Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, відповідно до якого прохає суд стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини: сина - [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття; стягнути з [PERSON] аліменти на її утримання у розмірі ј частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення сином - [PERSON] , [INFO] , трирічного віку. В обґрунтування позову зазначено, що 31.03.2018 сторони уклали шлюбу. Від даного шлюбу мають малолітню дитину: сина [PERSON] , [INFO] . Шлюбні відносини фактично припинені з серпня 2020 року, сторони проживають окремо. Відповідач не приймає участі в матеріальному утриманні малолітнього сина та позивача. Малолітня дитина зареєстрована, проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Позивач не працює та перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Інших дітей відповідач не має та аліментів нікому не сплачує. На думку позивача, оскільки відповідач працює, має постійний заробіток, тому має можливість приймати участь в її утриманні та утриманні їх неповнолітньої дитини. Враховуючи викладене, позивач змушена була звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26.01.2021 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав наведених у ньому. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов в частині стягнення аліментів на утримання дитини визнав, а в частині стягнення аліментів на утримання позивачки не визнав. Вказав, що він на протязі чотирьох років забезпечував позивача, а саме сплачував комунальні послуги та купляв продукти харчування. Вважає, що утримувати позивача він не зобов`язаний, а їй необхідно йти працювати. Він вже цілий рік просить її щоб вона йшла працювати, на що остання йому повідомляла, що шукає роботу, проте по цей час не знайшла. Вислухавши пояснення позивача та відповідача, розглянувши справу, безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд встановив таке. Сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований 31 березня 2018 року у Кременчуцькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, актовий запис №248, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 31 березня 2018 року. Від вказаного шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 01.06.2018 Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області. Як достовірно встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами по справі, малолітня дитина сторін проживає з матір`ю - позивачкою по справі. Позивач на даний час не працює та знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення дитиною трьох років. Відповідач [PERSON] участі у виховані дитини не приймає, матеріально не забезпечує. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Частина 1 ст. 18 Конвенції про права дитини визначає принцип загальної та однакової відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини та декларує, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст.180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Як встановлено судом, відповідач, в порядку ст. 188 СК України, від обов`язку утримувати сина [PERSON] не звільнений, угоди про добровільну сплату аліментів згідно ст. 189 СК України між сторонами не укладено. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що ненадання регулярної та належної матеріальної допомоги на утримання малолітнього сина є порушенням обов`язку [PERSON] піклуватися про свою дитину, а тому суд дійшов висновку, що наявні підстави для стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітнього сина. Згідно ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання дружини, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідачем суду не надано жодного належного доказу, тобто не доведено відсутність у нього можливості надавати матеріальну допомогу на утримання дружини та не надано доказів, того що позивач втратила право на утримання від нього, як батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Враховуючи викладене, встановлені обставини справи, стан здоров`я та матеріальне становище позивача та дитини, стан здоров`я відповідача, який є працездатним, його матеріальне становище, встановлений законом прожитковий мінімум для дітей та встановлений законом прожитковий мінімум для працездатних осіб, суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку, що вимоги позивачки щодо стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання малолітньої дитини та на її утримання є законними, обґрунтованими і підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов підлягає задоволенню, то з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір.

Outcome: approved