Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-03 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до суду із позовною заявою, де просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача, [PERSON], на його користь заборгованість в сумі 128 230 грн. 00 коп., 3 % в сумі 6 133 грн. 96 коп. та інфляційні витрати в сумі 32 230 грн. 35 коп., а всього 166 594 грн. 31 коп.; судові витрати покласти на відповідача. Свої вимоги позивач мотивував тим, що між ним та відповідачем [PERSON] було укладено усний договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу в позику грошові кошти в розмірі 128 230 грн. 00 коп. зі строком повернення до 31 серпня 2016 року, на підтвердження чого [PERSON] склав розписку. Однак, як вказує позивач, грошові кошти відповідачем не повернуті, від сплати боргу останній ухиляється. Позивачем також нараховано на суму боргу 3 % річних від простроченої суми, а також інфляційні втрати. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча повідомлявся належним чином про дату, час та місце розгляду справи, його представник [PERSON] надала до суду клопотання, згідно якого просила суд розглянути справу без участі сторони позивача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, однак надав заяву, згідно якої просив суд розглянути справу без його участі. Згідно змісту відзиву, наданого відповідачем, останній позовні вимоги визнав частково, підтвердивши факт отримання ним в борг від [PERSON] грошових коштів в розмірі 128 230 грн. 00 коп., однак просив суд прийняти до уваги факт часткового погашення боргу шляхом перерахування грошових коштів на картковий рахунок позивача на загальну суму 30 108 грн. 00 коп., в результаті чого наразі борг перед позивачем складає 98 122 грн. 00 коп., та, як наслідок, сума 3 % річних становить 4 672 грн. 86 коп., а також інфляційних втрат - 29 211 грн. 20 коп. Окрім того, позивач заперечував проти заявленої суми до стягнення з нього судових витрат, яку вважає не в повній мірі підтвердженою стороною позивача. Суд, враховуючи думку представника позивача [PERSON] - [PERSON], відповідача [PERSON], ретельно вивчивши, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Згідно розписки від 14 березня 2016 року, відповідач [PERSON], [INFO], отримав від [PERSON] в борг грошові кошти в розмірі 128 230 грн. 00 коп. без сплати відсотків за їх користування, зі строком повернення до 31 серпня 2016 року. Факт отримання [PERSON] зазначеної суми коштів від позивача підтверджено змістом наданого ним відзиву. Згідно частини 1 статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Положеннями частини 1 статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до змісту частини 2 статті 1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Аналізуючи вказану норму чинного законодавства України, підтвердженням факту укладання договору позики між [PERSON] та [PERSON] є розписка від 14 березня 2016 року, змісту яких вбачається, що останній дійсно отримав від позивача грошові кошти в розмірі 128 230 грн. 00 коп., які зобов'язався повернути до 31 серпня 2016 року. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного суду України №6-996цс17 від 13 грудня 2017 року. Згідно позиції, висловленої в постанові Верховного Суду у справі №367/135/16-ц від 05 вересня 2018 року, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів зробити відповідні правові висновки щодо дійсної природи існуючих між сторонами правовідносин; розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та зазначення дати отримання коштів. Таким чином, між сторонами виникли правовідносини з приводу виконання умов договору позики. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено відповідачем [PERSON] згідно змісту наданого ним відзиву, останній свої зобов'язання, передбачені умовами договору позики, в установлений в ньому строк не виконав. За приписом статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 Цивільного кодексу Украйни встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Враховуючи викладене, аналізуючи матеріали справи, документи, суд вважає достовірно доведеним факт невиконання [PERSON] своїх зобов'язань, що випливають із наявного в матеріалах справи оригіналу розписки в строк до 31 серпня 2016 року. Однак, вирішуючи питання щодо несплаченої суми за договором позики, суд виходить з положень частини 2 статті 12 та частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 79 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до вимог статті 80 Цивільного процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. На підтвердження частково повернення коштів за борговими зобов'язаннями, відповідачем [PERSON] надано до суду дублікати чеків №№: 0566-4041-8720-0465 від 20 липня 2016 року на суму 6 000 грн. 00 коп.; 0502-4771-9680-0237 від 17 травня 2016 року на суму 2 609 грн. 00 коп.; 0567-4907-9124-0185 від 21 липня 2016 року на суму 8 160 грн. 00 коп.; 0522-4289-9157-0907 від 06 червня 2016 року на суму 4 925 грн. 00 коп.; Р24А67378890530406413385 від 12 травня 2016 року на суму 232 грн. 00 коп.; 0482-4359-1412-0233 від 27 квітня 2016 року на суму 7 182 грн. 00 коп.; 0497-3954-7609-0714 від 12 травня 2016 року на суму 1 000 грн. 00 коп. Враховуючи зміст зазначених вище дублікатів чеків, в якому платником вказаний [PERSON], а отримувачем [PERSON], суд вважає зазначені дублікати належними, достовірними та достатніми доказами щодо предмета спору в розумінні статей 77, 79 Цивільного процесуального кодексу України, та вважає їх такими, що підтверджують факт часткової сплати боргу відповідачем за договором позики від 14 березня 2016 року, а саме на суму 30 108 грн. 00 коп. Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На підставі зазначеної вище норми чинного законодавства, та із врахуванням встановленого в судовому засіданні факту прострочення терміну спати боргу відповідачем, передбаченого умовами договору позики, суд вважає правомірним нарахування позивачем [PERSON] 3 % річних від простроченої суми, а також індексу інфляції за весь час прострочення, однак при визначенні їх сум, суд виходить із фактично наявного розміру основного боргу - 98 122 грн. 00 коп. (128 230 грн. 00 коп. - 30 108 грн. 00 коп.), при цьому приймає до уваги факт відсутності заперечень з боку позивача щодо відзиву та його змісту в частині наявної суми боргу в розмірі 98 122 грн. 00 коп. та розрахованого відповідачем [PERSON] розміру 3 % річних від простроченої суми, а також індексу інфляції, у зв'язку із чим суд приходить до висновку, що сума 3 % річних, яка підлягає стягненню з відповідача становить 4 672 грн. 86 коп., та інфляційні витрати - 29 211 грн. 20 коп. Статтею 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та згідно роз'яснень, наведених у пункті 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», за якими вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеної Законом №3674-VІ). Згідно матеріалів справи, позивачем при подачі позову до суду було сплачено судовий збір на суму 1 665 грн. 94 коп. згідно квитанції про сплату №62164 від 04 квітня 2018 року. Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволено на 79, 24 %, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сума судового збору в розмірі 1 320 грн. 09 коп. (1 665 грн. 94 коп. * 79, 24 %), оскільки задоволена сума до стягнення з неї становить 132 006 грн. 06 коп. ( 98 122 грн. 00 коп. + 4 672 грн. 86 коп. + 29 211 грн. 20 коп.) Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача витрат, пов'язаних з розглядом справи, а саме понесених на оплату проїзду з міста Харків до міста Кременчука, суд вважає їх такими, що задоволенню не підлягають, оскільки в порушення вимог статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, якою встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, стороною позивача не надано жодного доказу на підтвердження своїх вимог в цій частині. Більш того, позивачем в позові зазначено орієнтовну суму понесених витрат на оплату проїзду - 1 500 грн. 00 коп., без долучення до позову відповідних письмових доказів. За викладених обставин, приймаючи до уваги встановлений в судовому засіданні фактичний розмір боргу, який є меншим ніж заявлений до стягнення позивачем, та враховуючи відсутність заперечень з боку останнього щодо цього розміру, а також приймаючи до уваги відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження витрат, понесених позивачем [PERSON], у зв'язку із розглядом справи, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову.

Outcome: partial