Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся із дійсним позовом до фізичної особи підприємця ( далі ФОП) [PERSON] . В обгрунтування вимог, позивач зазначив, що в період з 19.06.2015р. по 24.09.2018р. він перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді продавця-консультанта. Наказом №2 від 24.09.2018р. його було звільнено на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. При звільненні йому не було сплачено заробітну плату за 23 дні у вересні 2018р. у сумі 2807,50 грн., не нарахована та не сплачена компенсація за невикористану щорічну відпустку за період всієї роботи у відповідача у сумі 13562,25 грн., також підлягає стягненню з відповідача сума середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що станом на 01.06.2019р. складає 32949,50 грн. Враховуючи вказані відповідачем порушення його прав, просить суд стягнути також на його користь у відшкодування моральної шкоди 20\~000 грн., оскільки тривалий період невиплати йому заробітної плати вимагали від нього значних сил та він почувався пригнічено, оскільки не міг забезпечити свою родину належним рівнем життя. Також просить суд визнати недійсним наказ про його звільнення, оскільки він бажав звільнитись за власним бажанням, однак, через неприязні відносини з відповідачем, останній звільнив його з інших підстав, які не відповідають, на його думку, дійсності. Ухвалою суду від 19.08.2019р., у справі за позовом [PERSON] до ФОП [PERSON] було відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін. За змістом відзиву відповідача [PERSON] , судом встановлено, що останній позовні вимоги не визнає, вважає їх необгрунтованими, оскільки у день звільнення, [PERSON] був відсутній на роботі, тому розрахунок із ним він намагався провести починаючи з наступного дня, однак до теперішнього часу, цього не відбулось з різних причин. Відповідач не вважає вірним розрахунок позивача щодо належних йому до сплати сум та наводить свій розрахунок, посилаючись на акт інспекційного відвідування №ДЦ 45/336/АВ, проведеного ГУ Держпраці у Донецькій області за період з 01.06.2015р. по 10.01.2019р. При цьому, просить суд вважати відсутніми підстави для стягнення з нього середнього заробітку, оскільки затримка розрахунку відбулась у тому числі й за вини самого позивача, який не з`являвся за його викликом й пропонував такі форми розрахунку між ними, які були неприйнятними та не влаштовували самого відповідача. Просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсягу. З наданих суду відповіді на відзив та запереченні на відповідь на відзив, вбачається позиція сторін, викладена ними у позові та відзиві на позов, при цьому, позивач вважає за належне збільшити суму моральної шкоди, та просить суд стягнути на його користь 25000 грн. Суд, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що в період з 19.06.2015р. по 24.09.2018р. [PERSON] перебував у трудових відносинах з ФОП [PERSON] , працюючи на посаді продавця-консультанта. Наказом №2 від 24.09.2018р. його було звільнено на підставі п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.5). За період з 19.06.2015р. по 24.09.2018р. [PERSON] не перебував у щорічних відпустках та не отримував відповідної компенсації (а.с.19-20). Під час звільнення, ФОП [PERSON] не було проведено повного розрахунку з позивачем, незважаючи на його бажання та оголошення ним відповідачеві кількох варіантів розрахунку. Вказані заяви були отримані відповідачем, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, та його листування із позивачем з цього приводу (а.с.7-18). Вивчивши відзив відповідача та його заперечення на відповідь на відзив, суд вважає, що [PERSON] фактично позовні вимоги визнав частково, погоджуючись із наявною заборгованістю перед позивачем по сплаті заробітної плати, однак, у іншому розмірі, наводячи свій розрахунок. Також відповідач визнає факт несплати ним компенсації за невикористану відпустку позивачеві, однак стверджує, що він перебував за період роботи у відпустці, однак, не надав цьому жодних доказів. Доводи, якими відповідач обумовлює відсутність остаточного розрахунку із позивачем на момент розгляду справи суд вважає необгрунтованими та такими, що свідчать про відсутність наміру добровільності у їх сплаті з його боку. Наведений при цьому відповідачем один з доказів аудіо запис на електронному носію є невчасно поданим, тому судом не приймається, та підлягає поверненню. Відповідно до ч.1\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.2\~ст.89 ЦПК України\~суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ч.1\~ст.78 цього Кодексу\~суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Згідно з ч.1\~ст.79 ЦПК України\~достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до частини першої\~статті 47 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. Згідно з частиною першою\~статті 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно з частиною першою\~статті 83 КЗпП України\~та частиною першою\~статті 24 Закону України «Про відпустки»\~у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Положеннями статей\~4,\~6 Закону України «Про відпустки»\~щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (частина перша\~статті 6 Закону України «Про відпустки»). Як передбачено частиною другою\~статті 21 Закону України «Про відпустки», порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Зазначений порядок затверджено\~постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 8 лютого 1995 року №100\~(далі Порядок № 100). Пунктом 2 Порядку №100 встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться з урахуванням виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Згідно з ч.2 ст.116 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як роз`яснив в абз.2 п.20 постанови Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Відповідно до ч.1 ст.237-1\~КЗпП України\~відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з ч.2 цієї статті порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Суд вважає належним розмір заробітної плати, що підлягає стягненню на користь позивача з відповідача у сумі - 2792,25 грн., оскільки такий розрахунок грунтується на кількості відпрацьованих [PERSON] робочих днів місяця та його денного заробітку, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати в Україні в 2018 році. Відповідно до пункту 7 Порядку № 100 нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях, провадиться діленням сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, установлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Вирішуючи питання про нарахування позивачу компенсації за невикористану відпустку, суд, з урахуванням положень ст.ст.5,6,21,24 Закону України «Про відпустки», вважає, що відпустка позивача за період його роботи з становить 78 календарних днів, тому сума компенсації складає 9382,62 грн. Позивачем, будь-яких інших доказів розміру остаточного розрахунку суду не надано. Аналіз наведених обставин свідчить про те, що у відповідача [PERSON] виникла заборгованість по виплаті позивачу компенсації за невикористану відпустку та заробітної плати. Однак відповідач ухиляється від добровільного погашення вказаної заборгованості. З огляду на це суд вважає, що з метою відновлення права позивача на оплату праці, належить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку. Станом на день ухвалення рішення суду строк затримки розрахунку з позивачем становить 240 днів. Тому середній заробіток за час затримки розрахунку з 24 вересня 2018 року до 01 червня 2019 року становить 28869 гривень 60 копійок (120,29 грн. х 240). Однак розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку значно перевищує розмір заборгованості по виплаті позивачу компенсації за невикористані відпустки. Враховуючи вимоги розумності та справедливості, суд вважає, що з відповідача на користь позивача достатньо стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 2000 гривень. Також, суд вважає доведеним факт спричинення позивачеві моральної шкоди у зв`язку із тривалою несплатою йому заробітної плати та компенсаційних виплат, оскільки він має багатодітну родину, неодноразово звертався до відповідача із вимогою про сплату належних йому сум, отримував від нього відмову, що дійсно призводило до моральних страждань. Враховуючи вимоги розумності та справедливості, суд вважає, що з відповідача на користь позивача належить стягнути у відшкодування моральної шкоди 2000 гривень. Щодо позовної вимоги [PERSON] про визнання недійсним наказу про його звільнення №2 від 24.09.2018р., суд вважає її такою, що задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не надано жодного доказу на її підтвердження, окрім власної незгоди із підставою свого звільнення. Позивачем не спростовується факт його відсутності на роботі у день звільнення 24.09.2018р., при цьому, причиною відсутності - позивачем зазначений його намір звільнитись за власним бажанням. На підтвердження дійсності свого наміру, [PERSON] не надано письмової заяви про звільнення, або будь-яких інших належних та допустимих доказів доведення ним до відома роботодавця свого наміру на звільнення за власним бажанням. Водночас суд враховує на користь доводів відповідача - наявний акт інспекційного відвідування №ДЦ 45/336/АВ, проведеного ГУ Держпраці у Донецькій області за період з 01.06.2015р. по 10.01.2019р., за змістом якого, будь-яких порушень законодавства про працю щодо звільнення [PERSON] у діях [PERSON] встановлено не було. Згідно пп. 14.1.48 ПKУ компенсаційні виплати, здійснювані у зв`язку з відносинами трудового найму, вважаються заробітною платою. Відповідно до пп. 164.2.1 ПKУ вони включаються до складу загального місячного (річного) оподатковуваного доходу, тобто підлягають оподаткуванню ПДФО. Згідно п. 3 розділу ІІІ Постанови КМУ від 05.02.1995 № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Отже податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Водночас відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Вказана правова позиція викладена в постанові ВСУ від №359/10023/16-ц від 18.07.2018 року. Судові витрати у справі про стягнення заробітної плати при подачі до суду позову позивачем у відповідності до п.3 ч.1\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір»\~не сплачуються, а стягуються з сторони по завершенню розгляду справи. У відповідності до положень\~ст.141 ЦПК України\~з відповідача слід стягнути на користь держави судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 900,00 грн.

Outcome: partial