Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, яким просив стягнути з НАН України інститут проблем машинобудування ім.. О.М. Підгорного матеріальну шкоду в розмірі 13364,00 грн, оплатити лікарняний лист АДВ №464065 від 17.10.2019 та стягнути з відповідача судовий збір та оплату на інформаційно-технічне забезпечення в дохід держави. В подальшому позивач уточнив позовні вимоги та просив скасувати наказ від 01.04.2016 №20-к, поновити на посаді начальника штабу ГЗ та провести повний перерахунок за посадовим окладом даної посади. В обґрунтування позову позивач зазначив, що він 11.11.2019 був звільнений з Інституту проблем машинобудування ім. А. М. Підгорного Національної академії наук України за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Зазначив, що на момент звільнення він не отримав трудову книжку, не отримав повний розрахунок по заробітній платі, а також не оплачений лікарняний, який він надав 30.10.2019. Позивач посилається також на те, що адміністрація Інституту проблем машинобудування ім. А. М. Підгорного Національної академії наук України не доводить до своїх працівників про зміни в штатному розкладі, роботодавець звільняє працівників без збереження заробітної плати та переводить на неповний робочий день без їх згоди, тобто не ознайомлює під підпис, «під дулом пістолета», та при вступу на роботу дане питання не обговорюється. Позивач звернувся до роботодавця з письмовою заявою 13.12.2019, на яку відповідь не отримав, тому вимушений звернутись до суду. В своїй уточненій заяві позивач вказав, що виникла маніпуляція з боку директора Інституту проблем машинобудування ім. А. М. Підгорного Національної академії наук України, та він не був ознайомлений з наказом про введення посади фахівця з питань цивільного захисту за два місяці, як того вимагає трудове законодавство, а тому вважає, що його шахрайським шляхом змусили написати заяву про зміну штатного розкладу. Позивач вважає дані дії з боку роботодавця незаконними, та просить задовольнити його позовні вимоги. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, надав суду пояснення аналогічні викладеним вище. У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав у повному обсязі, просив у їх задоволенні відмовити, вважаючи позов необґрунтованим і безпідставним, надав суду відзив на позовну заяву. В обґрунтування безпідставності позовних вимог [PERSON] зазначив, що всі твердження позивача не відповідають дійсності, так як працівнику [PERSON] , не встановлювався неповний робочий день з ініціативи підприємства - роботодавця, також ініціатив про зміну істотних умов праці з боку підприємства ініційовано не було. В даному випадку ініціатором встановлення неповного робочого дня є саме позивач, а не відповідач,а отже повідомлення про зміну умов не могло бути видано роботодавцем за два місяці, так як сам роботодавець дізнався про необхідність зміни робочого часу від працівника та пішов йому на зустріч, в найкоротший для працівника термін, а всі випадки встановлення неповного робочого часу ініційовані безпосередньо Позивачем, а не підприємством. Такий порядок не є порушенням ч. 3. ст. 32 КЗпПП, так як зміна істотних умов праці з боку роботодавця не відбувалась. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, такими, що не підлягають задоволенні виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами - виробниками/виконавцями житлово-комунальних послуг відомості про заборгованість є неправомірними , які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права. Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з Інститутом проблем машинобудування ім. А. М. Підгорного Національної академії наук України. Так, наказом №22-к від 16.03.2015 директора НАН України інститут проблем машинобудування ім.. О.М. Підгорного [PERSON] з 16 березня 2015 року прийнятий на посаду начальника штабу цивільної оборони інституту з окладом 1395 грн. на місяць. Наказом №122-к від 11.11.2019 [PERSON] фахівця з питань цивільного захисту І категорії 11 листопада 2019 року звільнено за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України з виплатою компенсації за 16 календарних днів невикористаної відпустки на підставі заяви [PERSON] .. Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці закріплено Кодексом законів про працю України. Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу законів про працю України). Як визначено у статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Як встановлено матеріалами справи, наказом від 19.02.2016 № 12-к «По особовому складу» [PERSON] , начальнику штабу цивільної оборони встановлено неповний робочий день з режимом роботи з 10:00 до 17:42 год. щоденно (90%) з 09.03.2016 по 31.12.2016 року на підставі особистої заяви [PERSON] ; наказом від 31.03.2016 № 20-к «По особовому складу» [PERSON] , встановлено неповний робочий день з режимом роботи з 09:00 до 16:42 год. щоденно (90%) з 01.04.2016 по 31.12.2016 року на підставі особистої заяви [PERSON] від 01.04.2016 року; наказом від 05.05.2016 № 32-к «Про встановлення неповного робочого часу» [PERSON] , фахівця з питань цивільного захисту І категорії, вважати працюючим неповний робочий день з режимом роботи з 09:00 до 16:18 год. щоденно (85%) з 01.05.2016 по 31.12.2016 року на підставі особистої заяви [PERSON] ; наказом від 01.12.2016 № 76-к «По особовому складу» [PERSON] , фахівцю з питань цивільного захисту І категорії, встановлено повний робочий день щоденно (100%) з 01.12.2016 по 31.12.2016 року на підставі особистої заяви [PERSON] від 01.12.2016 року; наказом від 03.01.2017 № 2-к «Про встановлення режиму роботи» [PERSON] , фахівцю з питань цивільного захисту І категорії, встановлено неповний робочий день з режимом роботи з 09:00 до 16:18 год. щоденно (85%) з 03.01.2017 по 31.12.2017 року на підставі особистої заяви [PERSON] від 29.12.2016 року; наказом від 02.01.2018 № 2-к «Про встановлення режиму роботи» [PERSON] , фахівцю з питань цивільного захисту І категорії, встановлено неповний робочий день з режимом роботи з 09:00 до 16:18 год. щоденно (85%) з 01.01.2018 по 31.12.2018 року на підставі особистої заяви [PERSON] від 29.12.2017 року; наказом від 28.09.2018 № 109-к «За особовим складом» [PERSON] , фахівцю з питань цивільного захисту І категорії, встановлено повний робочий день щоденно (100%) з 01.10.2018 по 31.12.2018 року на підставі особистої заяви [PERSON] від 28.09.2018 року; наказом від 28.09.2018 № 3-к «За особовим складом» [PERSON] , фахівцю з питань цивільного захисту І категорії, встановлено неповний робочий день щоденно (85%) з 08.01.2019 на підставі особистої заяви [PERSON] від 08.01.2018 року; наказом від 08.01.2019 № 3-к «За особовим складом» [PERSON] , фахівцю з питань цивільного захисту І категорії, встановлено неповний робочий день щоденно (85%) з 08.01.2019 на підставі особистої заяви [PERSON] від 08.01.2018 року. Тобто зміна у тривалості робочого дня була ініційована самим позивачем. Робочий час - це встановлений законом або угодою сторін час, протягом якого працівники за правилами внутрішнього трудового розпорядку й умовами трудового договору повинні виконувати свої трудові обов`язки. Нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень (ст. 50 КЗпП). За угодою між працівником і власником може встановлюватися неповний робочий час (день або тиждень), з ініціативи одного з учасників правовідносин. Неповний робочий час може встановлюватися як з ініціативи роботодавця, так і з ініціативи працівника за погодженням із роботодавцем. Законодавством не визначено, чи допускається встановлення неповного робочого часу через зменшення тривалості і робочого дня, і робочого тижня одночасно. Своя позиція висловлена Міністерством праці в листі від 29.03.2007 р. № 713/19/71-07, зазначивши що неповний робочий час може встановлюватися шляхом зменшення тривалості щоденної роботи, кількості днів роботи протягом тижня чи одночасно шляхом зменшення і кількості годин роботи протягом дня, і кількості робочих днів протягом тижня. Установлення неповного робочого часу з ініціативи працівника оформлюється шляхом подання працівником заяви та видання наказу про встановлення неповного робочого часу. Робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою жодних обмежень обсягу трудових прав працівників (ст. 56 КЗпП). З матеріалів справи вбачається, що встановлення [PERSON] неповного робочого часу ініційована самим позивачем. Стосовно посилань позивача щодо зміни умов праці щодо переведення його з посади начальника штабу цивільної оборони на посаду фахівця з питань цивільного захисту, суд зазначає наступне. Наказом від 01.04.2016 № 20-к начальника штабу цивільної оборони [PERSON] з 01.04.2016 року переведено на посаду фахівця з питань цивільного захисту І категорії з окладом 2026,00 грн. на місяць на підставі особистої заяви від 01.04.2016 року. З наказом про переведення [PERSON] ознайомлений під особистий підпис. КЗпП України не розкриває поняття істотних змін умов праці, не містить він і їхнього переліку. Однак пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 установлено, що зміною в організації виробництва і праці визнається раціоналізація робочих місць, уведення нових форм організації праці, у т. ч. перехід на бригадну або на індивідуальну форму, впровадження передових методів, технологій тощо. На підставі наказу Міністерства економічного розвитку України від 02.09.2015 № 1084 «Про затвердження зміни до національного класифікатора України ДК 003:2010», з 01.04.2016 року із штатного розпису Інституту виведено посаду «начальник штабу цивільної оборони» та введено посаду «фахівець з питань цивільного захисту І категорії», виведення посади «начальник штабу цивільної оборони» та введення посади «фахівець з питань цивільного захисту І категорії» відбулось без зміни відповідного коду чинного Класифікатора професій, та в свою чергу не передбачає зміну істотних умов праці. Тобто сама по собі зміна назви посади без зміни коду чинного Класифікатора професій не є істотною зміною умов праці. Стосовно посилань позивача щодо невиплати йому коштів за листком непрацездатності слід зазначити, що, як вбачається з відповіді НАН України інститут проблем машинобудування ім.. О.М. Підгорного на звернення [PERSON] від 13.12.2019, лікарняний лист серії АДВ №464065 включено в заяву-розрахунок від 21.11.2019 та відправлено до Фонду соціального страхування тимчасової втрати працездатності України на отримання коштів від Фонду в сумі 910,00 грн. за 8 днів лікарняного. При надходженні коштів на рахунок ІППМаш буде перераховано [PERSON] на картковий рахунок 765,48 грн. (за вирахуванням ЄСВ та військового збору). Як вбачається з наданої відомості розподілу виплат Інституту проблем машинобудування ім. А. М. Підгорного Національної академії наук України від 24.12.2019 позивачу виплачено 765,48 грн. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, зокрема щодо порушення відповідачем трудового законодавства під час його переведення на іншу посаду на підставі наказу №20-к від 01.04.2016, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог, та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю. Будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом пов`язувались матеріально-правові вимоги, позивачем не надано, не містять їх і матеріали справи, а обставини, на які позивач посилається, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для поновлення на посаді начальника штабу цивільної оборони. Оскільки судом не встановлено порушень законодавства при переведенні або звільненні позивача з роботи, не підлягають задоволенню і похідні вимоги щодо скасування наказу, проведення перерахунку за посадовим окладом. Інші доводи позивача цих висновків не спростовують. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги позивача не знайшли своє підтвердження, є необґрунтованими, та не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed