Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачів та з урахуванням уточнень до позову просив ухвалити рішення, яким визнати договір купівлі-продажу від 20 листопада 2004 року квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №8168 недійсним; визнати договір купівлі-продажу від 20 листопада 2004 року квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом нотаріального округу, [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №8162 недійсним; визнати договір купівлі-продажу від 30 березня 2005 року квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №2166 недійсним; визнати договір купівлі-продажу від 07 жовтня 2005 року квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], посвідчений держаним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Савіною К.П., зареєстрований в реєстрі за №3-2276 недійсним; витребувати квартиру [ADDRESS], з чужого незаконного володіння [PERSON] та передати на користь [PERSON]; витребувати квартиру [ADDRESS], з чужого незаконного володіння [PERSON] та [PERSON], та передати на користь [PERSON]; усунути перешкоди у здійсненні права власності квартирою [ADDRESS], шляхом скасування запису у Єдиному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно (Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції, адреса: м. Одеса, вул. Старицького, 10-а) щодо реєстрації за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] від 26 квітня 2005 року, реєстраційний №7436303 та поновити запис про право власності [PERSON] на квартиру під номером третім, що знаходиться в [ADDRESS], складений на підставі договору купівлі-продажу від 08 липня 2003 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 308 та зареєстрованого 08.07.2003 в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості», номер запису 497, на сторінці 118, в книзі: 489пр.; усунути перешкоди у здійсненні права власності квартирою [ADDRESS], шляхом скасування запису у Єдиному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно (Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції, адреса: м. Одеса, вул. Старицького, 10-а) щодо реєстрації за [PERSON] та [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] від 07 жовтня 2005 року, реєстраційний № 7435792 та поновити запис про право власності [PERSON] на квартиру під номером два, що знаходиться в [ADDRESS], складений на підставі договору купівлі-продажу від 08 липня 2003 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №4308 та зареєстрованого 08.07.2003 в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості», номер запису 497, на сторінці 118, в книзі: 489пр.; виселити [PERSON] із членами його сім'ї та будь яких інших осіб з квартири [ADDRESS] без надання іншого житла та передати квартиру [ADDRESS] [PERSON]; виселити [PERSON] та [PERSON] із членами їх сім'ї та будь яких інших осіб з квартири [ADDRESS] без надання іншого житла та передати квартиру [ADDRESS] [PERSON], посилаючись на те, що позивачу [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу від 08 липня 2003 року належали квартири під №2, №3 що знаходяться в [ADDRESS], та зареєстровані 08.07.2003 в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості». У судовому засіданні представник позивача підтримав свої вимоги повністю та просив їх задовольнити. Представники відповідачів надали до суду письмові відзиви на позов, відповідно до яких проти його задоволення заперечували. Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - [PERSON], та його представник проти задоволення позову не заперечували, позовні вимоги визнали у повному обсязі. 20 листопада 2013 року відповідач [PERSON] та його представник подали до позивача у цій справі, [PERSON], зустрічний позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 08 липня 2003 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом ОМНО [PERSON], зареєстрований в реєстрі №4308, посилаючись на те, що відповідно до статті 48 Цивільного кодексу Української РСР, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. У судовому засіданні позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник підтримали свої вимоги повністю та просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] надав до суду письмовий відзив на зустрічний позов [PERSON], відповідно до якого проти задоволення зустрічного позову заперечував, посилаючись на те, що позовні вимоги [PERSON], не відповідають ч. 1 ст. 48 ЦК України 1963 р., так як диспозиція зазначеної норми не передбачає недійсність угоди, яка обмежує права інших власників, а передбачає недійсність тієї угоди, яка не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей, тому правові підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу відсутні. 23 січня 2014 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси об'єднано в одне провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета [PERSON] про визнання правочинів купівлі-продажу недійсними та нікчемними, витребування майна від добросовісного набувача та усунення перешкод у здійсненні права власності квартирами, зустрічний позов [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання договору недійсним, яка знаходиться у провадження Приморського районного суду м. Одеси, із цивільною справою за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно, позов [PERSON] до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання частково недійсними договорів купівлі-продажу, позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та КП «ОМБТІ та РОН», позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі продажу та усунення перешкод в реалізації права власності на нерухоме майно, яка знаходилася в провадженні Приморського районного суду м. Одеси. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на квартири [ADDRESS], за яким з урахуванням уточнень до позову від 14.02.2014 року просить суд поновити йому - [PERSON], строк для подання позовної заяви про визнання частково недійсними договорів купівлі-продажу від 12.12.2001 р., 18.12.2001 р., від 26.12.2001 р., від 16.01.2002 р. та від 17.01.2002 р. в частині покупця; визнати частково недійсним договір від 12.12.2001 р. купівлі-продажу 39/100 частин квартири [ADDRESS], загальною площею 190,1 кв.м., укладений між [PERSON], [PERSON], [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON], який діяв від імені [PERSON], з другої сторони, посвідчений 12.12.2001 р. приватним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] і зареєстрований в реєстрі під № 13760, в частині, що стосується покупця [PERSON] та перевести права покупця 39/100 частин квартири [ADDRESS], згідно договору купівлі-продажу від 12.12.2001 р., на [PERSON] і вважати укладеним договір купівлі-продажу між [PERSON], [PERSON], [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON], з другої сторони; визнати частково недійсним договір від 18.12.2001 р. купівлі-продажу 30/100 частин квартири [ADDRESS], загальною площею 190,1 кв.м., укладений між [PERSON], [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON], який діяв від імені [PERSON], з другої сторони, посвідчений 18.12.2001 р. приватним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори [PERSON] і зареєстрований в реєстрі під № 13993, в частині, що стосується покупця [PERSON]; перевести права покупця 30/100 частин квартири [ADDRESS], згідно договору купівлі-продажу від 18.12.2001 р., на [PERSON] і вважати укладеним договір купівлі-продажу між [PERSON], [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON], з другої сторони; визнати частково недійсним договір від 26.12.2001 р. купівлі-продажу 571/1000 частин квартири [ADDRESS], загальною площею 75,2 кв.м., укладений між [PERSON], [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON], який діяв від імені [PERSON], з другої сторони, посвідчений 26.12.2001 р. державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Шепелюк Р.Ю. і зареєстрований в реєстрі під № 7-3702, в частині, що стосується покупця [PERSON], перевести права покупця 571/1000 частин квартири [ADDRESS], згідно договору купівлі-продажу від 26.12.2001 р., на [PERSON] і вважати укладеним договір купівлі-продажу між [PERSON], [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON], з другої сторони, визнати частково недійсним договір від 16.01.2002 р. купівлі-продажу 31/100 частин квартири [ADDRESS], загальною площею 190,1 кв.м., укладений між [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON], який діяв від імені [PERSON], з другої сторони, посвідчений 16.01.2002 р. державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Шепелюк Р.Ю. і зареєстрований в реєстрі під № 7-116, в частині, що стосується покупця [PERSON]; перевести права покупця 31/100 частин квартири [ADDRESS], згідно договору купівлі-продажу від 16.01.2002 р., на [PERSON] і вважати укладеним договір купівлі-продажу між [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON], з другої сторони; визнати частково недійсним договір від 17.01.2002 р. купівлі-продажу 429/1000 частин квартири [ADDRESS], загальною площею 75,2 кв.м., укладений між [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON], який діяв від імені [PERSON], з другої сторони, посвідчений 17.01.2002 р. державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Шепелюк Р.Ю. і зареєстрований в реєстрі під № 7-154, в частині, що стосується покупця [PERSON]; перевести права покупця 429/1000 частин квартири [ADDRESS], згідно договору купівлі-продажу від 17.01.2002 р., на [PERSON] і вважати укладеним договір купівлі-продажу між [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON], з другої сторони. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що у відповідності з існуючою між ним та відповідачкою [PERSON] усною угодою 15 листопада 2001 року громадянка Сполучених Штатів Америки [PERSON] видала на ім'я [PERSON] доручення і уповноважила його на право одержати необхідні довідки та документи, робити від її імені заяви та уповноважила його купити за ціну і на умовах за його розсудом квартиру в місті Одесі, оскільки між ним, [PERSON] та [PERSON] в серпні 2001 року було досягнуто усної угоди щодо придбання квартир у старому житловому фонді міста Одеси з метою їх реконструкції (шляхом знесення та будівництва на цьому місці будівлі під магазин та офіс за адресою: [ADDRESS]). На підставі вказаного доручення [PERSON], діючи в інтересах [PERSON], уклав в рамках домовленості, яка була між [PERSON] та [PERSON], останній шляхом вкладення особистих грошових коштів придбав 4 серпня 2001 року на ім'я [PERSON], яка діяла в інтересах [PERSON], квартиру [ADDRESS]. Позивач [PERSON] також зазначає, що із тексту доручення від 15 листопада 2001 року вбачається, що громадянка Сполучених Штатів Америки [PERSON] видала на ім'я [PERSON] доручення та уповноважила його купити за ціну і на умовах за його розсудом, та оформити на її ім'я тільки одну квартиру в місті Одесі, що підтверджує те, що доручення від 15 листопада 2001 року є разовим, отже [PERSON] уповноважила [PERSON] купити лише одну квартиру в місті Одесі, тобто, [PERSON] виконав умови доручення від 15 листопада 2001 року, оскільки придбав 4 серпня 2001 року на ім'я [PERSON], яка діяла в інтересах [PERSON], квартиру [ADDRESS]. Позивач [PERSON] вказує, що при укладанні вказаних договорів купівлі-продажу від 12.12.2001 р., 18.12.2001 р., від 26.12.2001 р., від 16.01.2002 р. та від 17.01.2002 р. квартир [ADDRESS] продавці, які є третіми особами у даній справі, отримали особисто від нього грошові кошти за продаж належних їм частин спірних квартир, про що ними власноручно були написані розписки, після цього вони підписали договори купівлі-продажу належних їм частин квартир № 2 і №3 та погодилися на нотаріальне посвідчення вказаних договорів, а також передали [PERSON] ключі від належних їм частин квартир № 2 і № 3, технічну документацію на об'єкт нерухомості, та розрахункові книжки по сплаті комунальних платежів. Всі ці факти свідчать про те, що власники частин квартир № 2 і № 3 мали намір на відчуження належної їм частки нерухомого майна на користь [PERSON], а позивач також мав намір на придбання вказаних частин квартир № 2 і № 3, для чого він передав власникам квартир особисті грошові кошти, у т.ч. кошти, які він особисто брав у борг. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, просилить суд задовольнити позов, і пояснили суду, що у зв'язку з тим, що позивач [PERSON] не був уповноважений на укладення спірних договорів купівлі-продажу на підставі ст. 63 ЦК УРСР в редакції 1963 р. ці угоди не створили для представляємого, тобто для [PERSON], прав та обов'язків відносно предмета договорів, тому на підставі ст.ст. 60, 63, 153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) зазначені договори купівлі-продажу слід визнати недійсними в частині покупця та визнати покупцем за договорами позивача. Відповідачка [PERSON] та її представник надали до суду письмовий відзив, відповідно до якого проти задоволення позову заперечують, посилаючись на те, що 15 листопада 2001 року [PERSON] уповноважила [PERSON] купити та оформити на її ім'я квартири в м. Одесі згідно доручення, а також для придбання квартир [ADDRESS], вона передала [PERSON] грошові кошти, та в період з 2001 по 2002 роки [PERSON], діючи від її імені придбав за вказаним дорученням на її ім'я та за рахунок її грошових коштів 39/100 частин, 30/100 частин та 31/100 частин квартири № 3, а також 571/1000 частин та 429/1000 частин квартири [ADDRESS]. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору представник [PERSON], [PERSON] та його представники, представник [PERSON] надали до суду письмові відзиви, відповідно до яких проти задоволення позову заперечують. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про час і місце судового засідання повідомлялись належним чином, надали до суду заяву про те, що позовні вимоги позивача визнають та підтримують в повному обсязі та просять справу розглядати за їх відсутності. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про причини неявки суду не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі продажу та усунення перешкод в реалізації права власності на нерухоме майно та в подальшому уточнила свої вимоги, відповідно до яких просить визнати недійсними договори купівлі-продажу квартир [ADDRESS], укладених між [PERSON] та [PERSON], вважаючи, що вищевказані договори купівлі-продажу повинні бути визнані недійсними, оскільки не відповідають вимогам закону. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, просили суд задовольнити позов, і пояснили суду, що 15 листопада 2001 року [PERSON] уповноважила [PERSON] купити та оформити на її ім'я квартири в м. Одесі згідно доручення, а також для придбання квартир [ADDRESS], вона передала [PERSON] грошові кошти. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову [PERSON] заперечував, посилаючись на те, що позивачка [PERSON], заявляючи вимоги про визнання недійсним договорів купівлі-продажу квартир, укладених між [PERSON] та [PERSON], не є стороною оскаржуваних договорів, тому нею обрано неналежний спосіб захисту. Відповідач [PERSON] та його представник проти задоволення позову [PERSON] заперечували, посилаючись на те, що її позовні вимоги, не відповідають ч. 1 ст. 48 ЦК України 1963 р., так як диспозиція зазначеної норми не передбачає недійсність угоди, яка обмежує права інших власників, а передбачає недійсність тієї угоди, яка не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей, тому правові підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу відсутні та всупереч вимогам цієї норми закону в своєму позові позивачка не зазначила, вимогам якого ж саме закону не відповідає зазначені договорі купівлі-продажу від 08 липня 2003 року. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], [PERSON] та його представників, представника [PERSON], представника [PERSON], [PERSON] та його представника, [PERSON] та її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору недійсним та позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі продажу та усунення перешкод в реалізації права власності на нерухоме майно задоволенню не підлягають, позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета [PERSON] підлягає задоволенню частково, позов [PERSON] до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, його положення також застосовуються до цивільних відносин, які виникли до набрання ним чинності щодо прав і обов'язків, що виникли до набрання ним чинності. Правила Цивільного кодексу України про позовну даність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом (п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пунктом 5 статті 267 ЦК України передбачено, що якщо суд визнає повноважним причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Оскільки ч. 1 ст. 73 ЦПК України передбачено, що суд поновлює строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони у разі його пропущення за поважних причин, а згідно зі ст. 267 ЦК України порушене право підлягає захисту якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, приймаючи до уваги, що строк для звернення до суду пропущений [PERSON] за поважних причин, суд вважає за необхідне поновити пропущений [PERSON] строк звернення до суду. Так, 13.05.2003 року [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовною заявою про визнання права власності на квартири [ADDRESS]. Рішенням від 30.05.2003 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі, проте ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 16.10.2003 року рішення було скасовано, а справа направлена на новий розгляд. 26.05.2004 року Приморським районним судом м. Одеси ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Вказане рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 08.09.2004 року по справі № 22а-3974/2004 р., ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 01.02.2005 року по справі №6-1130кс05. 10 липня 2009 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси заява [PERSON] про перегляд рішення суду у зв'язку з нововиявленими обставинами задоволено й рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 травня 2004 року скасовано. Після постановлення ухвали від 10 липня 2009 року згідно з положеннями ч. 3 ст. 365 ЦПК України, суд почав розгляд справи за правилами, встановленими ЦПК України. В подальшому, під час розгляду справи, позивач [PERSON] через канцелярію Приморського районного суду м. Одеси 22 лютого 2010 року за №1034 подав до суду заяву про уточнення позовних вимог згідно положень ч.2 ст. 31 ЦПК України. Посилання представників відповідачів на сплив строку позовної давності суд до уваги не приймає, оскільки відповідно до інформації наданої суду, позивач [PERSON] про порушення свого права дізнався після того, як на його адресу на початку листопада 2012 року надійшла судова повістка про виклик до Приморського районного суду м. Одеси на 24.11.2012 року по справі № 1829/11, разом з уточненою позовною заявою [PERSON] від 20 листопада 2012 року про визнання договорів купівлі-продажу недійсними. Саме зі змісту вказаної позовної заяви [PERSON] [PERSON] [PERSON] стало відомо про існування заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 травня 2009 року про задоволення позову [PERSON] та ухвали Приморського районного суду м. Одеси (судді Шенцевої О.П), про задоволення заяви [PERSON] про перегляд рішення судді Приморського районного суду м. Одеси від 26 травня 2004 року за нововиявленими обставинами. Після цього [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, але так як дана справа № 2-1829/11 вже слухалась по суті, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12.12.2012 року було відмовлено у прийнятті вказаного позову. Після цього, 18.12.2012 року, [PERSON] було подано позов до Приморського районного суду м. Одеси про визнання правочинів купівлі-продажу недійсними та нікчемними, витребування майна від добросовісного набувача та усунення перешкод у здійсненні права власності, який було системою автоматизованого розподілу суду розподілено на суддю Суворову О.В., та присвоєно номер 1522/29755/12. В даному позові, як і в останньому уточненні до цього позову, [PERSON] порушує питання про поновлення строку позовної давності. Тобто позивачем [PERSON] позов заявлено з дотриманням строку, встановленого Главою 19 Цивільного кодексу України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Враховуючи те, що ч. 1 ст. 73 ЦПК України передбачено, що суд поновлює або подовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин, а згідно зі ст. 267 ЦК України порушене право підлягає захисту, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, приймаючи до уваги, що строк для звернення до суду пропущений з поважних причин, на думку суду, строк позовної давності пропущений з поважних причин та підлягає поновленню, крім того судом враховується незначний період пропуску процесуального строку. Також необхідно виходити зі змісту ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, відповідно до якої кожен має право на судовий захист, та змісту ч. 1 ст. 55 Конституції України й офіційного тлумачення частини першої статті 55 в Рішенні Конституційного Суду №9-зп від 25.12.1997 р., відповідно до якої кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Судом встановлено, що 12.12.2001 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON], який діяв від імені [PERSON], придбав 39/100 частин квартири [ADDRESS], загальною площею 190,1 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу, посвідчений 12.12.2001 року приватним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори [PERSON] і зареєстрований в реєстрі під №13760. 18.12.2001 року [PERSON], [PERSON] продали, а [PERSON], який діяв від імені [PERSON], придбав 30/100 частин квартири [ADDRESS], загальною площею 190,1 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу, посвідчений 18.12.2001 року приватним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори [PERSON] і зареєстрований в реєстрі під №13993. 26.12.2001 року [PERSON], [PERSON] продали, а [PERSON], який діяв від імені [PERSON], придбав 571/1000 частин квартири [ADDRESS], загальною площею 75,2 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу, посвідчений 26.12.2001 року державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Шепелюк Р.Ю. і зареєстрований в реєстрі під №7-3702. 16.01.2002 року [PERSON] продала, а [PERSON], який діяв від імені [PERSON], придбав 31/100 частин квартири [ADDRESS], загальною площею 190,1 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу, посвідчений 16.01.2002 р. державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Шепелюк Р.Ю. і зареєстрований в реєстрі під №7-116. 17.01.2002 року [PERSON] продала, а [PERSON], який діяв від імені [PERSON] придбав 429/1000 частин квартири [ADDRESS], загальною площею 75,2 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу, посвідчений 17.01.2002 р. державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Шепелюк Р.Ю. і зареєстрований в реєстрі під №7-154. 13.05.2003 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі № 2-1342/2003 було визнано за [PERSON] право власності на квартири [ADDRESS], визначаючи, що дійсним покупцем 39/100 частини, 30/100 частин та 31/100 частин квартири № 3, а також 571/1000 частин та 429/1000 частин квартири [ADDRESS] є [PERSON], оскільки в судовому засіданні встановлено, що саме за його власні кошти та для його потреб було придбане зазначене нерухоме майно. 04.07.2003 року право власності за [PERSON] на квартири [ADDRESS] зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» книга №489 пр - стр. 118, р.н. 497. Судом встановлено, що 08 липня 2003 року, був укладений договір купівлі-продажу на квартиру під номером другим, що знаходиться в [ADDRESS]. Договір був укладений між [PERSON] та [PERSON], який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 4308. 08.07.2003 року вищезазначений договір купівлі-продажу квартири під номером другим був зареєстрований в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості», проведено його державну реєстрацію, право власності за позивачем [PERSON]. Також судом встановлено, що в той же самий день 08 липня 2003 року був укладений другий договір купівлі-продажу на квартиру під номером третім, що знаходиться в [ADDRESS]. Договір був укладений між [PERSON] та [PERSON], який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 4305. 08.07.2003 року вищезазначений договір купівлі-продажу квартири під номером третім був зареєстрований в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості», проведено його державну реєстрацію, право власності за позивачем [PERSON]. 16.10.2003 року ухвалою Апеляційного суду Одеської області було скасоване рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.05.2003 року про визнання права власності на квартири [ADDRESS], а справу направлено на новий розгляд до того ж суду. 26.05.2004 року Приморським районним судом м. Одеси ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовлено, а позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та усунення перешкод в реалізації права власності на нерухоме майно були задоволені, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири під [ADDRESS], укладений 08.07.2003 року, між громадянами [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] під реєстровим номером 4308, і договір купівлі-продажу квартири під [ADDRESS], укладений 08.07.2003 року, між громадянами [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] під реєстровим номером 4305, усунені перешкоди в реалізації громадянкою [PERSON], її права власності на нерухоме майно - шляхом виселення усіх осіб з приміщення квартир під № 2 та [ADDRESS]; зобов'язано [PERSON] повернути громадянину [PERSON] грошові засоби у розмірі 15266 гривень та 72048 гривень відповідно, оплачених за договорами купівлі-продажу квартири під [ADDRESS], укладений 08.07.2003 року між громадянами [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], під реєстровим номером 4308, а також квартири під [ADDRESS], укладений 08.07.2003 року, між громадянами [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], під реєстровим номером 4305. Вказане рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 08.09.2004 р. по справі № 22а-3974/2004 р., ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 01.02.2005 р. по справі №6-1130кс05. 20 листопада 2004 року квартира [ADDRESS] була відчужена [PERSON] на користь [PERSON] на підставі дубліката договору купівлі-продажу 571/100 частини квартири, виданого 04 липня 2003 року Савіною К.П. державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори, за реєстром № 3-1552, зареєстрованого в електронному реєстрі 14.09.2004 року, та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, наданим Комунальним підприємством «ОМБТІ та РОН» 14.09.2004 року за №4728164 в книзі 500пр-69 за №497 та другим дублікатом договору купівлі-продажу 429/1000 частин квартири, виданого 04 липня 2003 року, Савіною К.П., державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори за реєстром №3-1556, зареєстрованого в електронному реєстрі 14.09.2004 року, та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, наданим Комунальним підприємством «ОМБТІ та РОН» 14.09.2004 року за №4727996 в книзі 500пр-69 за №497. В той самий день 20 листопада 2004 року, квартира [ADDRESS] була відчужена [PERSON] на користь [PERSON], на підставі трьох дублікатів договорів купівлі-продажу на 39/100 частини квартири, виданого 04 липня 2003 року, [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу за реєстром №13760, зареєстрованого в електронному реєстрі 14.09.2004 року, та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, наданим Комунальним підприємством «ОМБТІ та РОН» 14.09.2004 року за №4728381 в книзі 500пр-69 за №497; на 31/100 частини квартири, виданого 04 липня 2003 року, Савіною К.П., державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори за реєстром № 3-1554, зареєстрованого в електронному реєстрі 14.09.2004 року, та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, наданим Комунальним підприємством «ОМБТІ та РОН» 14.09.2004 року за №4728638 в книзі 539пр-86 за №497; на 30/100 частини квартири, виданого 04 липня 2003 року, [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу за реєстром №13993, зареєстрованого в електронному реєстрі 14.09.2004 року, та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, наданим Комунальним підприємством «ОМБТІ та РОН» 14.09.2004 року за №47283611 в книзі 539пр-86 за №497. 30 березня 2005 року [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 2166. На підставі даного договору [PERSON] зареєстрував в КП «ОМБТІ та РОН» своє право власності на квартиру 26.04.2005 року за № 7436303. 07.10.2005 року [PERSON] продав, а [PERSON] та [PERSON] купили в рівних частинах кожний квартиру під [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Савіною К.П., у реєстрі №3-2276, та зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН», що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. 10 липня 2009 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси, яка набрала законної сили, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 травня 2004 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно та за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та усунення перешкод в реалізації права власності нерухомого майна скасовано у зв'язку з нововиявленими обставинами, а справа призначена до судового розгляду. Ухвалою від 10 липня 2009 року встановлено, що фактично дійсним покупцем у період укладання угод від 12.12.2001 року, 18.12.2001 року, 26.12.2001 року,16.01.2002 року та 17.01.2002 року на 39/100 частин, 30/100 частин та 31/100 частин квартири № 3, а також 571/1000 частин та 429/1000 частин квартири [ADDRESS] є [PERSON], оскільки в судовому засіданні встановлено, що саме за його власні кошти та для його потреб було придбане зазначене нерухоме майно, однак юридично покупцем в спірних договорах купівлі-продажу була вказана [PERSON] Згідно п. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як встановлено в судовому засіданні, 15 листопада 2001 року [PERSON] видала на ім'я [PERSON] доручення та уповноважила його купити за ціною і на умовах за його розсудом та оформити на ім'я відповідачки квартиру в місті Одесі. Доручення від 15 листопада 2001 року посвідчено [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за №10179. Відповідно до змісту доручення вбачається, що воно є разовим, оскільки із тексту углядається, що відповідачка уповноважила [PERSON] на придбання від її імені лише однієї квартири в місті Одесі та на підставі вказаного доручення [PERSON], діючи в інтересах [PERSON] придбав 4 серпня 2001 року на ім'я [PERSON], яка діяла в інтересах [PERSON] квартиру [ADDRESS], оскільки між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в серпні 2001 року було досягнуто усної угоди щодо придбання квартир у старому житловому фонді міста Одеси з метою їх реконструкції (шляхом знесення та будівництва на цьому місці будівлі під магазин та офіс за адресою: [ADDRESS]). Факт домовленості між [PERSON] та [PERSON] щодо придбання квартир у старому житловому фонді міста Одеси з метою їх реконструкції, вбачається з письмових пояснень [PERSON], а також підтверджено письмовою угодою, укладеною між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] від 02.07.2003 р., відповідно до якої сторони досягли згоди по будівництву об'єкта нерухомості за адресою: [ADDRESS], при цьому в Угоді вказано, що [PERSON] здійснює фінансування будівництва за рахунок вкладення власних коштів в сумі 265605 доларів США, а [PERSON] вносить власні кошти, яких не вистачає для остаточного будівництва об'єкту, та позовом [PERSON], який знаходиться у проваджені Приморського районного суду м. Одеси до [PERSON] про стягнення з відповідача на її користь грошових коштів, переданих відповідачу в рахунок будівництва об'єкту нерухомості, розташованого за адресою: [ADDRESS], та завдані позивачці неповерненням вищезазначених грошових коштів збитки в сумі, еквівалентній 6334136 (шість мільйонів триста тридцять чотири тисячі сто тридцять шість) гривень 50 копійок, та три процента річних за несвоєчасне повернення коштів в розмірі 950120 (дев'ятсот п'ятдесят тисяч сто двадцять) гривень 48 копійок, посилаючись на те, що між нею та [PERSON] з однією сторони, та відповідачем [PERSON] з другої сторони, в серпні 2001 року було досягнуто усної угоди щодо придбання квартир у старому житловому фонді міста Одеси з метою їх реконструкції (шляхом знесення) та будівництва нової будівлі під магазин та офіс за вищевказаною адресою. Як вбачається з матеріалів, позивач уклав п'ять правочинів про придбання по частинам квартир № 2 і [ADDRESS]. Судом встановлено, що 12.12.2001 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON] (продавці) та [PERSON], який діяв від імені громадянки [PERSON], на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, [PERSON], 15 листопада 2001 року, за реєстровим №10179 був укладений договір купівлі-продажу 39/100 частин квартири [ADDRESS], 18.12.2001 року між [PERSON], [PERSON] (продавці) та [PERSON], який діяв від імені громадянки [PERSON], на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, [PERSON], 15 листопада 2001 року, за реєстровим №10179 був укладений договір купівлі-продажу 30/100 частин квартири [ADDRESS], 26.12.2001 року між [PERSON], [PERSON] (продавці) та [PERSON], який діяв від імені громадянки [PERSON], на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, [PERSON], 15 листопада 2001 року, за реєстровим №10179 був укладений договір купівлі-продажу 571/1000 частин квартири [ADDRESS], 16.01.2002 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON], який діяв від імені громадянки [PERSON], на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, [PERSON], 15 листопада 2001 року, за реєстровим №10179 був укладений договір купівлі-продажу 31/100 частин квартири [ADDRESS], 17.01.2002 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON], який діяв від імені громадянки [PERSON], на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, [PERSON], 15 листопада 2001 року, за реєстровим №10179 був укладений договір купівлі-продажу 429/1000 частин квартири [ADDRESS]. Продавці за вказаними договорами отримали гроші за продані квартири від позивача, про що складено між [PERSON] та продавцями акти передачі задатків та розписки. Судом також встановлено, що фактично [PERSON] не був уповноважений відповідачкою на укладання договорів купівлі-продажу 39/100 частини, 30/100 частин та 31/100 частин квартири № 3, а також 571/1000 частин та 429/1000 частин квартири [ADDRESS], оскільки із змісту доручення від 15.11.2001 року вбачається, що відповідачка уповноважила [PERSON] на придбання від її імені лише однієї квартири в місті Одесі, яке було виконане шляхом придбання 4 серпня 2001 року на ім'я [PERSON], яка діяла в інтересах [PERSON], квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ст. 63 ЦК України в редакції 1963 р., правочин, здійснений від імені іншої особи особою, не уповноваженою на здійснення правочину, або з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки для представляємого лише у разі подальшого погодження правочину цією особою. В подальшому [PERSON] не здійснювала жодних дій, які б свідчили про погодження нею укладених від її імені правочинів на купівлю 39/100 частини, 30/100 частин та 31/100 частин квартири № 3, а також 571/1000 частин та 429/1000 частин квартири [ADDRESS]. Таким чином, [PERSON] не уповноважувала [PERSON] на купівлю вказаних квартир, в подальшому вона не погодила укладені від її імені правочини по придбанню вказаних об'єктів нерухомості, їх вартість вона [PERSON] не відшкодувала. Після купівлі спірних квартир позивач за свої особисті кошти здійснював їх утримання, сплачував комунальні платежі, проводив поточний та капітальний ремонт, що підтверджується численними квитанціями, розписками, розрахунковими книжками, довідками, договорами підряду, актами прийому - передачі та кошторисами. Таким чином, аналіз змісту доручення, копії договорів, розписок, довідки, актів передачі задатків, наявних у матеріалах справи, свідчить про те, що дійсним покупцем 39/100 частини, 30/100 частин та 31/100 частин квартири № 3, а також 571/1000 частин та 429/1000 частин квартири [ADDRESS] є позивач, оскільки в судовому засіданні встановлено, що саме за його власні кошти та для його потреб було придбане зазначене нерухоме майно, однак юридично покупцем в спірних договорах купівлі-продажу була вказана відповідачка. Судом встановлено, що при укладанні вказаних договорів, треті особи, а саме [PERSON], [PERSON] та [PERSON] за договором від 12.12.2001 року, [PERSON], [PERSON] за договором від 18 грудня 2001 року, [PERSON] за договором від 26 грудня 2001 року, [PERSON] за договором від 16 січня 2002 р., [PERSON] за договором від 17.01.2002 р. отримали особисто від [PERSON] грошові кошти за продаж належної їм частини квартири, про що ними власноручно були написані розписки, після цього підписали договори купівлі-продажу належної їм частини квартири № 2 та погодилися на нотаріальне посвідчення вказаних договорів, а також передали [PERSON] ключі від належної їм частини квартири № 2 та частин квартири № 3, технічну документацію на об'єкт нерухомості, та розрахункові книжки по сплаті комунальних платежів. Всі ці факти свідчать про те, що власники частин квартири № 2 та частин квартири № 3 мали намір на відчуження належної їм частки нерухомого майна на користь [PERSON], а позивач також мав намір на придбання вказаних частин квартири № 2 та частин квартири № 3, для чого він передав власникам квартир особисті грошові кошти, у т.ч. кошти, які він особисто брав у борг. Відповідно до ст. 153 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.), договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. У відповідності до вимог ст. 60 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.), недійсні частини угоди не тягнуть за собою недійсності інших її частин, оскільки можна припустити, що угода була б укладена і без включення недійсної її частини. Таким чином суд приходить до висновку, що переважне право позивача на придбання 39/100 частин, 30/100 частин та 31/100 частин квартири № 3, а також 571/1000 частин та 429/1000 частин квартири [ADDRESS] за договорами купівлі-продажу від 12.12.2001 року, 18.12.2001 р., від 26.12.2001 р., від 16.01.2002 р. та від 17.01.2002 року, було порушено, а тому підлягає захисту шляхом визнання за ним зазначеного права та переведення прав та обов'язків покупця за договором. З урахуванням викладеного, на підставі ст.ст. 60, 63, 153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) зазначені договори купівлі-продажу від 12.12.2001 року, 18.12.2001 р., від 26.12.2001 р., від 16.01.2002 р. та від 17.01.2002 року слід визнати недійсними в частині покупця, що стосується [PERSON], та визнати покупцем за договорами [PERSON] Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особам, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України). Згідно з ч. 2 ст. 64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Враховуючи, що [PERSON] оспорює посилання відповідачки [PERSON] про придбання спірних квартир та затрати на будівельні матеріалі за її кошти, а також достовірність наданих нею на підтвердження ксерокопії факсів банків, копії факсів з банку Сполучених Штатів Америки, ксерокопії листів по відношенню до латвійських компаній, копії перекладів, копії розписки на суму 225000 дол. США, копії розписки на ім'я громадянина США [PERSON] на суму 120000 дол. США, копії факсу 15 серпня 2003 року про переказ 30 000 дол. США, копії грошового переказу на 15000 дол. США від 21 травня 2001 року, та копії розписок від імені інших осіб, судом було зобов'язано відповідачку [PERSON] надати до суду оригінали боргових розписок, однак відповідачкою [PERSON] в порушення ч. 2 ст. 64 ЦПК України не було надано до суду оригіналів боргових розписок із зазначенням доказів, що підтверджує її заперечення. Суд не може прийняти до уваги розписку від імені [PERSON], відповідно до якої [PERSON] гарантує оплату компенсації за долю у знесеній будівлі у розмірі не менше 225000 доларів США, після здачі будівлі в експлуатацію і реалізації приміщень, з яких складається будівля, оскільки відповідно до висновку № 9477/02 по почеркознавчому дослідженню підпису від імені [PERSON], складеному 19.07.2005 року Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз, підпис від імені [PERSON] виконано не самим [PERSON], а іншою особою із старанним удаванням підпису [PERSON] після попереднього тренування. Враховуючи наведене, оцінюючи зібрані по справі докази у їх сукупності суд вважає, що позов [PERSON] обґрунтований та підлягає задоволенню. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] пояснив суду, що позивачу [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу від 08 липня 2003 року, належать квартири під №№2,3, що знаходяться в [ADDRESS], та зареєстровані 08.07.2003 в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості». 26.05.2004 року Приморським районним судом м. Одеси позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі продажу та усунення перешкод в реалізації права власності на нерухоме майно були задоволені, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири під [ADDRESS], укладений 08.07.2003 року, між громадянами [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] під реєстровим номером 4308, і договір купівлі-продажу квартири під [ADDRESS], укладений 08.07.2003 року, між громадянами [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] під реєстровим номером 4305, усунені перешкоди в реалізації громадянкою [PERSON], її права власності на нерухоме майно - шляхом виселення усіх осіб з приміщення квартир під [ADDRESS]. Вказане рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 08.09.2004 р. по справі № 22а-3974/2004 р., ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 01.02.2005 р. по справі №6-1130кс05. 20 листопада 2004 року квартири [ADDRESS] були відчужені [PERSON] на користь [PERSON] на підставі дублікатів договорів купівлі-продажу 571/100 частини квартири, виданого 04 липня 2003 року Савіною К.П. державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори, за реєстром № 3-1552, зареєстрованого в електронному реєстрі 14.09.2004 року, та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, наданим Комунальним підприємством «ОМБТІ та РОН» 14.09.2004 року за №4728164 в книзі 500пр-69 за №497, 429/1000 частин квартири, виданого 04 липня 2003 року, Савіною К.П., державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори за реєстром №3-1556, зареєстрованого в електронному реєстрі 14.09.2004 року, та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, наданим Комунальним підприємством «ОМБТІ та РОН» 14.09.2004 року за №4727996 в книзі 500пр-69 за №497, 39/100 частини квартири, виданого 04 липня 2003 року, [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу за реєстром №13760, зареєстрованого в електронному реєстрі 14.09.2004 року, та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, наданим Комунальним підприємством «ОМБТІ та РОН» 14.09.2004 року за №4728381 в книзі 500пр-69 за №497; на 31/100 частини квартири, виданого 04 липня 2003 року, Савіною К.П., державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори за реєстром № 3-1554, зареєстрованого в електронному реєстрі 14.09.2004 року, та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, наданим Комунальним підприємством «ОМБТІ та РОН» 14.09.2004 року за №4728638 в книзі 539пр-86 за №497; на 30/100 частини квартири, виданого 04 липня 2003 року, [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу за реєстром №13993, зареєстрованого в електронному реєстрі 14.09.2004 року, та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, наданим Комунальним підприємством «ОМБТІ та РОН» 14.09.2004 року за №47283611 в книзі 539пр-86 за №497. 30 березня 2005 року [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 2166. На підставі даного договору [PERSON] зареєстрував в КП «ОМБТІ та РОН» своє право власності на квартиру 26.04.2005 року за № 7436303. 07.10.2005 року [PERSON] продав, а [PERSON] та [PERSON] купили в рівних частинах кожний квартиру під [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Савіною К.П., у реєстрі №3-2276, та зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН», що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. 10 липня 2009 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси, яка набрала законної сили, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 травня 2004 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно та за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та усунення перешкод в реалізації права власності нерухомого майна скасовано у зв'язку з нововиявленими обставинами, а справа призначена до судового розгляду. Оскільки ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10 липня 2010 року, яка набрала законної сили, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 травня 2004 року скасовано в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартир [ADDRESS], укладеними між [PERSON] та [PERSON], чим підтверджено його право власності на спірні квартири, відповідачка [PERSON] не мала права їх відчужувати відповідачу [PERSON], а відповідач [PERSON] 30 березня 2005 року продати [PERSON] квартиру № 3, а потім 07.10.2005 року [PERSON] продати [PERSON] та [PERSON], квартири вибули з володіння позивача [PERSON] не з його волі, тому він просить суд витребувати вказане майно з чужого незаконного володіння відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та усунути перешкоди в користуванні шляхом скасування державної реєстрації права власності на спірні квартири та виселення відповідачів із членами їх сім'ї та будь яких інших осіб з спірних квартир. Особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду з позовом про визнання відповідної угоди недійсною та витребування майна з чужого незаконного володіння. Реституція може бути застосована, як спосіб захисту цивільних прав. Вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України (в редакції 2003 року), на яку посилається позивач, не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою ст. 388 ЦК України. Відповідно до ст. 4 ЦК України (в редакції 1963 року) цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки. Відповідно до цього цивільні права і обов'язки виникають: з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; з адміністративних актів, у тому числі для державних, кооперативних та інших громадських організацій - з актів планування; в результаті відкриттів, винаходів, раціоналізаторських пропозицій, створення творів науки, літератури і мистецтва; внаслідок заподіяння шкоди іншій особі, а так само внаслідок придбання або збереження майна за рахунок коштів іншої особи без достатніх підстав; внаслідок інших дій громадян і організацій; внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання цивільно-правових наслідків. Стаття 41 ЦК України (в редакції 1963 року) визначає, що угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Відповідно до ст. 42 ЦК України (в редакції 1963 року) угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Мовчання визнається виявом волі укласти угоду у випадках, передбачених законодавством. Статтею 224 ЦК України (в редакції 1963 року) визначено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передавати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну суму грошей. При цьому за правилами ст. 153 ЦК України (в редакції 1963 року) договір вважається укладеним з моменту досягнення сторонами усіх істотних умов. Згідно ст. 49 Закону України «Про власність» № 697-XII від 07.02.1991 р. володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, третейським судом. Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України «Про власність» № 697-XII від 07.02.1991 р., власник має право вимагати повернення (віндикації) свого майна з чужого незаконного володіння. Статтями 144-145 ЦК України (в редакції 1963 року) визначено право власника витребувати своє майно з чужого незаконного володіння. При цьому, якщо майно за плату придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача лише в разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею. Згідно ст. 6 ЦК України (в редакції 1963 року) захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом, арбітражем або третейським судом шляхом: визнання цих прав; відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право;присудження до виконання обов'язку в натурі; компенсації моральної шкоди;припинення або зміни правовідношення; стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках, передбачених законом або договором, - неустойки (штрафу, пені), а також іншими засобами, передбаченими законом. Захист цивільних прав у випадках і в порядку, встановлених законодавством Союзу РСР і Української РСР, здійснюється також товариськими судами, профспілковими та іншими громадськими організаціями. У випадках, окремо передбачених законом, захист цивільних прав здійснюється в адміністративному порядку. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державної реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Згідно ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нерухомого майна. Згідно ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав скасовується в разі припинення дії договору, укладення іншого договору або винесення судом відповідного рішення, про що вносяться дані до Державного реєстру прав. Оскільки позивач [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу від 08 липня 2003 року є власником квартир під №№2,3 що знаходяться в [ADDRESS], оскільки його право власності належним чином зареєстровано 08.07.2003 року у Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості», дане майно вибуло з його володіння не з його волі іншим шляхом; придбане у особи, яка не мала права його віджувати, оскільки судом визнано за [PERSON] переважне права на придбання 39/100 частин, 30/100 частин та 31/100 частин, 571/1000 частин та 429/1000 частин квартир [ADDRESS] за договорами купівлі-продажу від 12.12.2001 року, 18.12.2001 р., від 26.12.2001 р., від 16.01.2002 р. та від 17.01.2002 року, та переведено права та обов'язків покупця [PERSON] за вказаними договором та враховуючи, що позивач [PERSON] не є стороною договорів купівлі-продажу, укладених 20 листопада 2004 року на квартиру №2, між [PERSON] та [PERSON], 20 листопада 2004 року на квартиру № 3, між [PERSON] та [PERSON], 30 березня 2005 року, між [PERSON] та [PERSON], 07 жовтня 2005 року, між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], а тому його право підлягає захисту шляхом витребування квартири [ADDRESS], з чужого незаконного володіння [PERSON] та передачі на користь [PERSON], витребування квартири [ADDRESS], з чужого незаконного володіння [PERSON] та [PERSON], та передачі на користь [PERSON], усунення перешкоди у здійсненні права власності квартирою [ADDRESS], виселення [PERSON] із членами його сім'ї та будь яких інших осіб з квартири [ADDRESS] без надання іншого житла та передачі квартири [ADDRESS] [PERSON], виселення [PERSON] та [PERSON] із членами їх сім'ї та будь яких інших осіб з квартири [ADDRESS] без надання іншого житла та передачі квартири [ADDRESS] [PERSON]. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України, в редакції 2003 року, не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Враховуючи це положення, вимога про витребування квартир [ADDRESS] у відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та передачі позивачу [PERSON] підлягають задоволенню. Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного суду України, що викладені в п.2 постанови « «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 р. судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами: а) про визнання права власності на майно, про витребування майна з чужого незаконного володіння (а в передбачених законом випадках і від добросовісного набувача). З метою повного відновлення порушеного права, підлягає також задоволенню вимога про скасування запису у Єдиному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно (Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції, адреса: м. Одеса, вул. Старицького, 10-а) щодо реєстрації за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] від 26 квітня 2005 року, реєстраційний № 7436303 та поновлення запису про право власності [PERSON] на квартиру під номером третім, що знаходиться в [ADDRESS], складений на підставі договору купівлі-продажу від 08 липня 2003 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 4308 та зареєстрованого 08.07.2003 в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості», номер запису 497, на сторінці 118, в книзі: 489пр., усунути перешкоди у здійсненні права власності квартирою [ADDRESS], скасування запису у Єдиному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно (Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції, адреса: м. Одеса, вул. Старицького, 10-а) щодо реєстрації за [PERSON] та [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] від 07 жовтня 2005 року, реєстраційний № 7435792, поновлення запису про право власності [PERSON] на квартиру під номером два, що знаходиться в [ADDRESS], складений на підставі договору купівлі-продажу від 08 липня 2003 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 4308 та зареєстрованого 08.07.2003 в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості», номер запису 497, на сторінці 118, в книзі: 489пр. Щодо позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання незаконними договорів купівлі-продажу, усунення перешкод в реалізації права власності, то він не підлягає задоволенню з огляду на наступне. 08 липня 2003 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу квартири під номером другим, що знаходиться в [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 4308. 08.07.2003 року вищезазначений договір купівлі-продажу квартири під номером другим, що знаходиться в [ADDRESS], був зареєстрований в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості», проведено його державну реєстрацію, право власності на спірну квартиру було зареєстровано за [PERSON]. 08 липня 2003 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу квартири під номером третім, що знаходиться в [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 4305. 08.07.2003 року вищезазначений договір купівлі-продажу квартири під номером третім, що знаходиться в [ADDRESS] був зареєстрований в Комунальне підприємство «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості», проведено його державну реєстрацію, право власності на спірну квартиру було зареєстровано за [PERSON]. Спір у даній справі стосується укладення договорів купівлі-продажу квартир №№2 та 3 у липні 2003 року. Проте, позивачка [PERSON], визнаючи недійсними договори купівлі-продажу квартир №№2 та 3 з підстав, передбачених ст. 48 ЦК УРСР, всупереч вимогам цієї норми закону в своєму позові не зазначила, вимогам якого ж саме закону не відповідають зазначені договори купівлі-продажу квартир №№2 та 3 від 08 липня 2003 року, що знаходяться в [ADDRESS], так як диспозиція зазначеної норми не передбачає недійсність угоди, яка обмежує права інших власників, а передбачає недійсність тієї угоди, яка не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. З цього випливає, що підстав для визнання правочинів недійсними за тими аргументами, на які посилалась позивачка [PERSON] як в позовній заяві, так і в ході судового розгляду, не має. За таких обставин, правові підстави для визнання недійсними договорів купівлі-продажу відсутні. Як роз'яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (з подальшими змінами) угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 05 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову. За договорами купівлі-продажу позивачка [PERSON] не була стороною договорів купівлі-продажу квартир №№2 та №3 від 08 липня 2003 року, що знаходяться в [ADDRESS], тому не має право вимоги вказаних договорів недійсними. Таким чином суд робить висновок щодо відмови позивачці [PERSON] у задоволенні позову про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, зазначивши, що позивачка, яка заявила вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартир [ADDRESS], укладених між [PERSON] та [PERSON], не була стороною оскаржуваних договорів, тому нею обрано неналежний спосіб захисту. Щодо зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору недійсним, то він також не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Так, зокрема, слід пояснити, що позивач [PERSON], просячи визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири №2 від 08 липня 2003 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 4308, з підстав, передбачених ст. 48 ЦК УРСР, всупереч вимогам цієї норми закону, як в своєму зустрічному позові, так і в наданих в судових засіданнях поясненнях не зазначив, вимогам якого ж саме закону не відповідає зазначений договір купівлі-продажу від 08 липня 2003 року квартири №2, що знаходиться в [ADDRESS]. Згідно ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР 1963 pоку недійсною є та угода, яка не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. При викладених обставинах позовні вимоги [PERSON] про визнання договору недійсним та обґрунтування самого позову, не відповідають вимогам законодавства України, оскільки вказана вимога не відповідає ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР 1963 року, так як диспозиція зазначеної норми не передбачає недійсність угоди, яка обмежує права інших власників, а передбачає недійсність тієї угоди, яка не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. З цього випливає, що підстав для визнання правочину недійсними за тими аргументами, на які посилається Позивач як в зустрічній позовній заяві, так і в ході судового розгляду, не має. Судовим розглядом встановлено, що за договором купівлі-продажу позивач [PERSON] не є стороною договору купівлі-продажу, тому не має право вимоги про визнання недійсним вказаного договору, оскільки позивач, який заявив вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON], не був стороною оскаржуваного договору, тому ним обрано неналежний спосіб захисту. Враховуючи викладене суд вважає, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача. Позивачка [PERSON] вимогу про повернення майна з чужого незаконного володіння не ставила. Таким чином при викладених обставинах, беручи до уваги наведені вище факти та відповідні їм правовідносини, при укладенні [PERSON] та [PERSON] 08 липня 2003 року договору купівлі-продажу, норми діючого законодавства порушені не були, у зв'язку з чим підстав для визнання його недійсним в порядку ст. 48 ЦК УРСР немає. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтю 213 ЦПК України визначено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial