Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом і свої вимоги мотивує тим, що через мережу Інтернет знайшов оголошення про продаж легкових автомобілів 2013-2014 років випуску за цінами 2013-2014 років. 14.09.2017 року позивач уклав з відповідачем договір доручення №Д-0094, за яким відповідач зобов»язався придбати та передати йому у власність транспортний засіб. На виконання умов договору позивач вніс на рахунок ТОВ «ВЕЛЕС АВТО» 30000 гривень. На сьогоднішній день зобов»язання по договору ТОВ «ВЕЛЕС АВТО» не виконані. У зв»язку з цим, просить визнати недійсним договір-доручення від 14.09.2017 року №Д-0094, та стягнути з відповідача кошти в сумі 30000 грн.. Позивач [PERSON] в письмовій заяві позов підтримав. Просить розглядати справу без його участі, просить суд позов задоволити. Відповідач про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, в судове засідання представник не з»явився. В письмових запереченнях наданих до суду вказують, що вимоги позивача є необґрунтованими, а тому позов не підлягає задоволенню. Вказують, що дійсно 14.09.2017 року між позивачем та ТОВ «ВЕЛЕС АВТО» був укладений договір доручення № Д-0094, згідно з умовами якого, відповідач, діючи від імені або за участю та за рахунок позивача, зобов»язаний укласти договір поставки або будь-який інший договір за яким, Довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб Ford Fiesta 1,25 MT Trend. Вартість вищевказаного транспортного засобу була погоджена сторонами у Договорі та визначена на рівні 300000 гривень. В подальшому, позивачем, відповідно до умов п. 3.1. Договору, була перерахована сума грошових коштів у розмірі 30000 гривень в рахунок оплати винагороди Повіреному. Позивач звернувся до відповідача із заявою про анулювання договору. Відповідачем було надано відповідь про відмову у задоволенні вимог позивача, оскільки сума відповідно до умов договору не підлягає поверненню відповідно до п. 4.2.1. Договору. Вказує, що позивач погодився з умовами та розміром послуг та після підписання договору доручення та сплатив вищевказані послуги. Волевиявлення позивача на укладання саме такого Договору не спростоване, оскільки його підпис на кожній сторінці Договору свідчить про те, що він знав та свідомо допускав настання прав і обов»язків згідно з умовами Договору, тому у задоволенні позовних вимог про захист прав споживачів шляхом визнання договору недійсним та стягнення коштів слід відмовити у повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, так як розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи. Суд, вивчивши матеріали даної цивільної справи, вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного: Судом встановлено, що 14.09.2017 року позивач [PERSON] звернувся до адміністрації ТОВ «ВЕЛЕС АВТО» із заявою про надання йому автомобіля марки Ford Fiesta 1,25 MT Trend вартістю 300000 грн.. У той же день позивачем [PERSON] на рахунок відповідача було внесено 30000 грн., що підтверджується відповідною квитанцією. 14.09.2017 року між ТОВ «ВЕЛЕС АВТО» та позивачем [PERSON] було укладено договір доручення № Д-0094, предметом якого є придбання транспортного засобу марки «Ford Fiesta 1,25 MT Trend. 22.09.2017 року позивач [PERSON] звернувся до адміністрації ТОВ «Велес Авто» із письмовою заявою про розірвання договору № Д-0094 та повернення коштів у сумі 30000 гривень у зв»язку з тим, що адміністрація не може забезпечити йому доставку автомобіля згідно договору. Листом від 29.09.2017 року за вих. №85 відповідачем надано відповідь про відмову у задоволенні вимог позивача, оскільки сума відповідно до умов договору не підлягає поверненню відповідно до п. 4.2.1. Договору. Наведені обставини сторонами не оспорювались. 10.10.2017 року [PERSON] подав до Харківської місцевої прокуратури заяву про вчинення шахрайства ТОВ «ВЕЛЕС АВТО». Відповідно до ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов»язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов»язки довірителя. Згідно з ч. 1 ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Пунктом 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що послуга діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. З урахуванням викладеного суд доходить до переконання, що на суб»єктів договору доручення довірителів також поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині 2 ст. 18 вказаного Закону, де вказано, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду споживачу. Зі змісту вказаної правової норми випливає, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов»язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов»язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов»язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов»язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв»язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. За змістом ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Аналіз цих норм дає підстави для висновку, що несправедливими є й положення договору доручення, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення. З огляду на зазначене, суд доходить висновку про несправедливість відносно споживачів умов спірних договорів доручення, адже розмір суми винагороди за організацію договору в розмірі 10% від вартості транспортних засобів, що становить 30000 грн. і які позивач сплатив відповідачеві, не відповідає обсягу робіт, які отримали споживачі. Суд вважає, що ця сума є надто завищеною, оскільки відповідач фактично не поніс інших витрат на організаційні заходи, пов»язані з підготовкою та укладенням даних договорів, крім витрат на роздруківку тексту договору та заповнення декількох рядків та реквізитів у тексті договорів рукописним текстом. Доказів понесення інших затрат відповідачем суду не надано. Останнім також не обґрунтовано співмірність розміру платежу за організацію, підготовку та укладення даного договору виконаній послузі, яка не є платежем за договором. Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами наведено в ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», і цей перелік не є вичерпним. Суд вважає, що спірними договорами фактично забезпечено захист інтересів лише повіреного, і це свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов»язками сторін. В результаті дослідження укладеного між сторонами договору, суд також дійшов висновку, що умови укладених сторонами договорів доручення є несправедливими, оскільки в порушення вимог розумності, добросовісності та справедливості позбавляють позивачів як споживачів послуг можливості відмовитись від договору без втрати сплачених ними коштів в рахунок винагороди повіреному, незважаючи на те, чи виконувались повіреним будь-які роботи на виконання доручення, що суперечить вимогам ст. 1008 та ст. 1009 ЦК України. Отже, несправедливі умови договорів доручення, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов»язків сторін, завдають шкоди споживачеві, є достатніми підставами вважати недійсними дані договори доручення із застосуванням правових наслідків недійсності правочину. Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Порушення цієї норми Закону полягає в тому, що при укладенні з позивачем договору доручення відповідач завуалював призначення платежу в розмірі 30000 гривень під виглядом першочергових платежів, які насправді, за умовами договору, не повертаються в жодному випадку та є комісією за укладення самого договору. Беручи до уваги вищевикладене, суд вважає, що укладений 14.09.2017 року договір доручення № Д-0094 між [PERSON] та ТОВ «ВЕЛЕС АВТО» є недійсним згідно з вимогами ст. 227 ЦК України з моменту його вчинення, внаслідок чого позивачу, в порядку застосування ст. 216 ЦК України, слід повернути сплачені на виконання цього договору кошти шляхом їх стягнення з відповідача. Таким чином, проаналізувавши досліджені у судовому засіданні докази суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, необхідно стягнути із відповідача згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України на користь держави судовий збір в сумі 1409 грн. 60 коп., а саме 704 грн. 80 коп. за позовну вимогу немайнового характеру (визнання договору недійсним), та 704 грн. 80 коп. за позовну вимогу майнового характеру (стягнення коштів), оскільки позивач від сплати судового збору за подання цього позову звільнений на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». На підставі викладеного,

Outcome: approved