Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим будинком. Посилається на те, що житловий будинок по вул.Б.Хмельницького, 42 в с.Ржавинці Заставнівського району Чернівецької області належить йому на праві приватної власності відповідно. В цьому будинку він зареєстрований та проживає. Тут же зареєстрована, але не проживає з 2004 року відповідач [PERSON], яка є його колишньою дружиною. На даний час вони не повязані спільним побутом, проживають окремо. Утримання житлового будинку повністю перебуває на ньому. Реєстрація відповідача в даному житловому будинку перешкоджає йому вільно розпоряджатися власним майном. Саме з цих підстав просить задовольнити позовні вимоги, визнати відповідача такою, що втратила право на користування його житловим будинком. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та вказав, що дійсно вони в 2004 році розірвали шлюб. Вважає, що житловий будинок належить саме йому, а реєстрація відповідача в ньому перешкоджає вільно розпоряджатися йому зазначеним майном. Крім того, пояснив, що з відповідачем [PERSON] проживали спільно в шлюбі понад 20 років. За цей час спільно розвалили частину старої хати та побудували нову, побудували стайню, літню кухню. Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримав в повному обсязі, просив її задовольнити. Зазначив, що право власності позивача підтверджується довідкою сільської ради, між сторонами шлюб розірвано. Реєстрація відповідача в спірному майні перешкоджає позивачу вільно розпоряджатись житлом. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що дійсно вони з [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 1967 року. В шлюбі у них народилося пятеро дітей. Спірний житловий будинок вони разом добудовували, оскільки раніше там була лише вимурована коробка та дах. Спільно вони побудували літню кухню, свинарник, стодолу та гараж. В 1992 році вони в судовому порядку поділили спільне майно, внаслідок чого частина будинку відійшла їй. Саме даною частиною житла, яка є перебудованою літньою кухнею, вона користується з того часу. Там же вона зареєстрована і проживає, господарство веде окремо, має окремі рахунки для сплати коштів по електроенергії. Жодних перешкод в користуванні частиною житла позивача вона не створює. Суд, вислухавши пояснення сторін, представника позивача, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, з \~матеріалів справи встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі до 16 січня 1990 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 11 лютого 2004 року (а.с. 13). Згідно акта обстеження матеріально-побутових умов проживання позивача [PERSON] від 04.05.2017 року за вказаною адресою проживає позивач одиноко, а також зареєстрована колишня дружина [PERSON], але не проживає в даний час (а.с. 5). Та обставина, що відповідач зареєстрована за спірною адресою також підтверджується копією будинкової книги (а.с. 7, 8). З довідки виконкому Ржавинецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області від 10.05.2017 року №1194 вбачається, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку по вул.Б.Хмельницького, 12 (а.с. 6). Судом встановлено також, що між сторонами після розірвання шлюбу існував спір щодо поділу спільного майна подружжя. У звязку з цим в рамках цивільної справи за даним предметом вони звернулися до суду із заявами про затвердження мирової угоди укладеної між ними в ході спору щодо спільного майна подружжя. Ухвалою суду від 12 лютого 1992 року відповідно мирова угода затверджена. Згідно останньої позивачу [PERSON] виділено половину сараю, сарай для дров, гараж, підвал та площадку для вигулювання птиці. Відповідно відповідачу [PERSON] виділено літню кухню, половину сараю та приміщення для худоби. На підставі рішення виконкому Ржавинецької сільської ради від 28 квітня 2012 року №47 літню кухню, що була виділена [PERSON] переведено в житловий будинок та відкрито новий погосподарський номер №42 «А». Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які є дітьми сторін по справі, пояснили, що вони всі разом проживали за спірною адресою. Батьки разом проводили реконструкцію та будівництво житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями. Після розлучення батьки залишились проживати разом на одному подвірї, просто умовно поділили житло. На даний час їхня матір [PERSON] продовжує постійно там проживати та не створює жодних перешкод позивачу [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до вимог Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.ст. 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі є рівноправними законними користувачами спірного житлового будинку, який був збудований в період їх спільного проживання як подружжя. Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що він є єдиний та повноправний власник житлового будинку по вул.Б.Хмельницького, 12. Довідка сільської ради не є відповідним правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності на житло. Відомості з погосподарської книги лише підтверджують факт прописки осіб в житлі. Ухвала суду від 12 лютого 1992 року, яка не скасована та діє, а тому є обовязковою для виконання сторонами, свідчить про поділ між колишнім подружжям господарських будівель та споруд. Разом з тим, в даній ухвалі, якою затверджено мирову угоду не йдеться про житловий будинок та варіанти його поділу. Таким чином, позивач на даний час не є власником спірного житла (його цілої частки), а є належним користувачем лише його частини. Саме тому, він не вправі ставити питання про усунення йому перешкод в користування зазначеним житловим будинком відповідачем, яка відповідно також має право користуватися даним житлом. Крім того, вона є власником частини господарських будівель, що є невідємною частиною житлового будинку та його складовою. Все вищевикладене дає право зробити висновок про безпідставність заявлених позивачем позовних вимог.

Outcome: dismissed