Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з указаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 20.06.2013 між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, на підтвердження чого [PERSON] було власноручно написано розписку, в якій встановлено розмір позики - 3 000 (три тисячі) доларів США, та засвідчувався факт передання позивачем і отримання відповідачем вказаної грошової суми та зобов`язання відповідача повернути борг в строк до 01.01.2014. Оскільки в обумовлений строк борг повернуто не було, рішенням Таращанського районного суду Київської області від 11.01.2016 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг за вказаним договором позики в сумі 99 826 грн 73 коп., з яких 71653,80 грн - сума основного боргу, 24071,75 грн - проценти за користування чужими коштами та 4101,18 грн - 3% річних від простроченої суми. 01.02.2016 судом було видано виконавчий лист і 12.02.2016 відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного рішення суду. Однак, відповідач борг не повернув, а тому позивач просить стягнути з відповідача відсотки за користування його коштами за період з 14.06.2018 по 14.07.2021 у розмірі 26 464,79 грн; 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України за користування його коштами за період з 14.06.2018 по 14.07.2021 в розмірі 6 448,70 грн та суму інфляційних витрат за період з 01.09.2018 по 30.06.2021 в розмірі 16 580,69 грн, всього 49 494,18 грн, а також суму сплаченого судового збору в розмірі 908,00 грн /а.с.1-2/. Ухвалою Таращанського районного суду Київської області від 20.07.2021 прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено проводити розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін /а.с.23-24/. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та просив його задовольнити повністю, додатково пояснив, що відповідач [PERSON] позичив у нього гроші на посівну і мав достатньо часу та можливостей розрахуватись, оскільки має у власності земельні ділянки та житлову нерухомість. Ті суми, що відраховуються виконавчою службою на погашення боргу з доходу відповідача є дуже невеликими. Поведінка відповідача свідчить про те, що він не має наміру розраховуватись, а тому [PERSON] повинен нести відповідальність за свої неправомірні дії. Представник позивача адвокат Борисенко А.М. в судовому засіданні позов підтримав та надав пояснення, аналогічні викладеному у позовній заяві. Додатково суду пояснив, що за даними ДВС відповідач має у власності достатньо нерухомого майна, щоб розрахуватись із позивачем. Вони зі свого боку ініціювали мирне врегулювання спору, направляли відповідачеві відповідний лист з пропозицією укладення мирової угоди, однак, він на це не відреагував. Обрахунок відсотків, інфляційних і трьох відсотків річних проведено ними у межах трирічного строку. Ті суми, що відраховані з доходу відповідача на погашення боргу, є невеликими, вони не покривають суму стягнутих за судовим рішенням процентів та трьох відсотків річних, а тому проведені ними нарахування на основну суму боргу є правильними. Позивач дійсно отримав від ФГ «Тікич» 13047,80 грн в погашення боргу, як відрахування із орендної плати за належні відповідачу земельні ділянки. Але ця сума не покриває навіть відсотків, стягнутих судом. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що він дійсно брав у позивача в борг грошові кошти за розпискою, дійсно було рішення про стягнення з нього цих коштів. Однак, він не має у власності нерухомого майна, за рахунок якого міг би повернути борг, є інвалідом третьої групи, такого доходу, який би дав йому можливість у короткий строк повернути заборговане не має. Нещодавно він дав позивачу 2 тисячі гривень на погашення заборгованості, крім того, з його доходу виконавчою службою проводяться щомісячні відрахування на користь позивача. Вислухавши пояснення позивача та його представника, відповідача, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані докази, судом встановлено наступні фактичні обставини та визначено зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 20.06.2013 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики на суму 3 000 (три тисячі) доларів США, за умовами якого відповідач зобов`язувався повернути позивачу вказану суму боргу до 01.01.2014, що стверджується власноручно складеною розпискою відповідача, копія якої приєднана до матеріалів справи /а.с.10/. Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 11.06.2016 задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми позики, відсотків за користування чужими коштами та трьох процентів річних від простроченої суми (справа № 379/1695/15-ц, провадження № 2/379/11/16); стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики в розмірі 99 826 (дев`яносто дев`ять тисяч вісімсот двадцять шість) грн 73 коп, з яких: 71 653,80 грн - основна сума боргу, 24 071,75 грн - проценти за користування чужими коштами, 4 101,18 грн - 3 % річних від простроченої суми та 998,27 грн судові витрати /а.с.11-12/. 01.02.2016 Таращанським районним судом Київської області видано виконавчий лист № 379/1695/15 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу за договором позики в розмірі 99 826 (дев`яносто дев`ять тисяч вісімсот двадцять шість) грн 73 коп. 12.02.2016 старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Таращанського районного управління юстиції Айдиновою В.О. винесено постанову № 331/2 про відкриття виконавчого провадження ВП № 50117114 про примусове виконання виконавчого листа № 379/1695/15, виданого 01.02.2016 Таращанським районним судом Київської області /а.с.13/. З довідки ФГ «Тікич» №18 від 16.09.2021 вбачається, що фермерське господарство перерахувало на користь [PERSON] згідно виконавчого провадження №50117114 з нарахованої [PERSON] орендної плати за 2018-2020 роки кошти в загальній сумі 13047,80 грн /а.с.38/. Інших належних і допустимих доказів на підтвердження сплати відповідачем коштів на виконання рішення суду та погашення боргу перед позивачем сторонами суду не надано. При вирішенні даного спору суд виходить із наступного. Поняття та регулювання позикових відносин і договору позики визначаються положеннями глави 71 Цивільного кодексу України. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 2 ст. 626 ЦК України договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визнані умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. На підставі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Невиконання відповідачем [PERSON] свого зобов`язання по поверненню позики є підставою для відповідальності боржника, передбаченої законом і договором. Згідно з ч.1 ст. 625 ЦК України передбачають, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Зважаючи на те, що відповідач [PERSON] борг за розпискою не повернув, рішення суду від 11.01.2016 про стягнення заборгованості у загальному розмірі 99 826, 73 грн. не виконано, позивач пред`явив вимогу про стягнення з відповідача на його користь процентів за користування чужими коштами в розмірі 26 464 (двадцять шість тисяч чотириста шістдесят чотири гривень) 79 копійок за період з 14.06.2018 по 14.07.2021, що обраховані на суму основного боргу у розмірі 71653,80 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, проценти, передбачені вказаною правовою нормою є платою за користування чужими грошовими коштами, яка за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, тобто проценти за договором позики нараховуються до моменту повного повернення запозичених грошових коштів та виконання всіх передбачених договором грошових зобов`язань. Перевіривши розрахунок процентів за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, що обраховані на суму основного боргу у розмірі 71653,80 грн за період з 14.06.2018 по 14.07.2021, суд вважає обгрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь процентів у розмірі 26 464,79 грн.. При цьому судом враховується, що згідно рішення суду з відповідача на корисить позивача стягнуто 99 826,73 грн і різниця між цією сумою та загальним розміром сплачених відповідачем коштів на її погашення становить 84 778,93 грн (99 826,73 грн - (13047,80 грн +2000 грн)), а тому обрахунок процентів на на суму основного боргу у розмірі 71653,80 грн є вірним. Доказів сплати відповідачем коштів на погашення заборгованості у більшому розмірі суду не надано. Водночас, суд неодноразово роз`яснював сторонам положення статей 12 та 81 ЦПК України щодо процесуального обов`язку сторін доводити в суді ті обставини, на які вони посилаються як підставу своїх вимог або заперечень. Також за положенням частини 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 (справа №340/385/17) та від 16.01.2019 (справа № 464/3790/16-ц). Відтак, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про стягнення з відповідача на його користь суми 3% річних на підставі ч.2 ст. 625 ЦПК України за період з 14.06.2018 по 14.07.2021 у розмірі 6 448,70 грн, що також обраховані на суму основного боргу у розмірі 71653,80 грн. Крім того, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про стягнення суми інфляційних втрат за користування чужими грошовими коштами, обраховану за період з 01.09.2018 по 30.06.2021 на суму основного боргу у розмірі 71653,80 грн., стягнуту рішенням суду від 11.01.2016. Водночас, за результатом обрахунку: 71653,80 * 23,074260 / 100 - сума інфляційних втрат за ч.2 ст. 625 ЦПК України становить 16 533,58 грн. Тому в цій частині вимога позивача підлягає частковому задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Конституція України у статті 129 визначає однією із основних засад судочинства змагальність сторін та свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказаний принцип закріплено також і в Цивільному процесуальному кодексі України. Так, згідно ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін, що полягає у рівності прав учасників справи щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Частинами 5,7 статті 81 ЦПК України визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосується предмету спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконані обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З огляду на викладене, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню пропорційно обрахований судовий збір у сумі 907,14 грн, сплата якого документально підтверджена (а.с.3). На підставі викладеного,

Outcome: partial