Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом та просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь борг за договором позики в розмірі 128 000 грн., три відсотки річних, що становить 320 грн., 1283 грн. 20 коп. сплаченого судового збору, 1000 грн. витрат за надання правової допомоги, а всього разом 130603 грн. 20 коп. В обгрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що 01 вересня 2017 року відповідач [PERSON] у присутності свідка [PERSON] взяла у позивача [PERSON] позику в розмірі 128000 грн., які зобов'язалася повернути до 28 лютого 2018 року. Одержання відповідачем вказаної суми грошей підтверджується розпискою про отримання позики. Однак відповідач у встановлений строк борг не повернула, чим порушила взяті на себе зобов'язання та в добровільному порядку відмовляється повернути вказану суму боргу. Тому позивач змушений звернутися до суду із вказаним позовом. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, просив про задоволення позову, не заперечив проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася без поважних причин, про час та місце розгляду справи повідомлялася завчасно шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання, відзиву на позов не подала. Суд, за згодою позивача та враховуючи вимоги статей 280-282 ЦПК України вважає, що справу слід розглянути заочно, у відсутності відповідача, на підставі наявних в справі доказів, яких достатньо для вирішення позову по суті. Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача суд вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Судом встановлено, що 01 вересня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] (позикодавець) передав [PERSON] (позичальник) грошові кошти у сумі 128000,00 грн. (а. с. 23). На підтвердження укладнення між [PERSON] та [PERSON] договору позики та передачі позикодавцем коштів на виконання його умов, відповідачем було представлено розписку від 01.09.2017 року про отримання ним від позивача грошових коштів у сумі 128000,00 грн. (а. с. 22). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Ст. 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно з умовами договору позики від 01 вересня 2017 року позичальник зобов'язалася повернути позику у термін до 28 лютого 2018 року. Однак відповідач [PERSON] належним чином не виконала взяті на себе за договором позики від 01 вересня 2017 року зобов'язання, своєчасно не повернула суму грошових коштів, отриману в позику. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якшо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передабачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За час прострочення виконання зобов'язання, а саме за один місяць, відовідач повинна сплатити позивачу три проценти річних від суми боргу, що становить 320 грн. (128000 х 3% / 12 = 320) Отже судом встановлено, що відповідач [PERSON] свої зобов'язання за договором позики від 01.09.2017 року щодо повернення суми боргу в розмірі 128000 гривень в добровільному порядку не виконує, чим порушила зазначені норми закону та умови укладеного договору позики, а тому вказана сума боргу підлягає стягненню з відповідача в примусовому порядку. Вирішуючи питання про судові витрати у справі, суд керується положеннями Закону України «Про судовий збір», згідно якої за подання позовної заяви, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового характеру та ст. 141 ЦПК України. З квитанцій № 0.0.999123285.1 від 28.03.2018 року та № 821910 від 29.03.2018 року вбачається, що позивач поніс документально підтверджені судові витрати у виді сплати судового збору та за надання йому правової допомоги в розмірі 1283 грн. 20 коп. та 1000 грн. відповідно, а тому дані витрати суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в користь позивача.

Outcome: approved