Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся у суд з позовом до відповідача [PERSON] в якому просив суд визнати [PERSON] [INFO] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що у вище вказаному будинку, який належить йому на праві власності зареєстрований, але фактично не проживає [PERSON] . Оскільки в будинку зареєстрований відповідач, який фактично не проживає, позивач не може повною мірою реалізувати своє право, встановлене Конституцією України та Законом, на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном. Оплату комунальних платежів за житлову площу не проводить, у витратах по утриманню будинку участі не приймає, житлом не цікавиться, його особистих речей в будинку не має, житлом не користується, добровільно знятись з реєстрації не бажає, і це унеможливлює позивача отримати субсидію. У зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду для захисту свого права як власника. Позивач в судове не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі в разі неявки відповідача. Відповідач по справі в судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома. Клопотання про відкладення справи до суду не надходили. Відзив на позовну заяву до суду також не надходив. У зв`язку з цим, суд, згідно вимогам ч. 4 ст. 223 та ст. ст. 280, 281 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, проти чого не заперечував і представник позивача по справі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 25.03.2006 р. посвідченого приватним нотаріусом Балаклійського районного нотаріального округу Іноземцевою Р.М., реєстровий в реєстрі № 814; витягу з державного реєстру правочинів від 25.03.2006р.; витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.06.2006р.; інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.05.2020р., [PERSON] належить житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 8,9,10,11) На даний момент у будинку позивача зареєстрований відповідач по справі - [PERSON] , який житлом не користується з березня 2018 р., що підтверджується відповідним актом від 07.05.2020 року; домовою книгою; довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні. (а.с. 12, 19, 20) Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ст. 391 ЦК України, передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Ст. 383 Цивільного Кодексу України передбачає, що власник будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сімї. Ст. 321 ЦК України передбачена непорушність права власності, отже ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 71 ч. 1 Житлового Кодексу УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення лише протягом шести місяців, а згідно ст.72 цього Кодексу визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Той факт, що за адресою позивача зареєстрована особа, яка фактично за цією адресою не проживає, створює негативні наслідки майнового характеру для позивача, оскільки розмір оплати за комунальні послуги нараховується із розрахунку до кількості осіб, що зареєстровані за певною адресою, і через це позивач повинен сплачувати за більшу кількість послуг, ніж за ту, якою користується фактично, а також реєстрація відповідача перешкоджає позивачу повною мірою розпоряджатися майном. Таким чином, зазначений вище факт безпосередньо впливає на виникнення у позивача певних додаткових (економічно необґрунтованих) майнових обов`язків. Відповідно до ч 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов`язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до висновку, викладеному у постанові Верховного суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57/цс-11 вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Тобто, умовою визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є не проживання особи протягом певного часу. Виходячи зі змісту Постанови Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57/цс-11 звільнення особою спірного житлового приміщення та, її відсутність без поважних причин за місцем реєстрації встановлений строк, є достатньою правовою підставою для визнання його таким, що втратив право користування житлом, суд доходить до висновку що [PERSON] втратив право користуватися житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] та підлягає зняттю з реєстрації. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved