України в Сумській області 10.12.2009 року, зареєстрований за вказаною адресою з 18.12.2007 року (а.с.8-9). За змістом позовної заяви відповідач [PERSON] , який є сином позивача, за зареєстрованим місцем проживання - у буд. [ADDRESS] не проживає з 2015 року. Факт тривалого не проживання відповідача за вказаною адресою підтверджується довідкою, складеною та підписаною [PERSON] , що проживає в [ADDRESS] , [PERSON] , що проживає в [ADDRESS] , та засвідченою секретарем Кролевецької міської ради Сумської області Рекухою О.В. від 06.12.2018 року, за змістом якої [PERSON] за зареєстрованим місцем проживання у буд. [ADDRESS] не проживає близько чотирьох років, участі в утриманні будинку не приймає (а.с.11). Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до статті 1 Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В силу норм ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно із частинами 1, 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] , який є сином позивача [PERSON] , фактично за місцем реєстрації по [ADDRESS] не проживає більше року без поважних причин, тобто житлом не користується, участі в утриманні будинку не приймає. Поважних причин непроживання відповідача більше одного року за вказаною адресою судом не встановлено, як і не встановлено, що між позивачем і відповідачем була домовленість про збереження за останнім права користування спірним житловим приміщенням, не встановлено, що відповідач оспорював виселення із житла, звертався до правоохоронних органів з заявою на неправомірні дії позивача щодо перешкоди користування житловим приміщенням, тобто не надав суду доказів, що покинув житло проти його справжньої волі. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути серед інших і припинення дії, яка порушує право, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Обраний позивачем спосіб захисту свого права шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користуватись житловим приміщенням, не суперечить положенням статті 391 та ч. 2 ст. 16 ЦК України. Виходячи з вимог ст. 321 ЦК України, ст. 5 ЦПК України суд вважає, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням, є підставою для зняття цієї особи з реєстрації у відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. № 1382-ІV. Судові витрати за клопотанням позивача залишаються за нею. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved