Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] підприємства Камянської міської ради «Трамвай» про стягнення заробітної сплати, середньої заробітної плати за час затримки розрахунку та моральної шкоди. Позивач [PERSON] у своєму позові, з урахуванням уточнень до позову, просить суд стягнути з [PERSON] підприємства Камянської міської ради «Трамвай» на його користь заробіток за роботу у нічний час у розмірі 6,64 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 62 643,32 грн. та моральну шкоду у розмірі 200 грн. Свої вимоги мотивував тим, що він з 02 лютого 2012 року працював на [PERSON] підприємстві Камянської міської ради «Трамвай» на посаді начальника служби автотранспорту. З метою підвищення збору виторгу за перевезення платних пасажирів трамваями та автобусами підприємства був виданий наказ від 13 січня 2016 року № 14-к, згідно якого від директора він отримав доручення на перевірку того чи іншого маршруту, проводив моніторинг роботи кондукторів трамваїв та водіїв автобусів, контролював продаж білетів та робив відповідні відмітки. 13 травня 2016 року він був звільнений за власним бажанням. Але, при звільненні заробітна плата за роботу у вихідний день 07 лютого 2016 року йому нарахована не була. Тому, вважає, що з відповідача підлягає стягненню заробітна плата, середній заробіток за час затримки розрахунку та моральна шкода. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав свої позовні вимоги та просив суд стягнути з [PERSON] підприємства Камянської міської ради «Трамвай» на його користь заробіток за роботу у нічний час у розмірі 6,64 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 62 643,32 грн. та моральну шкоду у розмірі 200 грн., посилався на обставини викладені в позові. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала свої позовні вимоги та просила суд стягнути з [PERSON] підприємства Камянської міської ради «Трамвай» на користь позивача заробіток за роботу у нічний час у розмірі 6,64 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 62 643,32 грн. та моральну шкоду у розмірі 200 грн., посилалась на обставини викладені в позові. Представник відповідача [PERSON] підприємства Камянської міської ради «Трамвай» [PERSON] в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову, тому як із позивачем в день його звільнення був проведений повний розрахунок. В задоволенні позову просить відмовити, у звязку з тим, що позивачем не надані докази його обовязку виходу на роботу в нічний час. В якості свідка [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він працював разом із позивачем на [PERSON] підприємстві Камянської міської ради «Трамвай» та дійсно на позивача був покладений обовязок проводити моніторинг роботи кондукторів та водіїв автобусів з 14.01.2016 року по 14.02.2016 рік. Зазначений моніторинг проводив позивач після робочого часу. Вислухавши пояснення позивача, представників сторін, вивчивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] з 02 лютого 2012 року по 13 травня 2016 рік працював на [PERSON] підприємстві Камянської міської ради «Трамвай» на посаді начальника служби автотранспорту, що вбачається з копії трудової книги позивача та не заперечується представником відповідача. Судом встановлено, що за заявою [PERSON] останній був звільнений 13 травня 2016 року, що вбачається з Наказу № 93-к про припинення трудового договору від 13 травня 2016 року. Згідно до довідки, яка видана Головою профкому [PERSON] 02 червня 2016 року на імя [PERSON], відповідно до додатку № 2 «Правил внутрішнього трудового розпорядку працівників КП «Трамвай» до Колективного договору на 2015-2016 роки для посади начальника служби автотранспорту були дійсні пятиденний робочий тиждень, режим роботи з 8.00 год. до 17.00 годин, режим роботи у пятницю та на передодні свят з 08-00 год. до 16.00 год., перерва на обід з 12.00 години до 12.48 годин. Згідно із ст. 45 Конституції України максимальна тривалість робочого часу визначається законом. У статті 50 КЗпП України встановлено, що нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень як при п'яти, так і при шестиденному робочому тижні. Відповідно до ст.21 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП), трудовий договір є угода між працівником та власником підприємства, по якій робітник зобов'язується виконувати роботу, визначену в даній угоді з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства зобов'язується виплачувати робітникові заробітну плату та забезпечити необхідні для виконання роботи умови праці, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно ст.50 КЗпП України нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Для працівників установлюється п'ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. При п'ятиденному робочому тижні тривалість щоденної роботи (зміни) визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку або графіками змінності, які затверджує власник або уповноважений ним орган за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації з додержанням установленої тривалості робочого тижня (статті 50 і 51).. Таким чином, на [PERSON] підприємстві Камянської міської ради «Трамвай» встановлений пятиденний робочий тиждень та режим роботи з 08.00 годин до 17.00 годин. Так, дійсно згідно наказу В.о.директора [PERSON] підприємства «Трамвай» [PERSON] № 14-к від 13 січня 2016 року, з метою поліпшення збору виторгу за перевезення платних пасажирів трамваями та автобусами підприємства та вивчення пасажиропотоку, позивачу [PERSON] було доручено проводити моніторинг роботи кондукторів та водіїв автобусів з 14 січня 2016 року по 14 лютого 2016 року. Згідно до вказаного наказу облік робочого часу [PERSON] при виконанні моніторингу вести на підставі ст.60 КЗпП України. Відповідно до норм ст.60 КЗпП України, на роботах з особливими умовами і характером праці в порядку і випадках, передбачених законодавством, робочий день може бути поділений на частини з тією умовою, щоб загальна тривалість роботи не перевищувала встановленої тривалості робочого дня. Тобто, вказаною нормою лише передбачено можливості поділу робочого дня на частини з умовою, що загальна тривалість роботи не перевищує встановленої тривалості робочого дня встановленого на [PERSON] підприємстві Камянської міської ради «Трамвай» пятиденного робочого тижня, та не передбачає роботу у нічний час позивачу. Під робочим часом слід розуміти встановлений законом або на його підставі угодою сторін час, протягом якого працівники згідно з правилами внутрішнього трудового розпорядку повинні виконувати за трудовим договором свої трудові обов'язки. Робочий час це обов'язкова міра праці, тривалість якої ре¬гламентована законом та виданими на його основі іншими нормативними актами. Міра праці не може змінюватися за домовленістю працівника з власником або уповноваженим ним органом. Таким чином, нічний робочий час повинен буди встановлений на підставі угоди сторін, а також правилами внутрішнього трудового розпорядку. Ст.47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно до вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільнені, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений строк виплатити неоспорювану ним суму. Таким чином, враховуючи викладене, суд приходить до всисному, що наказом В.о.директора [PERSON] підприємства «Трамвай» [PERSON] № 14-к від 13 січня 2016 року, з метою поліпшення збору виторгу за перевезення платних пасажирів трамваями та автобусами підприємства та вивчення пасажиропотоку, для позивача [PERSON] не був встановлений нічний робочий нас, а тому відповідач [PERSON] підприємство Камянської міської ради «Трамвай» після звільнення позивача здійснив розрахунок з позивачем [PERSON] в повному обсязі. Крім того, як розяснено у ч.5 п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року за № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки відповідачем був проведений кінцевий розрахунок при звільненні позивача в повному обсязі та підстав для застосування судом вимог ст.117 КЗпП України суд не вбачає, тому вимоги позивача є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. Посилання представника відповідача про те, що позивачем пропущений строк звернення до суду, суд вважає необґрунтованими, з наступних підстав. Відповідно до вимог ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Але, ч.2 ст.233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду із позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які він має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Відповідно до висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 02 листопада 2016 року (№ 6-1395цс16) вимоги про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду. Таким чином, відсутні підстави для застосування положень ч. 1 ст. 233 КЗпП України, на які посилається представник відповідача. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із пошкодженням її майна. Ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Тому, розглядаючи позовні вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди, з урахуванням того, що судом не встановлено порушення зі сторони відповідача порядку здійснення розрахунку при звільненні, тому підстав для стягнення моральної шкоди суд не вбачає. Оскільки, при подачі позовної заяви позивача було звільнено від сплати судових витрат у вигляді судового збору, та в задоволені позову було відмовлено, тому судовий збір компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed