Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] на його користь 13 040,00 грн. за порушення умов Договору оренди від 20.11.2018 року, мотивуючи свої вимоги тим, що 20.11.2018 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено Договір оренди, відповідно до умов якого позивач передав у тимчасове платне користування квартиру за адресою: [ADDRESS] , а відповідач зобов`язався сплачувати орендну плату у розмірі 2 000,00 грн. до 01 числа кожного місяця, відшкодувати всі комунальні послуги. 22.04.2019 року між сторонами було укладено Договір про підвищення орендної плати з 2 000,00 грн. до 3 200,00 грн. З 01.08.2020 року відповідач відмовився проводити проплати за Договорами та відмовився виїжджати з квартири, тому позивач вимушений був звернутися до правоохоронних органів. 27.10.2020 року відповідач залишив квартиру, однак не передав позивачу ключі, тому позивач вимушений був відкривати замки, витративши на нові 1 240,00 грн. Таким чином, на даний час заборгованість відповідача складає з орендної плати за період з серпня по жовтень 2020 року у розмірі 9 600,00 грн., заборгованість по комунальним послугами у розмірі 2 200,00 грн. та витрати на встановлення замка у розмірі 1 240,00 грн., що є предметом позовних вимог. 25 березня 2021 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , про стягнення боргу за договором оренди, та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач [PERSON] не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений ухвалою суду від 25 березня 2021 року строк, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приймаючи до уваги письмові заяви сторін щодо предмета спору, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 року № 15-рп/2002 визначено, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежено законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Відповідно до чинного законодавства України досудове вирішення спорів не є обов`язковою стадією у розв`язанні правових конфліктів. Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України) Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. Судом встановлено, що 20.11.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір оренди квартири, відповідно до умов якого [PERSON] передано [PERSON] в оренду квартиру за адресою: [ADDRESS] , з щомісячною орендною платою у розмірі 2 000,00 грн., яка має сплачуватися до 1 числа кожного місяця, стром на один рік з можливістю подальшої пролонгації Договору. Орендатор має право оплачувати усі комунальні послуги. Орендатор зобов`язаний за власний рахунок відремонтувати пошкоджене майно, шафи, ліжка, скло вікон, двері балкону, ванну, туалет, електричне обладнання, столові набори. Квартира знаходиться під захистом Десятої Київської державної нотаріальної контори. (а.с. 25-26) 22.04.2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір підвищення орендної плати, відповідно до умов якого сторони узгодили щомісячну орендну плату за квартиру [ADDRESS] у розмірі 3 200,00 грн. (а.с. 27) За даними Свідоцтва про право на спадщину від 03.08.2020 року, виданого Десятою Київською державною нотаріальною конторою, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 03.08.2020 року після смерті двоюрідної сестри [PERSON] , яка померла [INFO] . (а.с. 24) Згідно заяв, долучених до матеріалів справи, [PERSON] неодноразово звертався до правоохоронних органів із повідомленням про порушення його прав як власника квартири за адресою: [ADDRESS] , з боку квартиронаймача [PERSON] , який відмовлявся належним чином виконувати Договір оренди, залишити квартиру та здійснив викрадення з квартири особистих речей [PERSON] (а.с. 28-32, 34-35, 43) Згідно Акту виконаних робіт від 27.10.2020 року ФОП [PERSON] проведено відкриття замка дверей за адресою: [ADDRESS] , вартість послуги становить 1 000,00 грн. Однак Акт не містить підпису [PERSON] та не містить номеру квартири, в якій проведено відкриття замка. (а.с. 41, 42) Відповідно до ч. 1 ст. 810 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Договір найму житла укладається у письмовій формі. (ч. 1 ст. 811 Цивільного кодексу України) Відповідно до ч. 1, 3 ст. 820 Цивільного кодексу України, розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років. (ч. 1 ст. 631, ч. 1 ст. 821 Цивільного кодексу України) Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 ЦК України. Тобто, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не ви\-магається. (ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України) Оскільки недійсність таких правочинів визначена безпосередньо у правовій нормі, то вони вважаються недійсними з моменту їхнього укладення, незалежно від пред`явлення позову та рішення суду. Отже, у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч.1 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Як убачається з матеріалів справи, предмет спору ставить вимога позивача [PERSON] про стягнення з орендаря відповідача [PERSON] на його користь 13 040,00 грн., що становить: заборгованість по орендній платі за період з серпня по жовтень 2020 року у розмірі 9 600,00 грн., заборгованість за комунальні послуги за період з липня 2020 року по вересень 2020 року у розмірі 2 200,00 грн. та витрати на встановлення замка у розмірі 1 240,00 грн., вказуючи на порушення відповідачем умов Договору оренди квартири за адресою: [ADDRESS] в частині своєчасного внесення орендної плати, комунальних платежів та в частині передачі позивачу ключів від квартири після припинення договірних відносин. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналізуючи наявні у справі докази в їх сукупності,

Outcome: dismissed