Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-02 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення суми банківського вкладу за договором № 331832/233884/7-14 в розмірі 800 Євро, процентів в сумі 68,22 Євро, трьох відсотки річних в сумі 2,53 Євро, індексу інфляції в сумі 3,2 Євро. В позові вказав, що 07.11.2014 року між сторонами було укладено депозитний договір в сумі 800 євро з умовою сплати 12,50% річних, строком з 07.11.2014 року по 07.06.2015 року. Після спливу строку дії договору позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення суми депозиту та відсотків, однак банк відмовив у поверненні депозиту. Оскільки банк не повернув суму вкладу та продовжує користуватися грошовими коштами в розмірі 800 Євро, внесеними [PERSON] в якості вкладу, останній просить стягнути з відповідача суму боргу 800 Євро, проценти в сумі 68,22 Євро, три відсотки річних в сумі 2,53 Євро, індекс інфляції в сумі 3,2 Євро. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не попередив. За наявності згоди позивача, судом проведено заочний розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Зясувавши обставини справи на підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 07.11.2014 року між сторонами підписано договір-заяву № 331832/233884/7-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» в іноземній валюті. За умовами договору банк прийняв від позивача грошові кошти в сумі 800 Євро на строк з 07.11.2014 року по 07.06.2015 року. За час користування коштами вкладу банк нараховує і виплачує вкладникові проценти за ставкою 12,5 % річних (п.п. 1, 2). Відповідно до п. 5.2. основних умов залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (що є частиною договору відповідно до п. 1.1. договору-заяви № 331832/233884/7-14) у випадку закінчення строку розміщення строкового вкладу, визначеного у договорі-заяві, та умовами якого передбачена можливість продовження строку розміщення строкового вкладу після закінчення строку розміщення строкового вкладу, визначеного в договорі-заяві, вкладник у випадку його бажання не продовжувати подальше розміщення вкладу, отримати кошти з строкового вкладного рахунку шляхом видачі готівкою або перерахування на його власний поточний/картковий або інший вкладний рахунок, а дію договору припинити, зобовязаний надати банку письмову вимогу не пізніше дати закінчення строку строкового вкладу. 22.05.2015 року позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій повідомив про небажання продовжувати подальше розміщення вкладу за договором та вимогою видати вклад та нараховані відсотки. Факт отримання цієї заяви банком підтверджується підписом начальника відділу № 180 [PERSON] 19.06.2015 року позивач повторно звернувся до банку з аналогічною заявою. Проте на цей час вимоги позивача відповідачем не задоволені. Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином та в певний строк відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Згідно із частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до статті 2 Закону України Про банки і банківську діяльність вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Згідно ч.ч. 1, 2 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Відповідно до ч.5 ст.1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Відповідач не виконував зобов'язання, щодо повернення вкладу за договором, внаслідок чого склалась заборгованість: 800 Євро вкладу, 68,22 євро нарахованих процентів за користування вкладом. Пленум Верховного Суду України в абз. 3 п. 14 постанови від 18 грудня 2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення суми боргу та нарахованих відсотків є обґрунтованими та підлягають задоволенню. При цьому суд враховує висновки ВС України, викладені в листі від 01.07.2014 року, в результаті аналізу практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України, а саме: суди у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу. Також суд вважає обґрунтованими вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних, як такого, що прострочив виконання грошового зобовязання. Відповідно до правового висновку ВСС України, викладеному в п.18 Постанови від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК три проценти річних від простроченої суми полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. В строк, встановлений договором, відповідач не повернув банківський вклад, тобто прострочив виконання грошового зобовязання, а тому позовні вимоги про стягнення 3 % річних за період з 07.06.2015 року по 14.07.2015 року в сумі 2,53 Євро підлягають задоволенню. Разом із тим, відповідно до вказаних висновків ВС України, викладених в листі від 01.07.2014 року, беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених ст. 625 ЦК, як особливої міри відповідальності, правильною є практика судів, які стягують їх виключно в національній валюті Україні гривні. Таким чином, вказані вимоги підлягають задоволенню в гривневому еквіваленті і за курсом НБУ станом на 14.07.2015 року складає 61,40 грн. (з розрахунку: 2,53 Євро х 24,27 грн.=61,40 грн.) Суд вважає необґрунтованими вимоги позивача про стягнення інфляційних нарахувань. Як розяснив ВС України в Узагальненні судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин від 11.11.2011 року при застосуванні ч. 2 ст. 625 ЦК, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, слід керуватися таким. Аналіз зазначеної норми права свідчить про те, що внаслідок знецінення лише грошова одиниця України (гривня) підлягає індексації, а іноземна валюта, яка була предметом позики, не підлягає. Така правова позиція неодноразово підтверджена рішеннями Верховного Суду України, в яких зазначено, що індекс інфляції це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари і послуги, які купує населення для невиробничих цілей. Ціни в Україні встановлюються у національній валюті, тому зазначена норма ЦК може бути застосована лише у випадку прострочення грошового зобовязання у гривні (див., наприклад, ухвалу у справі № 6-5426св08 від 27 травня 2009 р.). Таким чином, позовні вимоги про стягнення інфляційних нарахувань не підлягають задоволенню. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача у відповідності з ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial