Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідача [PERSON] про встановлення фактур проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з серпня 2001 року по 08 березня 2014 року та поділу спільного майна шляхом визнання за нею права власності на 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS] «а» в м. Тернополі вартістю 677000,00 грн., за відповідачем права власності на садовий будинок № 241 в садівничому товаристві «Вітамін» по вул. Садова в с. Підгороднє Тернопільського району Тернопільської області вартістю 725100,00 грн. та земельну ділянку площею 0,0575 га в с. Підгороднє тернопільського району Тернопільської області, визнавши вказане майно обєктами спільної сумісної власності подружжя. В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що вона із відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, в якому в них народився син [PERSON], однак з часом їх подружні стосунки не склались, та рішенням Тернопільського міськрайонного суду в червня 1996 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Проте, вони із відповідачем продовжували проживати разом у належній відповідачу квартирі по вул. Карпенка, 5/9 в м. Тернополі, вести спільне господарство, мати спільний бюджет, спільно купувати майно. 27.05.1998 року вона отримала свідоцтво про розлучення та виїхала проживати в м. Житомир. В серпні 2001 року вона знову повернулась в м. Тернопіль і продовжувала проживати з відповідачем однією сімєю. За час їх проживання без реєстрації шлюбу вони взяли участь у дольовій участі будівництва квартири, перший внесок за яку в сумі 23533 грн. був зроблений за рахунок коштів від продажу її квартири у Житомирі, однак договір з будівельною фірмою було укладено на імя відповідача. Таким чином, ними було набуто спільне нерухоме майно квартиру [ADDRESS] «а» у м. Тернополі за рахунок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету. Крім того, в період з 2000 року по 2010 рік ним було побудовано садовий будинок № 241 в садівничому товаристві «Вітамін» по вул. Садова в с. Підгороднє Тернопільського району Тернопільської області та право власності зареєстрований на її імя в 12.07.2010 року, та 10.11.2000 року придбана земельна ділянка площею 0,0575 га, на якій побудовано даний житловий будинок. Вказане майно було придбане за їх спільні кошти як членів сімї. з 08.03.2014 року вони не проживають разом, не підтримують шлюбних стосунків, 16.04.2016 року між ним в присутності дільничного інспектора міліції було укладено угода про місце поживання кожного з них. Її пропозиції добровільно провести поділ майна відповідач відхилив. Вона не має можливості переїхати проживати в с. Підгороднє з дітьми, оскільки працює в м. Тернополі, молодший син навчається в середній школі в м.Тернополі, особистого транспорту вона не має. Натомість відповідач має у власності квартиру по вул. Карпенка, 5/9, де він може проживати та автомобіль марки «Вольво», яким може безперешкодно користуватись. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Крім того, допитана в якості свідка, підтвердила вищезазначені обставини, якими обґрунтовує позовні вимоги. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, просить суд задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, просить суд відмовити у задоволенні позову за недоведеністю та необґрунтованістю, подавши суду письмові заперечення. Вказав, що з серпня 2001 року по 08.03.2014 року вони з позивачем не поживали разом, не вели спільного господарства, спільного бюджету не було, гроші не вносили до спільного бюджету, кожний розпоряджався власним коштами на свій розсуд, між ним не виникало взаємних прав та обовязків, не складались відносини, які притаманні подружжю. Крім того, суду пояснив, що після розірвання шлюбу позивач переїхала проживати в м. Житомир, де жила до 2005 року, а він по 2007 рік перебував за кордоном та періодично приїжджав, та 20.12.2000 рок уклав договір з ВАТ «Тернопільбуд» на будівництво житла, повну вартість в сумі 87045 грн. сплативши особисто, оскільки позивач не мала коштів на придбання майна. Про те, що він є батьком [PERSON] він дізнався набагато пізніше від народження дитини, а запис про батька був внесений за заявою матері, без заяви відповідача. Також, зазначив, що спільне проживання однією сімєю не є підставою для виникнення прав та обовязків подружжя та спільне проживання та ведення господарства до 01.01.2004 року не було достатньою підставою для визнання майна, придбаного сторонами за цей час, спільним. Заслухавши пояснення, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав: Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~\~Кодексу, в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. \~\~Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 24.07.1992 року, та шлюб між сторонами [PERSON] та [PERSON] розірвано 27.05.1998 року, про що відділом РАГСу Тернопільської міської ради видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії І-ИД № 023187. Шлюб розірвано на підставі рішення Тернопільського міського суду від 07.06.1996 р. Від шлюбу у сторін 25.03.1993 року народився син [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження серії ІІІ-ИД № 358665. Крім того, згідно свідоцтва про народження серії І-ИД 131056 вбачається, що [PERSON] народився 08.04.2003 року, його батьками є [PERSON] та [PERSON]. Довідкою відділу РАГСу Тернопільського міського управління юстиції від 30.03.2003 року № 30 підтверджено, що [PERSON] визнаний батьком дитини [PERSON], [INFO] згідно запису акта про встановлення батьківства. Штампами про реєстрацію місця проживання в паспорті позивача підтверджено, що вона проживала та була зареєстрована [INFO] з 21.07.1999 року по 07.11.2001 року; [ADDRESS] з 12.10.2002 року по 04.10.2002 року, [ADDRESS] з 01.02.2003 року по 28.11.2006 року, з 28.11.2006 року по вул. Будного, 32 «а», кВ. 10 в м. Тернополі. Як вбачається із довідки ДП «Фаворит» № 1517 від 04.12.2015 року, [PERSON], [PERSON], [PERSON] зареєстровані [INFO] а/10 в м. Тернополі. Довідкою від 06.10.2000 року № 3374 бережанської міської ради підтверджено, що [PERSON] поховала своїм коштом свекра [PERSON], який помер в м. Бережани 03.10.2000 року. На підставі договору купівлі-продажу від 10.11.2000 року [PERSON] придбала земельну ділянку № 241 площею 0,0575 га для ведення садівництва та городництва на території Підгороднянської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, яка належала продавцю [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ТР №07641. Між [PERSON] та ВАТ «Тернопільбуд» укладено договір № 1 від 20.12.2002 року про дольову участь на будівництва житла на 2002-2004 роки згідно якого виконавець приймає замовника в дольову участь на будівництво житла у 96 квартирному житловому будинку з магазином і автостоянкою закритого типу по вул. С.Будного, 36 в м. Тернополі. Позивачем подано квитанції про сплату внесків [PERSON] за даним договором. Проте, вказаними квитанціями не підтверджено, хто саме вносив оплату за даним договором. На квартиру [ADDRESS] «а» в м. Тернополі [PERSON] на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради № 530 від 11.05.2005 року видано свідоцтво про право власності від 06 липня 2005 року та зареєстровано у Тернопільському МБТІ за реєстром № 1287. Із гарантійних талонів Фабрики меблів «Нова» від 04.09.2007 р., 06.09.2007 р., 08.10.2007 р., 12.12.2007 р., виданих на імя [PERSON] вбачається, що дані меблі поставлялись [ADDRESS]. За [PERSON] зареєстровано право власності на садовий будинок № 241 в садівничому товаристві «Вітамін» по вул. Садова в с. Підгороднє Тернопільського району Тернопільської області на підставі рішення виконкому Підгроднянської сільської ради від 29.06.2010 року та видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 12.07.2010 року. В силу ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Таким чином, з моменту державної реєстрації у сторін виникло право власності на вищезазначене нерухоме майно. Встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось сторонами у справі про те, що вказана розписка була написана особисто сторонами, що 16.04.2016 року [PERSON] та [PERSON] домовились про подальше місце проживання без ведення спільного побуту, про що було складено письмову угоду, згідно якої [PERSON] дає згоду на проживання [PERSON] з малолітнім сином [PERSON] в квартирі по вул. Будного, 32,а/10 в м. Тернопіль, натомість [PERSON] передає [PERSON] дачний будинок № 241 по вул. Садова в с. Підгороднє в садівничому товаристві «Вітамін». [PERSON] передає ключі від квартири та забирає свої речі з квартири. В судовому засіданні представником відповідача підтверджено, що на даний час відповідач дійсно проживає в належному позивачу садовому будинку № 241 в с. Підгороднє. Поясненнями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтверджено, що з сторони постійно проживали разом як подружжя з їх дітьми, спочатку в м. Тернополі по вул. Карпенка, потім по вул. Будного, де придбали дольову участь, періодично були в гостях родини [PERSON], [PERSON], разом святкували свята, приїжджали в гості до їх дачного будинку в с. Підгороднє, відносини у них були як у чоловіка та дружини, в них у 2003 році народився молодший син [PERSON], якого відповідач визнавав та називав сином, гуляв з дитиною. Також пояснили, що відповідач [PERSON] короткий час перебував на заробітках за кордоном, зокрема, в Росії, офіційно він ніде не працював, їм відомо, що у нього мати проживала в США. Крім того, пояснення позивача про їх спільне проживання з відповідачем з 01 січня 2004 року по 08 березня 2014 року як подружжя, також підтверджено фотокартками з відпочинку, сімейних свят, з приводу достовірності яких представником позивача не надано жодних заперечень. Позивачем підтверджено, що нею було придбано в червні-серпні 2007 року будівельні матеріали для проведення ремонту квартири [ADDRESS] «а». Проте, наданими товарними чеками про придбання будівельних матеріалів не підтверджено місця проведення ремонтних робіт. Також, позивачем вказувала, що вона здійснювала догляд за відповідачем [PERSON] у 2012 році, який отримав перелом ноги, придбавала медичні препаратів на лікування згідно наданих суду чеків, проте суд критично оцінює такі пояснення, оскільки мету їх придбання не підтверджено іншими доказами. Заперечуючи проти позову, представник відповідача вказав, що запис про батька дитини [PERSON] внесено лише за заявою матері, тому не доведено, що він є батьком дитини. Проте, у своїх запереченнях представник відповідача вказував, що відповідач пізніше дізнався, що то його дитина, тобто відповідачем не заперечувався сам факт походження дитини, крім того, його представником не подано належних та допустимих доказів, що підтверджують заперечення про те, що відомості про батька дитини внесені за заявою лише матері, крім того, представником відповідача не доведено, що відповідачем з обєктивних причин неможливо подати такі докази, незважаючи на розяснення суду про необхідність подання таких доказів. Також, представником відповідача на підтвердження своїх заперечень про перебування відповідача з 1997 року по 2007 рік за кордоном не подав належних та допустимих доказів, оскільки із наданого представником відповідача копії закордонного паспорта неможливо зробити однозначного висновку про періоди та країни виїзду, інших доказів суду подано не було. Таким чином, суд вважає доведеним факт проживання сторін однією сімєю без шлюбу з 01 січня 2004 року (тобто з часу набрання чинності Сімейним кодексом України) по 08 березня 2014 року, оскільки вони разом проживали та були зареєстровані у одній квартирі, в них народився син, який також проживає з ними, між ними склались відносини, притаманні подружжю, вони мали спільні права та обовязки подружжя, спільно придбавали майно, сторони не перебували в будь-якому іншому шлюбі, між ними погоджено порядок користування спільно набутий майном. Також встановлено, що за час проживання у фактичних шлюбних відносинах ними придбано спірне майно, що підтверджується дослідженими в судовому засідання доказами. Відповідно до ч. ч.1, 2 ст. 74 СК України (який набув чинності 01 січня 2004 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положенняглави 8\~цього Кодексу. Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Судом встановлено, що спірна квартира та садовий будинок є обєктами спільної сумісної власності сторін, за взаємною згодою дане майно розділено не було, позивач звернулась з вимогою до відповідача про поділ даного майна, дізнавшись про порушення її права. Заперечення представника відповідача проте, що [PERSON] самостійно сплатив вартість квартири в розмірі 87045 грн. суд відкидає як такі, що не підтверджені належними та допустимими доказами. Крім того, заперечення представника позивача про те, що позивач не мала достатньої фінансової спроможності для придбання майна не грунтуються на вимогах закону, зокрема, ст. 60 СК України. В силу ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Визначаючи порядок поділу спірного майна, суд виходив з інтересів позивача [PERSON], неповнолітнього сина [PERSON], які працюють та навчаються в м. Тернополі, та погодженого між сторонами порядку користування спірним майном, тому вважає, що позовні вимоги про порядок поділу спільного майна, що складається із спірної квартири та садового будинку є підставними та підлягають до задоволення. При вирішенні позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю сторін земельної ділянки на території Підгороднянської сільської ради площею 0,0575 га, що була придбана позивачем 10.11.2000 року, суд виходить з наступного. Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, повязані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо. Вирішуючи позовні вимоги, суд керувався правовою позицією, що викладена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13, згідно якої майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У звязку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Проте, позивачем не було заявлено вимог щодо визнання факту проживання її та відповідача однією сімєю без шлюбу за період з 10.11.2000 року, а лише з серпня 2001 року, крім того, в судове засідання нею не подано доказів, що дане майно було придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї їх спільними або індивідуальними трудовими зусиллями, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету. На підставі наведеного, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог у цій частині слід відмовити. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Враховуючи вищенаведені обставини, суд приходить до висновку, що право позивача порушено відповідачам, тому позов [PERSON] до [PERSON] слі задовольнити частково, встановивши факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 01 січня 2004 року по 08 березня 2014 року; поділу спільного майна, набутого за час проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON], шляхом визнання за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]«А» в м. Тернополі, вартістю 677000,00 грн.; визнання за [PERSON] право власності на садовий будинок по вул. Садова, №241 в садівничому товаристві «Вітамін», с. Підгороднє, Тернопільський район, Тернопільська область, вартістю 725100,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Крім того, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача слід стягнути в користь позивача понесені судові витрати. На підставі наведеного,

Outcome: partial