Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю та вселення. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 24 травня 2013 року рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці за ним визнано право власності на 1/2 ідеальну частину придбано го спільного сумісного майна подружжя, а саме на квартиру [ADDRESS] та виділено в натурі телевізор марки SAMSUNG SLIM вартістю 4500 гривень та мікрохвильову піч вартістю 2000 гривень, право спільної сумісної власності подружжя придбаного під час шлюбу припинено.Після розірвання шлюбу, відповідачка змінила замки на вхідних дверях та перешкоджає проживанню позивача в спірній квартирі, в квартиру його не впускає. Незважаючи на його неодноразові звернення до відповідачки із проханням надати можливість користуватися частиною своєї власності та прохання надати дублікат ключів від спірної квартири позивач отримує від відповідачки відмову. У зв'язку з цим позивач і на далі змушений тимчасово проживати у гуртожитку, позаяк іншого житла немає. Тому просив суд зобов'язати відповідачку не чинити йому перешкоди у користуванні 1/2 квартири [ADDRESS] та усунути йому перешкоди у користуванні квартирою шляхом вселення в спірну квартиру. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та дав пояснення аналогічні викладеним в позові. Вважав, що протокол усної заяви позивача від 23.10.2012 року з винесенням відповідної постанови Шевченківського РВУ МВС України в Чернівецькій області від 25.10.2012, а також заява позивача та рапорт слідчого Шевченківського РВУ МВС України в Чернівецькій області від 12.11.2013 року свідчать про систематичність протиправних дій відповідачки, яка чинить позивачу перешкоди у користуванні спірним житлом. При цьому представник позивача ствердив, що позивач не звертався з рядом інших аналогічних скарг - тільки з метою не травмувати їх спільну дитину, яка проживає разом з відповідачкою. Відповідачка та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову,вважали вимоги позивача безпідставними, оскільки відповідачкою не чиняться перешкоди позивачу у користуванні квартирою. Заперечуючи проти позову відповідачка пояснила суду, що позивач [PERSON] на початку 2012 року добровільно пішов із спірної квартири на проживання до іншого помешкання і забрав з собою свої речі, замків вона не змінювала, а тому безпідставним є доводи позивача, що вона не пускає його в квартиру. У позивача залишилися його ключі. Позивач зареєстрований і проживає в іншому місці, а звертання позивача до міліції та суду носить характер моральної помсти та є способом зіпсувати їй нерви. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши та вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, приходить до наступного висновку. Як вбачається з пояснень сторін та матеріалів справи, позивачу на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24.05.2013 року належить 1/2 житлової квартири [ADDRESS], право власності на яку зареєстроване Реєстраційною службою Чернівецького міського управління юстиції 26.02.2014 року. Відповідно до вимог ст.ст. 41, 47 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, кожен має право на житло.Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Як встановлено в судовому засіданні, та не заперечується сторонами, позивач [PERSON] починаючи з початку 2012 року не проживає в спірній квартирі. 12 листопада 2013 року позивач звернувся до правоохоронних органів з заявою про чинення йому перешкод в користуванні квартирою та у зв'язку із цим просив прийняти міри до відповідачки. Виїздом слідчо-оперативної групи на місце події було встановлено, що відповідачка з моменту винесення рішення Шевченківським районним судом м. Чернівці по день складення рапорту до квартири позивача не впускає та речей належних останньому не повертає. При цьому відповідачка від пояснень відмовилася та дверей квартири не відчинила, про що слідчим СВ Шевченківського РВ УМВС України в Чернівецькій області Я.Л.Лудчаком12.11.2013 року складено відповідний рапорт. Що стосується посилання відповідачки на перебування у зазначений час у лікаря кардіолога, то як пояснила остання в судовому засіданні в журналі реєстрації відвідувачів Кіцманської ЦРЛ вона не реєструвалася, а її огляд проводила лікар, яка перебуває з нею в родинних відносинах. Інших належних доказів які б свідчили про перебування відповідачки в зазначений вище час в приміщенні Кіцманської ЦРЛ відповідачкою не надано. Висновком ДІМ Шевченківського РВ УМВС України в Чернівецькій області Кучіним О.О.від 13.11.2013 року про результати розгляду звернення позивача [PERSON] встановлено наявність цивільно-правових відносин, вирішення яких відноситься до компетенції судових органів, а розгляд матеріалів по даному факту припинено. Пунктом 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що «відповідно до змісту положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень прав, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.» Так, наполягаючи на задоволенні позову представник позивача пояснив, що позивач немає ані ключів, ані доступу до спірної квартири, а відповідачка відмовляється добровільно пустити його до спірної квартири для проживання, а тому позивач позбавлений можливості користуватись своєю власністю. Заперечуючи проти позову відповідачка в судовому засіданні пояснила, що нею не чиняться перешкоди позивачу у проживанні в спірній квартирі, однак дублікат ключів від вхідних дверей до помешкання вона відмовляється надати позивачу, так як і заперечила проти вселення позивача у спірну квартиру, посилаючись на недоведеність позивачем факту чинення нею перешкод у користуванні та проживанні у спірній квартирі. Таким чином в судовому засіданні був достовірно встановлений факт того, що відповідач чинить перешкоди позивачу в користування спірною квартирою, так як на протязі тривалого часу позивач не має ключів від замків квартири, а відповідачка відмовляється їх йому надати, що підтвердила в судовому засіданні. При цьому, відповідачка на пропозицію головуючого відмовилась від виїзду на місце, до спірної квартири, з метою складення відповідного акту з участю сторін, працівників ЖРЕПу та міліції для врегулювання спірних правовідносин мирним шляхом та передачі ключів від спірного помешкання. Отже, на час розгляду справи між сторонами існує спір щодо порядку користування спірною квартирою, до якої позивач [PERSON] позбавлений доступу. Також на думку суду не заслуговують на увагу доводи представника відповідачки щодо закриття провадження у справі у зв'язку із набранням законної сили рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24.05.2013 року, яким позивачу [PERSON] відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення, передачі йому ключів від вхідних дверей квартири та забезпечення безперешкодного доступу до всіх приміщень квартири, в тому числі і у зв'язку з тим, що зазначені правовідносини, пов'язані з правом власності на житло, є триваючими. Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 205 ЦПК України підставою для закриття провадження у справі, поряд з іншими обставинами, є набрання законної сили рішення суду або ухвали суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Із матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] звертався до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину спільного майна придбаного під час шлюбу та усунення перешкод в користуванні ним. 24 травня 2013 року вказаний позов було задоволено. У листопаді 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом до відповідачки [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення. При цьому на підставі вищевикладених обставин судом встановлено факт чинення позивачу перешкод в користуванні спірним житлом в період після постановлення 24 травня 2013 року Шевченківським районним судом рішення. Таким чином, із матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом, який не є тотожним, оскільки зазначив різні періоди чинення йому відповідачкою перешкод проживання та користування спірною квартирою. Крім того, правовідносини з приводу усунення перешкод у здійсненні особою права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння є триваючими і продовжують існувати після набрання чинності судовим рішенням, а саме правопорушення є таким, що триває в часі. Статтею 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Вимогами ст. 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку передбачених законом. Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Outcome: approved