Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-11 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ЛМКП «Львівтеплоенерго», в якому просить стягнути з відповідача на його користь 48 136 грн. невиплаченої заробітної плати та понесені судові витрати. В обґрунтування позову посилається на те, що він протягом тривалого часу працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго». Так, відповідно до наказу №171-к від 07.04.2008, він з 01.09.2007 був переведений у Теплоелектроцентраль №1 в службу вимірювань, накладки і випробувань на посаду слюсаря з контрольно-вимірювальних приладів та автоматики 4 розряду, звідки 23.01.2017 був звільнений. Стверджує, що за час його роботи, ЛМКП «Львівтеплоенерго» порушувало законодавство про працю, що призвело до недорахування та недоплати йому належних сум заробітної плати. Насамперед, при нарахуванні заробітної плати відповідач недотримувався умов встановлених Законом України «Про державний бюджет України» та положень Закону України «Про оплату праці», що призвело до ненарахування та, відповідно, виплати не в повному розмірі заробітної плати за період 2010-2014 років. Зокрема, ЛМКП «Львівтеплоенерго» встановлював такі розміри мінімальної тарифної ставки робітника І розряду з суттєвим заниженням розміру мінімальної заробітної плати, які не відповідали та були значно меншими, ніж передбачено Законами України «Про державний бюджет України» відповідних років. Відповідач не дотримався умов колективних договорів ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2009-2010 роки, 2012-2013 роки; галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським обєднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерації роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010-2012 роки; територіальної угоди між Львівською обласною державною адміністрацією, обєднаннями роботодавців та профспілковими обєднаннями Львівської області на 2012-2014 роки. Враховуючи наведене, позивач просить стягнути на його користь недораховану заробітну плату за спірний період в сумі 48\~136,00 грн. Ухвалою судді Сихівського районного суду м.Львова від 31.01.2018 даний позов прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження, а в подальшому - призначено судовий розгляд з викликом сторін. 06.09.2018 представником відповідача ЛМКП «Львівтеплоенерго» [PERSON] було подано відзив на позов, за змістом якого вимоги позовної заяви заперечують з тих підстав, що при обґрунтуванні позовних вимог позивач безпідставно посилається на рішення Конституційного суду України від 15.10.2013 у справі №8-рп/2013 та ч.2 ст.233 КЗпП України, як на підставу своїх правових вимог. Зокрема у резолютивній частині рішення закріплено, що положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному звязку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Зазначені у позовній заяві накази «Про зміни в оплаті праці працівників» від 21.07.2010 р. №186, від 23.04.2012 р. №150, від 29.04.2013 р. №170, 30.04.2014 р. №176, та 27.06.2014 р. №264 є чинними, скасованими у встановленому порядку не були. Накази підприємства про зміни в оплаті праці працівників (її піднятгя) належать до правових актів локального характеру, котрі містять норми права, які регулюють конкретні правовідносини, є обов'язковими до застосування на підприємстві і видаються директором підприємства за погодженням з первинною профспілковою організацією. До спірних правовідносин не може застосовуватися положення ч.2 ст.233 КЗпП України, які передбачають, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, оскільки в даному випадку має місце спір про оплату праці на який поширюється тримісячний строк звернення до суду. Отже, позивач мав би право вимагати стягнення не донарахованої заробітної плати у встановлені законом строки. Однак, для звернення до суду з позовними вимогами про стягнення не донарахованої заробітної плати законодавством передбачено трьохмісячний строк, який позивач пропустив, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Встановити факт порушення підприємством трудових прав позивача можливо лише у випадку встановлення невідповідності законодавству наказів про зміни в оплаті праці працівників. Просить відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 16.05.2018 представником позивача [PERSON] [PERSON] подано до суду заяву про зменшення позовних вимог згідно якої, на підставі аналізу наданих відповідачем розрахункових листів про нарахування та виплату заробітної плати, просить стягнути з відповідача ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь [PERSON] 44\~165,06 грн. невиплаченої заробітної плати та провести розподіл судових витрат. 07.08.2018 представник відповідача ЛМКП «Львівтеплоенерго» [PERSON] подала відзив у відповідності до змісту якого вказує, що розрахунок невиплаченої заробітної плати доданий раніше до заяви стосується посади електрослюсаря з ремонту й обслуговування автоматики та засобів вимірювання електричних станцій 4 розряду, тоді як позивач працював на посаді слюсаря з контрольно-вимірювальних приладів та автоматики 4 розряду СВНВ. У графі 6 (кількість фактично відпрацьованих годин) вказано некоректні дані. Вірна кількість відпрацьованих позивачем годин вказана у розрахункових листах, долучених до матеріалів справи, та не співпадає із вказаною у розрахунку. ЛМКП «Львівтеплоенерго» здійснено розрахунок не донарахованої заробітної плати позивача за спірний період. При цьому, просить врахувати, що постанова Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», передбачає, що справляння і сплата податку із заробітної плати є відповідно обовязком роботодавця та працівника, а суд визначає таку суму без утримання цього податку та інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Порядок оподаткування доходу, отриманого фізичною особою, регламентується розділом IV Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI із змінами та доповненнями. У разі нарахування (виплати) юридичною особою заробітної плати, що підлягає стягненню за рішенням суду на користь фізичної особи - платника податку, зазначена юридична особа повинна виконати усі зобовязання покладені на податкового агента, а саме, нараховувати, утримувати податок із суми доходу фізичної особи, за ставками визначеними ст. 167 Кодексу (в 2012 - 2013 рр. - 15 та/або 17 %) і сплатити їх до бюджету у порядку встановленому ст.168 цього Кодексу. Крім того, доходи, визначені ст.163 Кодексу, є обєктом оподаткування військовим збором (п.п. 1.2 п. 16 1 підрозділу 10 розділу ХХ Кодексу). Ставка військового збору становить 1,5 % обєкта оподаткування, визначеного п.п.1.2 п.16.1 підрозділу 10 розділу XX Кодексу (п.п.1.3 п.16.1 підрозділу 10 розділу XX Кодексу). 07.08.2018 позивач [PERSON] подав до суду заяву про чергове зменшення позовних вимог в якій остаточно просить стягнути з відповідача ЛМКП «Львівтеплоенерго» на його користь 28\~755,00 грн. невиплаченої заробітної плати та витрати на правничу допомогу в сумі 5000 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, проте подав суду клопотання за змістом якого позов з врахуванням уточнень підтримав та просить задоволити, а розгляд даної справи проводити у його відсутності. Представник відповідача ЛМКП «Львівтеплоенерго» [PERSON] в судове засідання не зявилася, подала спільну з позивачем заяву в якій вказала про отримання зменшених позовних вимог та просила розглядати справу у її відсутності на підставі наявних у матеріалах справи доказів. У звязку з неявкою сторін та з врахуванням поданого ними клопотання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідності до вимог ст.129 Конституції України, ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач [PERSON] працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго». Відповідно до наказу №171-к від 07.04.2008 р., [PERSON] з 01.09.2007 переведений у Теплоелектроцентраль №1 в службу вимірювань, накладки і випробувань на посаду слюсаря з контрольно-вимірювальних приладів та автоматики 4 розряду. Звільнений з вказаної посади 23.01.2017 року. Відповідно до вимог ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Згідно ст. 96 КЗпП України основою організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики /довідники/. Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою формування та диференціації розмірів заробітної плати. Формування тарифної сітки /схеми посадових окладів/ провадиться на основі тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, та міжкваліфікаційних /міжпосадових/ співвідношень розмірів тарифних ставок /посадових окладів/. Віднесення виконуваних робіт до певних тарифних розрядів і присвоєння кваліфікаційних розрядів робітникам провадиться власником або уповноваженим ним органом згідно з тарифно-кваліфікаційним довідником за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації /профспілковим представником/. Згідно з ст.97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими /регіональними/ угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації /профспілковим представником/, що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок /окладів/ і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Частиною 3 ст.6 Закону України «Про оплату праці» визначено, що тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі: тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати; міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів). У відповідності до ст.3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обовязковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що у будь-якому випадку оплата праці при виконанні працівником місячної (годинної) норми праці (обсягу робіт) не може бути нижчою від встановленої законом мінімальної заробітної плати. При визначенні, чи не є заробітна плата нижчою від мінімальної, до неї не включаються доплати, надбавки, заохочувальні та компенсаційні виплати. Відповідно до п.1.1.3 Галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об'єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення на 2010-2012 роки, мінімальна тарифна ставка (оклад) за просту некваліфіковану працю встановлюється у розмірі не нижче визначеної законодавством мінімальної заробітної плати, а мінімальна тарифна ставка робітника I розряду - у розмірі не менше 120 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом. Внутрішніми наказами по підприємству, зокрема: №186 від 21.07.2010; №150 від 23.04.2012; №170 від 29.04.2013; №176 від 30.04.2014; №264 від 27.06.2014 відповідач встановлював мінімальні тарифні ставки робітника першого розряду, на основі яких проводив розрахунок і виплату заробітної плати. Однак наказом №186 від 21.07.2010 встановлено з 01.07.2010 мінімальну тарифну ставку робітника першого розряду в розмірі 892,8 грн.(з розрахунку мінімальної заробітної плати 744 грн.), натомість, як в ст.53 Закону України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» мінімальна заробітна плата з 01.07.2010 становить 888 грн. Згідно наказу №150 від 23.04.2012 встановлено з 01.05.2012 мінімальну тарифну ставку робітника першого розряду в розмірі 1042,8 грн., натомість, як в ст.13 Закону України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» мінімальна заробітна плата станом на 01.05.2012 становила 1094 грн. Наказом №170 від 29.04.2013 встановлено з 01.05.2013 мінімальну тарифну ставку робітника першого розряду в розмірі 1106,4 грн., натомість, як в ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» мінімальна заробітна плата станом на 01.05.2013 становила 1147 грн. Наказом №176 від 30.04.2014 встановлено з 01.05.2014 мінімальну тарифну ставку робітника першого розряду в розмірі 1152 грн. (з розрахунку мінімальної заробітної плати 960 грн.), натомість, як в ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», станом, на травень мінімальна заробітна плата складала 1218 грн. Наказом №264 від 27.06.2014 встановлено з 01.07.2014 мінімальну тарифну ставку робітника першого розряду в розмірі 1204,8 грн. (з розрахунку мінімальної заробітної плати 1004 грн.), натомість, як в ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», станом, на липень мінімальна заробітна плата складала 1218 грн. За таких обставин, відповідач вищевказаними наказами неправомірно зменшував встановлений Законом розмір мінімальної заробітної плати, на основі якого проводив розрахунок мінімальної тарифної ставки робітника першого розряду, чим порушив трудові права позивача, зокрема на належний рівень оплати праці, передбачений чинним законодавством. Не дивлячись на невизнання відповідачем позовних вимог, до матеріалів справи долучено розрахунок ЛМКП «Львівтеплоенерго» щодо невиплаченої заробітної плати, згідно якого заборгованість по заробітній платі ЛМКП «Львівтеплоенерго» перед [PERSON] в період за 2010-2015 рр. становить 28\~755 грн. Таким чином, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати в розмірі 28755 грн. без урахування податків та інших обовязкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України - підлягає задоволенню. При цьому, п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Суд також звертає увагу, що відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 №8-рп/2013 дано офіційне тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, ст.1, 2 Закону України «Про оплату праці», які слід розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснення роботодавцем нарахування таких виплат. Також позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 5000 грн. витрат на професійну правничу допомогу та при вирішенні питання про стягнення такої суд виходить з наступного. З матеріалів справи вбачається, що за надану позивачу правову допомогу згідно договору від 04.01.2018, на підставі Акту виконаних робіт з надання правової допомоги [PERSON] у цивільній справі №464/418/18 за період з 04.01.2018 по 06.06.2018 позивачем було сплачено 5000 грн., що підтверджується квитанцією №28 від 26.06.2018. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Суд вважає, що визначена адвокатом сума гонорару є обґрунтованою, такою, що відповідає складності справи та часу, який затрачено на фактичне надання правової допомоги, в звязку з чим вказана сума підлягає відшкодуванню в повному обсязі. Відтак, із відповідача на користь позивача слід стягнути 5000 грн. понесених останнім витрат на правову допомогу. Крім того, вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що на підставі ст.141 ЦПК України з відповідача в дохід держави, відповідно до частини задоволених вимог, слід стягнути судовий збір в розмірі 704,80 грн., від сплати якого позивача звільнено при подачі такого позову до суду. На підставі ст.96, 97, 233 КЗпП України, ст.ст.3, 6 Закону України «Про оплату праці» та

Outcome: approved