Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до директора Департаменту охорони здоров'я Запорізької обласної державної адміністрації [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої бездіяльністю Департаменту охорони здоров'я Запорізької ОДА при здійсненні контролю за роботою ЛКК обласної психіатричної лікарні. В обґрунтування позову позивач вказав наступне. Його син [PERSON], [INFO] є інвалідом ІІ групи за психічним захворюванням, постійно потребує стороннього догляду. Позивач отримував допомогу по догляду за сином на підставі висновку ЛКК № 4552 від 26.12.2012 року, але після звернення в грудні 2013 року до обласної психіатричної лікарні за довідкою на отримання допомоги в 2014 році, позивачу було відмовлено в отриманні останньої. 18.10.2016 року Позивач звернувся в психіатричну лікарню з проханням надати висновок, що його син потребує стороннього постійного догляду. 04.11.2016 року Позивач отримав лист за підписом головного лікаря психіатричної лікарні з негативною відповіддю, яка не відповідає вимогам закону. 23.11.2016 року Позивач звернувся зі скаргою, на яку отримав відповідь за підписом директора Департаменту охорони здоров'я [PERSON] З даною відповіддю Позивач категорично не згоден. Позивач, посилаючись на порушення Відповідачем вимог п.2 Наказу Міністерства охорони здоров'я України № 667 від 31.07.2013 року вважає, що директором Департаменту охорони здоров'я Запорізької обласної державної адміністрації не здійснюється належний контроль за роботою ЛКК Запорізького обласного психіатричного диспансеру, в частині дотримання та виконання зазначеного наказу. У зв'язку з чим [PERSON] протягом останніх трьох років не може отримати довідку для оформлення допомоги по догляду за сином. Вважає вказані дії протиправними, такими, що заподіяли йому матеріальну шкоду, яка полягає у неотриманні допомоги по догляду за сином з 2014 року, витратах на придбання ліків, у зв'язку з погіршенням стану його здоров'я внаслідок нервово-психологічного навантаження, а також моральну шкоду. Просить суд зобов'язати відповідача відшкодувати матеріальну шкоду у розмірі 5400 грн. та моральну шкоду у розмірі 5280 грн. Ухвалою судді від 24.07.2017 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 20.10.2017 року замінено відповідача директора Департаменту охорони здоров'я Запорізької ОДА [PERSON] на належного - Департамент охорони здоров'я Запорізької ОДА, залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - директора Департаменту охорони здоров'я Запорізької ОДА [PERSON] 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. У відповідності до п.п. 9 п. 1 Розділу ХIII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 13.02.2018 року у судовому засіданні постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження. 15.09.2017 року від Департаменту охорони здоров'я Запорізької ОДА надійшли заперечення на позовну заяву, відповідно до змісту яких, Відповідач просить у задоволенні позову відмовити, оскільки контроль щодо видачі чи відмови видачі висновку лікарської комісії про необхідність стороннього догляду виходить поза межі компетенції Департаменту охорони здоров'я Запорізької обласної державної адміністрації. У судовому засіданні позивач підтримав позов, на підставах, викладених у позовній заяві, просить позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, суду надано заяву про відкладення судового розгляду у зв'язку з перебуванням представника Відповідача у відпустці. Представник третьої особи у судовому засіданні проти позову заперечував, з аналогічних підстав, викладених у письмових запереченнях представника відповідача. Відповідно до ч.1,3 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Враховуючи, що представник відповідача повторно не з'явився у судове засідання (11.01.2018 року, 13.02.2018 року), раніше надав заперечення на позов, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника третьої особи, вивчивши матеріали справи, взявши до уваги обставини, викладені позивачем у позовній заяві та відповідачем у запереченнях, перевіривши їх наявними в матеріалах справи доказами, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Судом встановлено, що син позивача, [PERSON], [INFO] перебуває на обліку в Комунальній установі «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради з 1999 року. Йому встановлена II група інвалідності, з 2003 року безстроково. 26.12.2012 року [PERSON], батьку [PERSON] видано висновок № 4552 лікарської комісії про необхідність стороннього догляду за інвалідом І чи II групи внаслідок психічного розладу, згідно з чинним на той момент наказом Міністерства охорони здоров'я України від 26.12.2000 №363 «Про затвердження форми висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи II групи внаслідок психічного розладу та Інструкції про порядок його надання». 26.09.2013 року за №1666/24198 у Міністерстві юстиції України зареєстровано Наказ МОЗ України від 31.07.2013 №667 «Про затвердження форми висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу та Інструкції про порядок його надання», яким скасовано раніше діючий наказ МОЗ України від 26.12.2000 №363. Згідно п.5 Наказу МОЗ України від 31.07.2013 №667, підставою для видачі довідки є не загальні критерії наявності важкого психічного розладу, а постійна (упродовж не менше місяця) наявність в інваліда одного з перелічених видів обмеження життєдіяльності, зокрема: здатність до самообслуговування, здатність до пересування, здатність до орієнтації, до спілкування і контролю поведінки. Даний наказ розмежував показання для встановлення групи інвалідності і видачі довідки для стороннього догляду. На момент огляду лікарською комісією [PERSON] 18.12.2013 року ступінь порушення рівня обмеження життєдіяльності, не дозволяв видати висновок лікарської комісії про необхідність стороннього догляду відповідно наказу Міністерства охорони здоров'я України від 31.07.2013 № 667. [PERSON] неодноразово звертався до Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради із заявою про проведення засідання ЛКК на предмет огляду [PERSON] у тому, що він потребує постійного стороннього догляду. Під час перебування на стаціонарному лікуванні у КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР у період з 14.10.2014 року по 12.01.2015 року [PERSON] оглядався комісією ЛКК. Відповідно до записів «Журналу запису висновків лікарсько-консультативної комісії» від 15.01.2014 року, 11.11.2014 року, 18.12.2014 року, відсутні підстави для видачі висновку ЛКК про необхідність стороннього догляду [PERSON] 18.10.2016 року Позивач [PERSON] звернувся до КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР з заявою щодо надання висновку лікарсько-консультативної комісії про необхідність постійного стороннього догляду за сином. 02.11.2016 року [PERSON] було повторно оглянуто лікарсько-консультативною комісією, за висновком якої за рівнем обмеження життєдіяльності на теперішній час [PERSON] не потребує постійного стороннього догляду. Звертаючись до суду з позовом до відповідача про відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди, позивач зазначає, що Відповідачем порушено п.2 Наказу Міністерства охорони здоров'я України № 667 від 31.07.2013 року «Про затвердження форми висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу та Інструкції про порядок його надання», чим йому завдано матеріальної та моральної шкоди. Відповідно до п. 2 вказаного Наказу, Міністру охорони здоров'я Автономної Республіки Крим, керівникам структурних підрозділів з питань охорони здоров'я обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрації необхідно забезпечити виконання цього наказу. Відповідно до Положення про Департамент охорони здоров'я Запорізької обласної державної адміністрації, затвердженого розпорядженням голови обласної державної адміністрації від 24.12.2012 № 640, Департамент є структурним підрозділом облдержадміністрації, що утворюється головою облдержадміністрації, входить до її складу і в межах Запорізької області забезпечує виконання покладених на цей підрозділ завдань. В межах власних повноважень, Департамент здійснює організаційно-методичне керівництво структурними підрозділами охорони здоров'я районних державних адміністрацій, спрямовує їх діяльність на ефективну реалізацію державної політики у сфері охорони здоров'я на відповідній адміністративно-територіальній одиниці та забезпечує контроль за їх діяльністю; організовує роботу з охорони здоров'я, материнства і дитинства, відбір дітей та підлітків для санаторно-курортного лікування, контролює стан здоров'я дітей у дошкільних та інших навчальних закладах незалежно від їх форм власності та підпорядкування, якості продуктів дитячого харчування у закладах охорони здоров'я; здійснює організаційне і методичне керівництво роботою закладів охорони здоров'я з питань надання лікувально-профілактичної допомоги та забезпечення санітарно-епідемічного благополуччя населення на відповідній території; є головним розпорядником коштів обласного бюджету в частині фінансування закладів охорони здоров'я, які утримуються за рахунок коштів обласного бюджету, контролює ефективне використання ними фінансових, матеріальних та трудових ресурсів та ін. Повноваження Директора Департаменту визначені п.9 Положення. Таким чином, контроль щодо видачі чи відмови у видачі висновку лікарської комісії про необхідність стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу Наказом на Директора Департаменту не покладався та виходить поза межі компетенції Департаменту охорони здоров'я Запорізької обласної державної адміністрації та Директора Департаменту. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, захисту інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в разі його невизнання, або порушення. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язків в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим та органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі, яка її завдала. Згідно ст.ст. 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала в зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала в зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи позивача щодо протиправних дій відповідача, будь-яких доказів вини відповідача, та завдання позивачу матеріальної та моральної шкоди, позивач суду не надав. Посилання в обґрунтування позову, які містяться в його змісті, з огляду на викладене вище правове обґрунтування не можуть бути прийняті до уваги. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди у повному обсязі.

Outcome: dismissed