Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-17 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача [PERSON] про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкодив якій просив визнати недостовірною наступну інформацію, яка була викладена відповідачем в її зверненні до голови Комітету Верховної Ради України з питань законодавчого забезпечення правоохоронної діяльності, а саме: 1.«...Я, громадянка України, [PERSON], звертаюсь до Вас за захистом своїх порушених прав злочинною групою, в яку ввійшли: депутат «Партії Регіонів» [PERSON], [PERSON], [PERSON]...»; 2. «...18 квітня 2012 року [PERSON] був звільнений з СІЗО м. Києва і після цього розпочалось моє переслідування даною злочинною групою...»; 3. «...Я являюсь співзасновником Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірининське» та власником квартири, яка знаходиться за адресою, [ADDRESS], якими дана злочинна група намагається заволодіти і фактично незаконно заволоділа, шляхом використання своїх корумпованих зв'язків в судових органах, які виносять завідомо неправомірні судові рішення...»; 4. «...Дана злочинна організація на чолі з [PERSON] на досягнутому не зупинилася і продовжила свою злочинну діяльність...» 5. «...Також злочинна група на чолі з [PERSON] завдала мені матеріальної шкоди на суму приблизно в 10 000 000 гри....» 6. «Не зупинившись на досягнутому дані особи продовжили свою рейдерську діяльність...» 7.«...Шляхом винесення незаконних рішень судами за протекцією депутата ВР [PERSON] та екс-майора [PERSON], [PERSON] з своїми поплічниками намагаються рейдерським шляхом заволодіти моєю квартирою за адресою [ADDRESS], та офісним приміщенням, яке належить ТОВ «Ірининське» 8. «...Після подій, які відбулися в нашій державі Україна і падіння злочинної влади, відношення до якої безпосередньо мав депутат ВР [PERSON], я вважаю за свій обов'язок допомогти в розслідуванні протиправної злочинної групи на чолі з [PERSON], в яку увійшли: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Також я надаю всі данні суддів, які виносили незаконні рішення від імені держави, по яким в подальшому злочинна група мала намір заволодіти моїм майном та майном ТОВ «Ірининське»; 9. «... В діях учасників злочинної групи, в яку увійшли [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вбачаються ознаки кримінальних правопорушень, а саме: ст. ст. 129,162, 185, 189,191, 355, 369-2, 375 КК України...». Також, позивач просив зобов'язати відповідача спростувати шляхом надсилання листа на адресу голови Комітету Верховної Ради України з питань законодавчого забезпечення правоохоронної діяльності зі спростуванням вищевказаної інформації та стягнути з [PERSON] на свою користь моральну шкоду у розмірі 1(одна) гривня 00 коп. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що [PERSON] направила листа на ім»я Кожем»якіна А.А. - голови Комітету Верховної Ради України з питань законодавчого забезпечення правоохоронної діяльності в якому розповсюдила щодо нього (позивача) вищевказану недостовірну інформацію і таким чином публічно неодноразово у вказаному зверненні публічно звинуватила його в злочинній діяльності не маючи жодних доказів на підтвердження своїх слів, поширила щодо позивача неправдиві відомості, чим зганьбила честь і гідність позивача. У зв»язку із розповсюдженням такої інформації та завданими образами був порушений звичний режим життя позивача, а тому йому відповідач має відшкодувати моральну шкоду розмір якої він оцінює в 1 грн. Під час судового розгляду представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити із підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача позов не визнав, вважаючи його безпідставним. Надав письмові обґрунтування щодо своїх заперечень (а.с.18-22). Третя особи в судове засідання своїх представників не направили, хоча про день, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причину неявки суду неповідомили. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши в сукупності добуті в судовому засіданні докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно із ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.275 ч.1 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Відповідно до ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутись до суду з позовом про захист її гідності та честі. В судовому засіданні встановлено, і це не заперечується сторонами, що гр. [PERSON] звернулась до голови Комітету Верховної Ради України з питань законодавчого забезпечення правоохоронної діяльності Кожем»якіна А.А., із зверненням яке надійшло до вказаного Комітету 5.03.2014 вх.№04-20/11-37908 (а.с.8-10). У вищевказаному зверненні дійсно міститься інформація, викладена позивачем у позовній заяві, зокрема: 1.«...Я, громадянка України, [PERSON], звертаюсь до Вас за захистом своїх порушених прав злочинною групою, в яку ввійшли: депутат «Партії Регіонів» [PERSON], [PERSON], [PERSON]...»; 2. «...18 квітня 2012 року [PERSON] був звільнений з СІЗО м. Києва і після цього розпочалось моє переслідування даною злочинною групою...»; 3. «...Я являюсь співзасновником Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірининське» та власником квартири, яка знаходиться за адресою, [ADDRESS], якими дана злочинна група намагається заволодіти і фактично незаконно заволоділа, шляхом використання своїх корумпованих зв'язків в судових органах, які виносять завідомо неправомірні судові рішення...»; 6. «...Дана злочинна організація на чолі з [PERSON] на досягнутому не зупинилася і продовжила свою злочинну діяльність...» 7. «...Також злочинна група на чолі з [PERSON] завдала мені матеріальної шкоди на суму приблизно в 10 000 000 гри....» 6. «Не зупинившись на досягнутому дані особи продовжили свою рейдерську діяльність...» 7.«...Шляхом винесення незаконних рішень судами за протекцією депутата ВР [PERSON] та екс-майора [PERSON], [PERSON] з своїми поплічниками намагаються рейдерським шляхом заволодіти моєю квартирою за адресою [ADDRESS], та офісним приміщенням, яке належить ТОВ «Ірининське» 8. «...Після подій, які відбулися в нашій державі Україна і падіння злочинної влади, відношення до якої безпосередньо мав депутат ВР [PERSON], я вважаю за свій обов'язок допомогти в розслідуванні протиправної злочинної групи на чолі з [PERSON], в яку увійшли: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Також я надаю всі данні суддів, які виносили незаконні рішення від імені держави, по яким в подальшому злочинна група мала намір заволодіти моїм майном та майном ТОВ «Ірининське»; 9. «... В діях учасників злочинної групи, в яку увійшли [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вбачаються ознаки кримінальних правопорушень, а саме: ст. ст. 129,162, 185, 189,191, 355, 369-2, 375 КК України...». Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (надалі - Постанова), при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Разом із тим, таке звернення позивача [PERSON] до голови Комітету Верховної Ради України з питань законодавчого забезпечення правоохоронної діяльності Кожем»якіна А.А., зумовлено неправомірними, на її думку, діями групи осіб, зокрема, куди ввійшов і депутат «Партії Регіонів» [PERSON], що і зумовило її звернення саме до Комітету Верховної Ради України, також, вона у вказаному зверненні згадувала і позивача - [PERSON] (а.с.8-10). Також, в даному випадку, суд прийшов до висновку про відсутність підстав вважати, що вказані дії позивача являються поширенням інформації, оскільки по суті не являють собою їх публікацію у засобах масової інформації чи Інтернеті, не являється публічним виступом відповідача, тощо. Крім того, сторона позивача не змогла точно повідомити суду інформацію щодо джерела отримання ним копії зазначеного звернення та копій паспорту відповідача та довідки форми №3 з місця проживання про реєстрацію і склад її сім»ї. Суд прийшов до висновку, що відбулось звернення [PERSON] до органу законодавчої влади - до Верховної Ради України з проханням належного реагування та проведення відповідної перевірки дії, в першу чергу, вищеназваного народного депутата, і не являється розповсюдженням чи поширенням інформації щодо позивача [PERSON]. Крім того, у п.16 вищевказаної Постанови роз»яснино, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. За правилами ст.277 ЦК України у справах про захист гідності, честі та ділової репутації при вирішенні питання про визнання поширеної інформації недостовірною обов'язковим є визначення характеру такої інформації та з'ясовування, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. За ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що оцінка подій - конфлікту за участю позивача [PERSON] також, як його сприймає відповідачка, і викладені останньою в заяві до Комітету Верховної Ради України, є не що інше, як власне сприйняття дій позивача та оцінка його поведінки відповідачкою, її оціночним судженням, а не фактичним твердженням. Крім того, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачкою, а також те, що внаслідок цього було порушено особисті немайнові права самого позивача. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Питання практичної реалізації громадянами такого права регулюється, зокрема, зверненням осіб до правоохоронних органів за захистом своїх прав у разі їх порушення шляхом викладення письмовіх заяв, скарг і звернень. Суд вважає, що звернення відповідачки [PERSON] і викладення ряду обставин у ній та згадування у зв»язку із чим прізвища позивача [PERSON], являються її оціночними судженнями та є реалізацією відповідачкою свого конституційного права на таке звернення, яке, на думку суду, було здійснено не з метою доведення викладених у заяві обставин до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки посадовими особами. Вказане звернення яке містить вказану в позові інформацію, не вважається поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам позивача [PERSON], тому позовні вимоги про визнання інформації в письмовій заяві на ім»я Кожем»якіна А.А. - голови Комітету Верховної Ради України з питань законодавчого забезпечення правоохоронної діяльності (враховуючи, що в заяві містилось прохання щодо реагування з приводу вищевикладеного, так як [PERSON] являється депутатом Верховної Ради України) - задоволенню не підлягають. Оскільки судом встановлена відсутність порушення прав позивача з боку відповідачки, тому суд вважає, що вимоги про стягнення з неї моральної шкоди також задоволенню не підлягають. Положення п.25 вищевказаної Постанови передбачає звернути увагу судів, що спеціальний порядок спростування недостовірної інформації передбачений для випадків, коли ця інформація набула поширення через документ, який прийняла (видала) юридична особа (частина п'ята статті 277 ЦК). У такому випадку документ, який містить таку недостовірну інформацію, що порочить особисті немайнові права фізичних осіб, має бути відкликаний. Виходячи із зазначеного вище, суд вважає, що стороною позивача також не був правильно обраний спосіб захисту своїх прав, оскільки всупереч вказаному, позивач просив зобов»язати відповідача направити листа голові Комітету Верховної ради шляхом спростування зазначеної в позові інформації, а не відкликання раніше направленого звернення. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності, та, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed