Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «Міський Комерційний Банк», який обґрунтовує тим, що 10.06.2014 між ним та відповідачем укладено договір банківського вкладу №2630/11/189137, відповідно до умов якого він вніс на депозитний рахунок грошові кошти в сумі 15000,00 дол. США строком на 10 днів з можливістю його пролонгації, а банк зобов'язався по закінченню вказаного строку виплатити вказану суму грошових коштів та сплатити проценти за їх користуванням у розмірі 6% річних, які при кожній автоматичній пролонгації збільшуються на 0,1%, з максимальною кількістю пролонгацій 30 разів. 07.07.2014 позивач подав до відділення №10 ПАТ «Міський Комерційний Банк» заяву, в якій просив видати 10.07.2014 вклад за вказаним договором шляхом видачі готівки. Однак відповідач в порушення вимог договору вимоги позивача не виконав, мотивуючи свою відмову відсутністю готівкових коштів. З наведених підстав позивач просить стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти за договором банківського вкладу від 10.06.2014 № 2630/11/189137 та нараховані відсотки в загальному розмірі 15245,97 дол. США, та витрати на правову допомогу в розмірі 300,00 грн. В судове засідання позивач не з'явився, 29.09.2014 подав суду заяву в якій просить розглядати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд до відома не поставив. За таких обставин суд у відповідності до ст.ст. 169, 224 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. У зв'язку з тим, що розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.06.2014 між ним та відповідачем укладено договір банківського вкладу №2630/11/189137, відповідно до умов якого він вніс на депозитний рахунок грошові кошти в сумі 15000,00 дол. США строком на 10 днів з можливістю його пролонгації, а банк зобов'язався по закінченню вказаного строку виплатити вказану суму грошових коштів та сплатити проценти за їх користуванням у розмірі 6% річних, які при кожній автоматичній пролонгації збільшуються на 0,1%, з максимальною кількістю пролонгацій 30 разів. Згідно ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Частою другою ст. 1060 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Згідно ч. 1 ст. 1061 ЦК України, банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Пунктом 2.6.3 статті 2 частини 2 договору №2630/11/189137 передбачено право позивача на дострокове розірвання договору та дострокове повернення вкладу. При цьому у разі дострокового розірвання договору за ініціативою вкладника, останній письмово повідомляє банк про свої наміри не пізніше ніж за 5 днів, а банк не раніше ніж на шостий банківський день включно повертає вкладнику суму вкладу. Пунктами 4.3.2, 4.3.3 статті 3 частини 2 договору №2630/11/189137 передбачено обов'язок банку на вимогу вкладника повернути вклад та виплатити нараховані на суму вкладу проценти, виконувати належним чином доручення вкладника, пов'язані рухом грошових коштів на рахунку. Згідно положень ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Водночас стаття 525 ЦКУ закріплює, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. З матеріалів справи вбачається, 07.07.2014 позивач подав до відділення №10 ПАТ «Міський Комерційний Банк» заяву, в якій просив видати 10.07.2014 вклад за договором №2630/11/189137 шляхом видачі готівки. Відповідно до виписки по особовому рахунку позивачки з 10.06.2014 по 18.07.2014 слідує, що відповідач в порушення п. 2.6.3 статті 2, п.п. 4.3.2, 4.3.3 статті 3 частини 2 договору зобов'язання щодо повернення вкладу та виплати нарахованих процентів належним чином не виконав. Згідно вказаної виписки залишок коштів на депозитному рахунку позивача з урахуванням нарахованих відсотків складає 15245,97 дол. США. Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 16 ЦК України, у разі порушення цивільного права, особа має право на його захист шляхом примусового виконання обов'язку в натурі. Таким чином виходячи з викладеного вище, суд знаходить вимоги позивача щодо стягнення з ПАТ «Міський Комерційний Банк» грошових коштів за договором банківського вкладу від 10.06.2014 №2630/11/189137 в сумі 15245,97 дол. США законними та обґрунтованими, у зв'язку з чим приходить до висновку про їх задоволення. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про задоволення позову, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню 1967,98 грн. судового збору. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 300,00 грн., то суд не вбачає підстав для їх задоволення, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження того, що такі витрати ним фактично понесені. На підставі викладеного та

Outcome: approved