Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, за затримку видачі трудової книжки та моральної шкоди в обґрунтування якого вказав, що перебував у трудових відносинах з відповідачем. У зв'язку з проведенням АТО на території Донецької області вирішив отримати тимчасовий притулок в іншому місці, про що йому була надана можливість 16.07.2014р. Тому невідкладно, 16.07.2014р., він кур'єром Укрпошти направив заяву, якою просив його звільнити у зв'язку зі зміною місця мешкання та надання розрахунку з ним. Своєю заявою він просив направити трудову книжку на вказану адресу, де б трудову книжку отримала уповноважена особа. Цю заяву відповідач отримав 18.07.2014р., але до цього часу, тобто до 01.08.2014р. не провів розрахунок з ним. Затримкою виплати заробітної плати відповідач завдав моральної шкоди. Він людина сімейна, має на утриманні 2-х дітей та розраховував на ці кошти, які своєчасно не отримав. Із-за фінансових труднощів, він став нервовий та дратівливий, погіршився апетит, з'явилося безсоння. Причиною всього він вважає переживання внаслідок затримки виплати йому заробітної плати та погроза її не отримати взагалі. У час очікування грошей йому були потрібні додаткові моральні сили і підтримка, були порушені його нормальні життєві зв'язки. Тому його побоювання про невиплату зарплати зовсім цілком обґрунтовані. Невидача трудової книжки зовсім поставила його у скрутне становище, адже він не може заробляти собі на життя, він не може знайти нову роботу на новому місці мешкання. Він вимушений чекати, коли йому віддадуть трудову книжку. Були порушені його життєві зв'язки. Свої моральні страждання оцінює у 2000 грн. Ці гроші йому потрібні для відновлення душевного спокою після перенесеного ним стресу. У зв'язку з цим просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку, середній заробіток за затримку видачі трудової книжки та моральну шкоду у розмірі 2000 грн. До судового засідання позивач не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність за участю його представника. Представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги позивача та пояснив суду, що на теперішній час трудова книжка ним отримана і він її переправив за кордон позивачу. Позивачу були переведені деякі кошти, але він вважає, що це не всі кошти. Відомості про розрахунок позивачу не були надані. На час написання заяви про звільнення були відсутні будь-які докази переїзду на інше місце мешкання. Позивач згоден з датою звільнення, але не згоден з датою наказу про звільнення. Останнє перерахування коштів було 20.08.2014р. Представник відповідача Малиновський Д.В. надав суду письмові заперечення, які підтримав у судовому засіданні, де вказав, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до наказу від 01.07.2014р. № 707кпр, позивач був прийнятий на роботу до відповідача з 01.07.2014р. в якості учня горнорабочого підземного з ремонту гірничих виробок на час практики. 18.07.2014р. до відповідача поштою надійшла письмова заява позивача, де той вказав, що у зв'язку з військовими діями він вимушений переїхати на нове місце, прохав його звільнити за власним бажанням у зв'язку з від'їздом, провести розрахунок, а трудову книжку відправити за адресою, вказаною в цій заяві. Звертає увагу, що доказів в підтвердження причин для звільнення у зв'язку з переїздом або бойовими діями, які б унеможливлювали продовження роботи на підприємстві, [PERSON] підприємству не надав. Також виглядає нелогічним посилання [PERSON] на АТО, як на підставу звільнення в день звернення, враховуючи, що 01.07.2014р. він працевлаштувався на підприємство, коли АТО вже здійснювалося. Посилаючись на строк, в який [PERSON] хотів би розірвати існуючі між ним та підприємством трудові відносини, [PERSON] вказав 16.07.2014р., але відповідно до інструкції про ведення трудових книжок, днем звільнення вважається останній день роботи, який для [PERSON] був не 16.07.2014р., а 14.07.2014р. З цих причин шахта, відповідно до законодавства, не могла звільнити [PERSON] в строк, який він вказав помилково, тобто 16.07.2014р. як останній день роботи. Визначення підприємством дати видання наказу про звільнення [PERSON] відбулося із застосуванням передбаченого ст.38 КЗпП двотижневого строку після попередження працівником про своє звільнення. Згідно з наказом №929ку від 01.08.2014р., позивача було звільнено за власним бажанням за ст.38 КЗпП України з 14.07.2014р. як останнього дня роботи на підприємстві. Відповідно до інструкції про порядок ведення трудових книжок, ця ДТП вважається датою - днем звільнення. Позовна заява [PERSON] до суду містить дату подання позову - 01.08.2014р., тобто описані обставини та факти, які існували до 01.08.2014р. та які, на думку [PERSON] (або його представника), спричинили йому моральні страждання та свідчать начебто про порушення його прав. Іншими словами, на дату подання [PERSON] позову його права не могли бути порушеними, оспорюваними або не визнаними, бо підставами позову в позовній заяві вказані лише ті обставини, які існували до 01.08.2014р., тобто до тієї дати, коли відповідно настав строк звільнення [PERSON] та настав обов'язок підприємства провести з ним розрахунок та видати трудову книжку. Права [PERSON] на отримання розрахунку при звільненні та трудової книжки могли вважатися порушеними лише з 02.08.2014р. (субота). До закінчення дня - 1 серпня 2014р. у підприємства існував обов'язок видати наказ про звільнення, здійснити розрахунок з [PERSON] та видати йому трудову книжку і тому до закінчення цієї доби дії або бездіяльність підприємства не можна вважати такими, що порушують права [PERSON]. Процесуальним законодавством не передбачено, що можна подавати позов ще до того моменту, коли один суб'єкт правовідносин порушив права іншого. Якщо слідувати зворотної точки зору, то можливо дійти до абсурдного висновку, що позов про стягнення середнього заробітку та розрахункових сум можна подавати ще до дати видання наказу про звільнення з підприємства в розрахунку на те, що після звільнення та вже під час розгляду справи в суді, підприємство не розрахується з працівником. ПАТ «ШУ «Покровське» сплатило [PERSON] всі суми, які належать йому при звільненні лише 20.08.2014р. та відправило йому трудову книжку 06.08.2014р., але ці обставини не мають значення при розгляді саме цього позову і можуть бути підставою лише для позову, який міг бути пред'явлений [PERSON] не раніше 02.08.2014р. Таким чином, правові підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди відсутні. Крім того, у судовому засіданні представник відповідача пояснив, що він не знає, коли підприємству стало відомо про реквізити, куди перераховувати розрахункові кошти. Судом встановлено, що позивач з 01.07.2014р. по 14.07.2014р. знаходився у трудових відносинах з відповідачем та був звільнений за власним бажанням за ст.38 КЗпП України, остаточний розрахунок проведений 20.08.2014р., що встановлено на підставі записів з трудової книжки позивача, довідки відповідача (а.с.22, 28). Згідно довідки відповідача від 01.09.2014р., середньоденний заробіток позивача складає 186,47 грн. (а.с.15). Згідно наказу відповідача № 929ку від 01.08.2014р., позивач звільнений з 14.07.2014р. за власним бажанням за ст.38 КЗпП України (а.с.16). Згідно заяви позивача від 16.07.2014р., у зв'язку з цими військовими діями він змушений переїхати на нове місце проживання в терміновому порядку. Тому просить розрахувати його за власним бажанням у зв'язку з переїздом на нове місце проживання з 16.07.2014р., так як в цей день він їде. Розрахунок зробити на його рахунок, на який їм відомо, трудову книжку відправити на адресу, зазначену в цій заяві, її отримає уповноважена ним особа (а.с.17-18). Вказана заява отримана відповідачем 18.07.2014р. (а.с.2). Відповідач відправив позивачу трудову книжку 06.08.2014р. (а.с.19). Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільнені робітника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як встановлено судом, позивач звільнений 14.07.2014р., але остаточний розрахунок з позивачем був здійснений 20.08.2014р. Оскільки відповідачем порушені вимоги закону, у відповідності до ст.117 КЗпП України, з відповідача належить стягнути на користь позивача його середній заробіток за весь час затримки належних йому при звільненні сум по день фактичного розрахунку. Суд вважає, що стягненню підлягає сума: 5221,16 грн. з розрахунку 186,47 грн. х 27 робочих днів за період з 15.07.2014р. по 20.08.2014р. Згідно ч.1 ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за 2 тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею 14-го віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Суд вважає, що оскільки позивачем підприємству не були надані підтверджуючи документи для звільнення у зв'язку з переїздом на нове місце проживання, то відповідач не був зобов'язаний звільнити [PERSON] у день, який він просить. Заява позивача надійшла поштою на підприємство 18.07.2014р. Відповідно до абз.2 п.2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затв. наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993р. (далі - Інструкція), днем звільнення вважається останній день роботи. Доводи відповідача про те, що так як останній день роботи позивача перед отриманням заяви про звільнення був 14.07.2014р., то саме у цей день він повинен бути звільнений, не ґрунтується на законі, оскільки вказана норма Інструкції передбачає знаходження працівника у трудових відносинах, а не фактичну роботу у день звільнення. Це також підтверджує ч.1 ст.116 КЗпП України, яка передбачає, що працівник у день звільнення може як працювати так і ні. До того ж, наказ про звільнення виданий 01.08.2014р., а звільнений позивач 14.07.2014р., тобто заднім числом, що є неправомірним. Однак, представник позивача пояснив, що не заперечує проти дати звільнення, тому, відповідно до ст.ст.10, 11 ЦПК України, суд приймає дату звільнення як 14.07.2014р. Таким чином, згідно ст.ст.47, 116 КЗпП України з позивачем повинен був проведений розрахунок та видана трудова книжка 14.07.2014р. та виключень з цього, вказані норми не передбачають. Відповідач направив трудову книжку позивачу 06.08.2014р., тому, оскільки період затримки видачі трудової книжки (з 15.07.2014р. по 06.08.2014р.) входить у період затримки розрахунку при звільненні, то окремо вимоги стягнення середнього заробітку за період затримки трудової книжки, задоволенню не підлягають. Суд не визнає правомірними доводи представника позивача щодо затримки розрахунку по 17.09.2014р., оскільки оплата простою у розмірі 172,47 грн., була виплачена 17.09.2014р. позивачу помилково. Згідно ч.1 ст.2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Враховуючи вищенаведене, надані суду докази, короткий проміжок часу затримки розрахунку - 1 місяць, наявність в цей період часткового погашення боргу, а саме 12.08.2014р., суд вважає, що вимоги про стягнення моральної шкоди, задоволенню не підлягають. На підставі ст.43 Конституції України, ст.ст.47, 116, 117, 2371 КЗпП України, абз.2 п.2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затв. наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993р.,

Outcome: partial