Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-08 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] в якій просить визнати за ним право власності на будинковолодіння, що розташоване у [ADDRESS] , в порядку спадкування після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Обґрунтування позовних вимог В обґрунтування позовної заяви позивач покликається на те, що [INFO] помер його батько [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Згідно витягу з погосподарської книги с. Тейсарів, станом на 30.06.1990, у господарстві [ADDRESS] були зареєстровані [PERSON] - голова двору, [PERSON] - дружина, [PERSON] - син, [PERSON] - син. Відповідачі по справі не заперечують щодо оформлення права власності на будинковолодіння за ним. Після смерті батька, позивач звернувся у Жидачівську нотаріальну контору для оформлення спадщини. У зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину . Вважаючи, що його спадкові права порушено, він звернувся із даним позовом до суду. Процесуальні рішення, постановлені по справі Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Равлінка Р.Г. від 15.04.2021 цивільну справу прийнято до розгляду та призначено до відкритого підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження на 29.06.2021 /а.с.26-27/. Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 29.06.2021 підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 09.08.2021 (а.с.39-40). Розгляд справи по суті відбувся 09.08.2021 без участі сторін. Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі. Позивач [PERSON] будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав заяву в якій просить розгляд справи проводити у його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі Відповідачі [PERSON] та [PERSON] будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи у підготовче судове засідання не з`явилися. На адресу суду надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. Позовні вимоги визнають та не заперечують проти їх задоволення. На частину в майні колгоспного двору не претендують та відмовляються від спадкового майна у цьому ж дворі. Відповідно до ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Частинами 1 та 4 статті 206 ЦПК встановлено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки її представника та свідків, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно витягу з погосподарської книги № 698 від 30.03.2021 села Тейсарів, будинковолодіння [ADDRESS] , станом на 30.06.1990, у колгоспному дворі були зареєстровані [PERSON] - голова домогосподарства, помер [INFO] , [PERSON] - дружина, [PERSON] - син, [PERSON] -син /а.с.9/. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 15.05.2015 виконавчим комітетом Вільховецької сільської ради Жидачівського району Львівської області, [PERSON] помер [INFO] у віці 60 років /а.с.6 /. Згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] виданого 29.08.1987, [PERSON] народився [INFO] , його батьками є [PERSON] та [PERSON] /а.с.5/. Відповідно до відмітки наявної в паспорті громадянина України [NUMBER] [PERSON] виданого Жидачівським РВ УМВС України у Львівській області 30.03.2004, з 29.03.2004 зареєстрований за адресою с. Тейсарів. /а.с.4/ Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), №64137698 від 30.03.2021, у спадковому реєстрі інформація відсутня /а.с.7/. Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 64137752 від 30.03.2021, до спадкового реєстру внесено реєстраційний запис: реєстрація спадкової справи, за № 58169032, спадкодавець [PERSON] /а.с.8/. Згідно технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , загальна площа будинку становить 64,8 кв.м., рік забудови 1937 /а.с.10-12/. Постановою про відмову у вчинені нотаріальних дій від 30.03.2021 № 125/02-31 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із тим, що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] , що належав померлому і є спадковим майном /а.с.17/. При вирішенні позовних вимог судом підлягають застосуванню наступні норми чинного законодавства. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч. 1 ст. 81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак, при постановленні рішення по даній справі, слід керуватися положенням ЦК УРСР в редакції 1963 року. Окрім цього, при вирішенні вказаного судового спору також слід керуватися нормами ЦК України 2004 року, оскільки спадкування спадкового майна має місце після прийняття нового Цивільного Кодексу України. Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1261 ЦК України спадкоємцями першої черги за законом є діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст.ст.1268, 1269, 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її; спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач [PERSON] є сином спадкодавця [PERSON]. Відтак, враховуючи наведене, суд приходить до переконливого висновку в підставності позовних вимог [PERSON] щодо визнання за ним права власності на спірний житловий будинок, оскільки позивач після смерті батька [PERSON] за законом успадкував ј частину спірного будинку. Таким чином, позивач фактично став власником 1/2 спірного будинковолодіння, оскільки йому як члену колгоспного двору належала 1/4 частка майна. (1/4+1/4). Відповідачам, [PERSON] та [PERSON] належить право власності на частки майна спірного будинковолодіння у розмірі 1/4 частки, однак як встановлено судом, вони на частку майна в колгоспному дворі не претендують, що підтверджується їхніми заявами, наявними в матеріалах справи. Враховуючи те, що обставин, які б вказували, що спадкодавець [PERSON] за життя набув або володів спірним майном неправомірно, в суді не встановлено; позивач оформити право на спадкове майно не має можливості у зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з підстав відсутності оригіналу правовстановлюючого документу на спадкове майно; відповідачі по справі проти задоволення позовних вимог не заперечують, що підтверджується наявними в матеріалах справи заявами, а тому, враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним і таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved