Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в обґрунтування якого вказала, що в січні 2014 року між нею та [PERSON] було досягнуто згоди про продаж відповідачем позивачу житлового будинку, розташованого в с.Яцини Пирятинського району Полтавської області. 16.01.2014 року вона передала [PERSON] 16000грн в якості авансу в рахунок платежу за житловий будинок, про що було складено розписку. В подальшому вони домовились про оформлення правочину після 01.07.2014, однак у погоджений строк договір укладено не було з вини відповідача, сума авансу не повернута. Деякий час позивач намагалась врегулювати спір у досудовий спосіб, направивши відповідачу вимогу-претензію, яка залишилась без відповіді. Посилаючись на положення ст.570, 1212 ЦК України просила стягнути з відповідача на її користь суму авансу 16000грн. Крім того позивач вважає, що згідно з положеннями ст.1214, 536, 1048 ЦК України відповідач повинна їй сплатити проценти за користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначений на рівні облікової ставки НБУ. Згідно її розрахунку розмір процентів складає 7002,46грн, який позивач також просить стягнути з відповідача на свою користь, а також понесені судові витрати в сумі 551,21грн. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] надала пояснення, аналогічні викладеним у позові, просила позов задовольнити та стягнути з відповідача на користь [PERSON] суму авансу 16000грн, проценти за користування чужими грошовими коштами в сумі 7002,46грн та понесені судові витрати в сумі 551,21грн. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, свої заперечення обґрунтувала тим, що 16000грн, які вона отримала у січні 2014 року від [PERSON] в якості завдатку за оформлення договору купівлі-продажу її будинку у липні 2014 року, є не авансом, як вказано у позові, а завдатком, про що зазначено у розписках. Договір купівлі-продажу будинку не був укладений з вини позивача, тому сума завдатку згідно положень ч.1 ст.571 ЦК України залишається у неї й вона її повертати не буде. Крім того положення ст.1212-1214 та 1048 ЦК України на їх з позивачкою правовідносини не розповсюджуються, тому вважає безпідставною вимогу про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами. Просила в задоволенні позовних вимог відмовити. Судом в порядку ст.ст.63, 180 ЦПК України були допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що їх мати позивачка по справі, вирішила продати належний їй будинок в с.Яцини. Покупець внесла завдаток за будинок та попередньо мати та покупець домовились, що договір купівлі-продажу буде оформлений через півроку. До оформлення угоди їх мати дозволила матері позивачці проживати у вказаному будинку. Коли були готові всі документи на продаж будинку, було домовлено з нотаріусом про час посвідчення угоди, тобто прийшов час оформляти договір, то мати позивача повідомила, що будинок купувати вони не будуть. Звертались до їх матері й інші покупці з проханням продати їм будинок, але вона їм відмовляла, тому що вона вже пообіцяла продати цей будинок позивачу. Свідок [PERSON] пояснила, що відповідачка розповідала їй про те, що бажає продати будинок, знайшлись покупці, які домовились з [PERSON] про те, що вони дають завдаток за цей будинок, бо всієї суми у них не було, сам договір купівлі-продажу буде оформлений пізніше. До будинку переїхала проживати [PERSON]. Суму завдатку вона не знає. [PERSON] їй казала, що до неї звертались й інші покупці, які зразу давали всю суму за будинок, але [PERSON] їм відмовила, тому що вже була домовленість про продаж будинку з [PERSON]. [PERSON] вивезла свої речі з будинку, повідомивши, що купувати будинок вони відмовляються. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що влітку 2014 року до неї прийшла [PERSON] з документами на будинок та землю та попросила допомогти оформити договір купівлі-продажу її будинку та земельних ділянок. Нею були підготовлені шаблони трьох договорів, але десь у середині серпня 2014 року [PERSON] повідомила, що покупці відмовились купувати її будинок, тому забрала документи. Хто повинен бути покупцем вона не знає та їх ніколи не бачила. Суд, вислухавши представника позивача, відповідача, допитавши свідків, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що 16 січня 2014 року [PERSON] та [PERSON] уклали у простій письмовій формі попередній договір про наміри купівлі-продажу об'єкта нерухомості, а саме будинку за адресою: с.Яцини Пирятинського району Полтавської області, вул..Гагаріна, 233. На виконання умов договору 16 січня 2014 року [PERSON] передала [PERSON] 16000грн завдатку (а.с.55, 56, 62). Факт передання позивачем [PERSON] відповідачу грошових коштів у сумі 16000грн. та факт отримання відповідачем [PERSON] від позивача 16000грн. сторонами визнаний в судовому засіданні та не оспорюється. З наведеного вбачається, що між сторонами укладено попередній договір, умови якого та наслідки невиконання врегульовано ст. 635 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору. Предметом попереднього договору між сторонами зазначено об'єкт нерухомого майна - будинок. Відповідно до вимог ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Однак вимоги щодо форми договору купівлі-продажу будинку дотримано не було. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У частині другій статті 216 ЦК передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона отримала на виконання цього правочину. Крім того, завдаток є способом забезпечення зобов'язання, що передбачено ст. 570 ЦК України. Відповідно до положень ч. 1 ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Відповідно до змісту вказаної норми ознакою завдатку є те, що він одночасно виступає способом платежу, способом забезпечення виконання зобов'язання обома його сторонами, а також доказом факту укладення договору. Згідно з ч. 2 ст. 570 ЦК України якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Статтею 571 ЦК України передбачено правові наслідки порушення або припинення зобов'язання, забезпеченого завдатком. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Сторона, винна у порушенні зобов'язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором. У разі припинення зобов'язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. Правила ст. 571 ЦК України про залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовується в таких випадках, коли між сторонами укладено договір, проте він не виконується з вини якоїсь із сторін. У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і мають бути повернуті в тому розмірі, в якому вони надавалися. Внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку, якщо таке зобов'язання випливає із договору, укладеного сторонами. [PERSON] у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року, яка відповідно до ст..360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування, викладено правову позицію, згідно якої, якщо судом не встановлено, що сума сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом, а тому правила ст. 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання. Як було встановлено судом, між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу будинку укладено не було, тому жодних зобовязань між ними не виникло, у звязку з чим суд приходить до висновку, що передані позивачем кошти в сумі 16000грн. в контексті ст.570 ЦК України не можуть вважатись завдатком, а є авансом, який і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в сумі 16000грн. Що стосується вимог позивача в частині стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами, то суд приходить до висновку, що вони є безпідставними та задоволенню не підлягають виходячи з того, що норми положень ст.1212-1214, 1048 ЦК України до спірних правовідносин не застосовуються. Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення вимог, тому судові витрати, понесені позивачем, слід присудити з урахуванням вимог ч.1 ст.88 ЦПК України, тобто пропорційно задоволеним вимогам в сумі 383,40грн з розрахунку: 16000 х 551,20 / 23022,46 = 383,40.

Outcome: partial