Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «Ощадбанк» про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що після ознайомлення з рекламним оголошенням в мережі супермаркету «АТБ» про безкоштовне оформлення банківської картки під назвою «Моя картка» позивач 01.08.2016 року звернувся до ТВБВ 10001/0185 філії Вінницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» по проспекту Юності, 59 в м. Вінниця для оформлення вказаної картки, тобто як субєкт споживання банківських послуг для відкриття рахунку для можливості класти на нього кошти, в тому числі і заробітну плату. Відповідно, використовувати на власний розсуд кошти в тому розмірі, який позивачу буде покладено чи переведено на рахунок. При цьому, жодних питань щодо надання будь-яких кредитів позивачем не ставилось, а в рекламному оголошенні як в магазині мережі «АТБ», так і на флаєрі в самому відділенні, не міститься інформації про будь-які інші додаткові умови оформлення картки лише гарантія безкоштовності, повернення відсотків в разі придбання карткою продукції в магазинах «АТБ» та інші гарантії обслуговування. Разом з тим, працівник вказаного відділення [PERSON] в категоричній формі відмовила позивачу у оформленні відповідної картки, мотивуючи свою відмову тим, що у позивача в паспорті громадянина України відсутній штамп реєстрації місця проживання. Після втручання керівника філії, яка на відміну від вказаного працівника поводила себе ввічливо, позивач отримав усну інформацію про існування так званої «Інструкції», при цьому жодних пропозицій написати заяву на відкриття рахунку, надати додаткові дані для можливості ідентифікації і верифікації не було заявлено. Позивач вважає, що з вищевикладеного вбачається здійснення недобросовісної реклами, під час здійснення якої не повідомляється про встановлення певних обмежень та дискримінації за ознакою наявності штампа реєстрації місця проживання. А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просив визнати неправомірною та дискримінаційною відмову відповідача у відкритті позивачу поточного рахунку та оформлення картки «Моя картка» тільки на підставі відсутності штампу реєстрації місця проживання в паспорті позивача; визнати неправомірним та дискримінаційним ненадання позивачу можливості заповнити заяву-анкету згідно з вимогами наведеної відповідачем постанови №196; визнати факт отримання позивачем моральної шкоди та душевних страждань внаслідок омани його недобросовісною рекламою, дискримінацією позивача як людини і громадянина, шляхом відмови в наданні рекламуємої послуги внаслідок поділу громадян на тих, хто має в паспорті штамп про реєстрацію та тих, хто цього штампу не має, як критерій поділу споживачів на певні соціальні групи, яким порушується декларовані Конституцією України принципи рівності всіх громадян на неможливості будь-якої дискримінації; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 10\~000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. В судовому засіданні представники відповідача за довіреністю [PERSON], [PERSON] позовні вимоги не визнали та просили в задоволенні останніх відмовити у звязку з безпідставністю. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків [PERSON], [PERSON], всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що після ознайомлення з рекламним оголошенням в мережі супермаркету «АТБ» про безкоштовне оформлення банківської картки під назвою «Моя картка» позивач 01.08.2016 року звернувся до ТВБВ 10001/0185 по проспекту Юності, 59 в м. Вінниця для оформлення вказаної картки, тобто як субєкт споживання банківських послуг для відкриття рахунку для можливості класти на нього кошти, в тому числі і заробітну плату. Відповідно, використовувати на власний розсуд кошти в тому розмірі, який позивачу буде покладено чи переведено на рахунок. При цьому, жодних питань щодо надання будь-яких кредитів позивачем не ставилось, а в рекламному оголошенні як в магазині мережі «АТБ», так і на флаєрі в самому відділенні, не міститься інформації про будь-які інші додаткові умови оформлення картки лише гарантія безкоштовності, повернення відсотків в разі придбання карткою продукції в магазинах «АТБ» та інші гарантії обслуговування. Разом з тим, працівник вказаного відділення [PERSON] в категоричній формі відмовила позивачу у оформленні відповідної картки, мотивуючи свою відмову тим, що у позивача в паспорті громадянина України відсутній штамп реєстрації місця проживання. Після втручання керівника філії, яка на відміну від вказаного працівника поводила себе ввічливо, позивач отримав усну інформацію про існування так званої «Інструкції», при цьому жодних пропозицій написати заяву на відкриття рахунку, надати додаткові дані для можливості ідентифікації і вертифікації не було заявлено. Позивач вважає, що з вищевикладеного вбачається здійснення недобросовісної реклами, під час здійснення якої не повідомляється про встановлення певних обмежень та дискримінації за ознакою наявності штампа реєстрації місця проживання. Разом з тим, суд не погоджується з думками та твердженнями позивача з наступних міркувань. Статтею 68 Конституції України визначено, що кожен зобовязаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Відповідно до статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обовязки громадянина визначаються виключно законами України. Відповідно до Конституції України відносини, повязані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України регулює Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Відповідно до статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобовязані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Відповідно до статті 10 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №207 затверджено Правила реєстрації місця проживання (надалі Правила). Згідно пункту 4 Правил громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобовязані протягом 30 календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Згідно пункту 9 Правил відомості про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживаннявносяться до паспорта громадянина Україниу вигляді книжечки зразка 1993 року (саме такий паспорт у позивача) шляхом проставлення в ньому штампа реєстрації місця проживання особи за формою згідно з додатком 1 до Правил (із зазначенням адреси)або штампа зняття з реєстрації місця проживання особи за формою згідно з додатком 2 до Правил. Відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року №2503-ХІІ (надалі Положення) відмітки про реєстрацію постійного місця проживання громадянина робляться на одинадцятій шістнадцятій сторінках паспорта (п.6 Положення). На території України паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України. Паспорт є дійсним для укладання цивільно-правових угод, здійснення банківських операцій, оформлення доручень іншим особам для представництва перед третьою особою (п.1 Положення). Статтею 197 Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі КУпАП) передбачено адміністративну відповідальність за проживання без паспорта громадянина України або без реєстрації місця проживання. У відповідності до ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до ст.64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк зобовязаний ідентифікувати та верифікувати відповідно до вимог законодавства України клієнтів (крім банків, зареєстрованих в Україні), що відкривають рахунки в банку. Банк здійснює ідентифікацію, верифікацію клієнта (особи, представника клієнта) до відкриття рахунка клієнту, укладення договорів чи здійснення фінансових операцій, зазначених у частині другій цієї статті. Банк має право витребувати, а клієнт (особа, представник клієнта) зобовязаний надати документи і відомості, необхідні для здійснення ідентифікації та/або верифікації. У разі ненадання клієнтом (особою, представником клієнта) документів, необхідних для здійснення ідентифікації та/або верифікації рахунок не відкривається, зазначені в частині другій цієї статті договори (фінансові операції) не укладаються (не здійснюються). Відповідно до пунктів 6.1 та 6.3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банки мають право відкривати рахунки резидентам України, порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Умови відкриття рахунка та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом власником рахунка. Відповідно до ст.2 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України. Згідно ст.56 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обовязковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб. Правовідносини, що виникають під час відкриття банками рахунків у національній та іноземних валютах фізичним особам регулюються Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Національного банку від 12.11.2003 №492 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 17.12.2003 р. за № 1172/8493 (надалі Інструкція 492). Відповідно до Інструкції 492 у межах застосування цієї Інструкції нижченаведені терміни вживаються в такому значенні: фізичні особи-резиденти громадяни України, іноземці, особи без громадянства, які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном; фізичні особи-нерезиденти іноземці, особи без громадянства, громадяни України, які мають постійне місце проживання за межами України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України (п.1.2). Тобто, фізичні особи-резиденти повинні підтвердити у банку приналежність саме до цієї категорії фізичних осіб, пред'явивши паспорт з відміткою про реєстрацію місця проживання, оскільки, в подальшому саме від цього буде залежати процедура відкриття рахунку. Фізичні особи мають право відкривати рахунки для здійснення підприємницької, незалежної професійної діяльності та для власних потреб (п.1.3 Інструкції 492). Умови відкриття рахунку та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом, і не повинні суперечити вимогам цієї Інструкції (п.1.5 Інструкції 492). Згідно п.6.1 Інструкції 492 відкриття поточного рахунку здійснюється в такому порядку: фізична особа предявляє уповноваженому працівнику банку паспорт або інший документ, що посвідчує особу. Фізичні особи-резиденти додатково мають предявити документ, виданий контролюючим органом, що засвідчує їх реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб платників податків; на підставі цих документів уповноважений працівник банку здійснює ідентифікацію та верифікацію фізичної особи, яка відкриває рахунок (п.6.1). Рахунок клієнту відкривається лише після його ідентифікації та верифікації банком (п.2.1 Інструкції 492). Банк під час ідентифікації та верифікації клієнта встановлює ідентифікаційні дані про цього клієнта, передбачені статтею 9 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (п.2.3 Інструкції 492). Уповноважений працівник банку здійснює ідентифікацію та верифікацію клієнта під час укладення з клієнтом договору банківського вкладу або договору банківського рахунку в порядку, визначеному внутрішніми положеннями банку (п.2.6 Інструкції 492). Банк має право витребувати від клієнта інші документи та відомості, крім визначених цією Інструкцією, з метою ідентифікації та верифікації його особи, змісту діяльності та фінансового стану; банк зобовязаний відмовитися від відкриття рахунку, якщо здійснення ідентифікації та верифікації клієнта відповідно до вимог законодавства України є неможливим (п.2.9 Інструкції 492). Згідно внутрішнього положення АТ «Ощадбанк», а саме Порядку емісії та обслуговування платіжних карток в установах АТ «Ощадбанк», затвердженого постановою Правління АТ «Ощадбанк» від 28.03.2012 року №196, для відкриття рахунку фізичній особі резиденту (особі, якій виповнилось 16 років), відповідальний працівник фронт-офісу отримує від клієнта такі документи: для громадян України паспорт громадянина України або тимчасове посвідчення особи громадянина України з відміткою про реєстрацію місця проживання на території материкової частини України. Вищезазначені нормативно-правові акти (в тому числі внутрішні нормативні акти банку) розроблені з обовязковим урахуванням принципу недискримінації у відповідності до вимог Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні». А тому, думки та твердження позивача з приводу неправомірності та дискримінації щодо відмови відповідача у відкритті позивачу поточного рахунку та оформлення картки «Моя картка» на підставі відсутності штампу реєстрації місця проживання в паспорті позивача; ненадання позивачу можливості заповнити заяву-анкету є безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу, оскільки дії працівників банку відповідають законам та іншим нормативно-правовим актам України, які регулюють виниклі правовідносини. Суд звертає увагу, що реєстрація місця проживання та тимчасового перебування запроваджено з метою забезпечення умов для стабільності цивільних відносин і виконання фізичними особами зобовязань по відношенню до інших субєктів права. Натомість, позивач з 2008 року проживає на території України без реєстрації місця проживання та не виконує свого законодавчо визначеного обовязку щодо реєстрації місця проживання. Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Отже, враховуючи вищенаведене, суд вважає, що відповідач при відмові позивачу у відкритті поточного рахунку та оформленні картки у звязку з відсутністю штампу реєстрації місця проживання в паспорті громадянина України діяв правомірно, в межах закону, а тому вимоги позовної заяви в частині визнання неправомірною та дискримінаційною відмову відповідача у відкритті позивачу поточного рахунку та оформлення картки «Моя картка» тільки на підставі відсутності штампу реєстрації місця проживання в паспорті позивача; визнання неправомірним та дискримінаційним ненадання позивачу можливості заповнити заяву-анкету згідно з вимогами наведеної відповідачем постанови №196є необґрунтованими, а відтак в їх задоволенні слід відмовити. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд виходив з наступного. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно розяснень, що містяться у п.2, абз.2 п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснено, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами Конституції України або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Натомість, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу того, що йому була спричинена відповідачем моральна шкода. Також, не зрозуміло з чого виходив позивач, визначаючи розмір останньої, оцінюючи душевні страждання та чи останні були в дійсності насправді. Отже, оскільки під час розгляду справи позивачем не було доведено обставин та фактів порушення його законних прав відповідачем, а позовні вимоги позивача в частині відшкодування йому моральної шкоди в сумі 10 000 грн. є похідними від позовних вимог в частині визнання неправомірною та дискримінаційною відмову відповідача у відкритті позивачу поточного рахунку та оформлення картки «Моя картка» тільки на підставі відсутності штампу реєстрації місця проживання в паспорті позивача; визнання неправомірним та дискримінаційним ненадання позивачу можливості заповнити заяву-анкету згідно з вимогами наведеної відповідачем постанови №196, в задоволенні яких судом відмовлено, то й у задоволенні позову позивача в частині позовних вимог про стягнення з відповідача 10\~000 грн. по відшкодуванню моральної шкоди необхідно відмовити через їх безпідставність. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягають. Оскільки, позивач є таким, що звільнений від сплати судового збору, суд вважає за можливе судові витрати компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed