Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом (в подальшому уточнений)до ПАТ «Черкасиобленерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 12.09.2012р. вона працювала на підприємстві на посаді провідного інженера. На підставі наказу №295-п/тз від 22.05.2017р. вона звільнена за власним бажанням. При розрахунку в день звільнення відповідач не виплатив позивачеві зарплату в розмірі 64190грн. 51коп. за період з 01.03.2017р. по 22.05.2017р., що підтверджується даними довідки від 23.05.2017р. Отже, посилаючись на ст.ст. 47, 116, 117 КЗпП України, Конституцію України, позивач просить суд, - стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Ухвалою суду від 20.09.2017р. дана справа в частині позовних вимог про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, - провадженням закрита. Ухвалою суду від 20.09.2017р. позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди та стягнення збитків з урахуванням індексу інфляції, - залишені без розгляду на підставі ст. 207 ч.1 п.5 ЦПК України. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Зазначила, що заробітну плату в розмірі 64190грн. 51коп. вона, на час розгляду справи, отримала; погодилась із розрахунком середнього заробітку за час затримки розрахунку, що проведений відповідачем - у сумі 36271грн. 30коп. В судовому засіданні представник відповідача ПАТ «Черкасиобленерго» за довіреністю [PERSON] визнав позовні вимоги щодо виплати позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 36271грн. 30коп. Заслухавши доводи позивача та представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи і докази в їх сукупності, на підставі повного, об'єктивного та всебічного дослідження, суд приходить до наступного: встановлено, що [PERSON] з 12.09.2012р. працювала у ПАТ «Черкасиобленерго». Згідно із наказом № 295-п/тз від 22.05.2017 - [PERSON] звільнено з роботи з 22.05.2017р., згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. За даними довідки №3254/04-02-01 від 23.05.2017, виданої керівником ПАТ «Черкасиобленерго», заборгованість підприємства по заробітній платі перед [PERSON], станом на 22.05.2017р. складає 64190грн. 51коп. Як вбачається із довідки від 20.09.2017р., станом на 19.09.2017р., вказана заборгованість позивачеві виплачена 25.07.2017р. При цьому, в судовому засіданні позивач визнала дані обставини. Крім того, відповідачем нараховано, але не виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який за 65 днів складає 36271грн. 30коп. (довідки №6243/040201 від 20.09.2017р.). Позивачем такий розрахунок визнається. Станом на час розгляду справи, встановлено, що ПАТ «Черкасиобленерго» (код ЄДРПОУ: 22800735) не ліквідоване. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов'язків. Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Способи захисту, зокрема, - визначені КЗпП України. Справи щодо захисту порушених, оспорюваних або невизнаних прав, свобод чи інтересів, що виникають із трудових відносин, за положеннями ст. 15 ЦПК України розглядаються судами у порядку цивільного судочинства. Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», та інш. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та інш. нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України). Частиною першою ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позивачем не порушені строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України (позовна заява надійшла до суду 06.07.2017р.) з врахуванням положень рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 по справі №4-рп/2012. При розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком (ст. 238 КЗпП України). Як передбачено ст. 116 згаданого Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП України). Крім того, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, під час судового розгляду справи, знайшли своє підтвердження доводи позивача щодо заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі при звільненні, яка станом на час розгляду справи сплачена позивачеві в повному обсязі 25.07.2017р. При розгляді справи судом не встановлено вини [PERSON], як працівника підприємства, у виникненні становища, яке призвело до затримки розрахунку по заробітній платі. Отже, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити і до стягнення підлягає нарахування, яке визнане позивачем в судовому засіданні, і яке має намір сплатити відповідач, - у розмірі 36271грн. 30коп. за період затримки 65 днів. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог. Крім того, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» необхідно стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 640 грн. 00коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved