Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в якому просив стягнути 58 830 дол. США пені за неналежне виконання фінансових послуг, що витікають з договору № 20/02-2/24, відповідно до ч.5 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів». Позов мотивований тим, що рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25.01.2013 року задоволено позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення коштів депозитного вкладу, відсотків, пені, 3% річних: стягнуто вклад в сумі 26 500 дол. США, відсотки - 6 627 дол. США, пеню - 251,75 дол. США, 3% річних в сумі 41,38 дол. США. Банк частково виконав рішення 30.04.2013 року, а повністю - 27.08.2015 року. Таким чином прострочення виконання зобов'язання складає 74 дні, з 14.06.2015 року по 27.08.2015 року. Посилаючись на норму ч.5 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів», позивач прохає стягнути з відповідача пеню в сумі 58 830 дол. США, з розрахунку 26 500 дол. США х 3 % х 74 дн. В письмових запереченнях на позов, відповідач зазначив, що 30.04.2013 року відповідач на виконання рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25.01.2013 року виплатив позивачу 33 417,88 дол. США. 27.11.2013 року відповідач на виконання рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 24.09.2013 року перерахував на користь позивача 3 047 дол. США пені та 500,95 дол. США трьох відсотків річних. 09.07.2015 року на виконання рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25.01.2013 року на виконання рішення Октябрського районного суду Полтавської області від 04.12.2014 року перерахував на користь позивача 26 844,86 дол. США. При цьому 11.05.2016 року ВС України вказане рішення суду першої інстанції було скасовано, а справу направлено на новий розгляд. Таким чином, банком в повному обсязі виконані свої зобов'язання за договором № 20/02-2/24. Також зазначив, що договором встановлено розмір пені в сумі 0,05% від неповернутої суми вкладу. Таким чином, в зв'язку з договірним врегулюванням суми пені положення ч.5 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів» в такому випадку не застосовуються. Обов'язок за договором щодо нарахування відсотків після закінчення дії вкладу - 10.04.2009 року не передбачено. Позивач пропустив строк позовної давності. В судовому засіданні представники позивача позов підтримали. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 10.04.2008 року між позивачем та відповідачем було укладено договір банківського вкладу «Універсальний» № 20/02-02/24, за умовами якого позивач передав кошти відповідачу в сумі 25 000 дол. США. Після закінчення терміну дії вказаного договору відповідач відмовився повернути позивачці вклад та всі виплати, передбачені умовами депозитного договору, що змусило її звернутись з позовом до суду про стягнення цих коштів. Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25 січня 2013 року позовні вимоги позивача до відповідача про стягнення коштів депозитного вкладу, відсотків, пені, 3% річних від суми боргу задоволені. Стягнуто з відповідача на користь позивача в рахунок повернення депозитного вкладу по договору на вклад «Універсальний» від 10 квітня 2008 року: вклади в сумі 26500 доларів США, відсотки в сумі 6627,75 доларів США, пеню в сумі 251,75 доларів США, 3% річних в сумі 41,38 доларів США, а всього 33417, 88 доларів США. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 23 квітня 2013 року рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25 січня 2013 року - залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 травня 2013 року у відкритті касаційного провадження у справі відмовлено. Банк виконав рішення суду - 30.04.2013 року, про що свідчить копія меморіального ордеру. Такі обставини не заперечуються позивачем. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на норму ч.5 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів», за якою у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. При цьому розмір пені розраховано наступним чином: 58 830 дол. США, з розрахунку 26 500 дол. США х 3 % х 74 дн. (з 14.06.2015 року по 27.08.2015 року). Як пояснив в судовому засіданні представник позивача база нарахування пені - 26 500 дол. США, це сума заборгованості по тілу вкладу. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на те, що заборгованість по тілу вкладу в сумі 26 500 дол. США повністю погашена 30.04.2013 року, підстави для нарахування пені в зв'язку з неповерненням вказаної суми за період з 14.06.2015 року по 27.08.2015 року відсутні. На думку позивача, в розумінні ч.5 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів» словосполучення «не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором» в контексті заборгованості за кредитним договором слід розуміти як непогашення банком всієї суми заборгованості, за всіма складовими, тобто по тілу кредиту та відсотках. Слідуючи такому розумінню закону, позивач вважає, що заборгованість банку, в тому рахунку і по тілу вкладу 26 500 дол. США, не можна вважати погашеною, оскільки банком не виплачено повну суму відсотків за вказаним кредитним договором, що він доводить в межах інших проваджень. Відтак, на всю суму заборгованості, в тому рахунку і по тілу вкладу, слід нараховувати пеню. Така позиція позивача ґрунтується на неправильному розумінні норм законодавства. Суд зазначає, що виплативши 30.04.2013 року позивачу 26 500 дол. США, банк повністю погасив заборгованість по тілу кредиту. Заборгованість банку щодо виплати відсотків (у випадку її наявності) не спростовує факт погашення заборгованості по тілу кредиту. Крім того, предметом цього позову є стягнення пені. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Тобто пеня нараховується виключно на ту частину грошового зобов'язання, яка не була виконана своєчасно. Таким чином нарахування пені на суму тіла кредиту - 26 500 дол. США, після погашення вказаної заборгованості є незаконним. Крім того, суд звертає увагу на правовий висновок ВС України, висловлений у справі між тими ж сторонами про стягнення відсотків за кредитним договором. Так, заочним рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 04.12.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 19.05.2015 року та ухвалою ВСС України від 02.06.2015 року, позов задоволено: стягнуто з відповідача на користь позивача відсотки в сумі 26 844,86 дол. США за договором на вклад «Універсальний» від 10 квітня 2008 року. В наступному постановою ВС України від 11.05.2016 року вказані судові рішення скасовані, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. Проаналізувавши правові норми та умови договору суд дійшов висновку, що відповідно до статті 598 ЦК України зобов'язання банку в розмірі та на умовах, визначених договором банківського вкладу (депозиту), припинилися у строк, установлений цим договором. При цьому суд погоджується з доводами відповідача відносно того, що розмір пені за неналежне виконання договору передбачено самим договором (п.4.1.), а відтак підстави для застосування пені в розмірі, встановленому ч.5 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів», відсутні. Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВС України від 11.03.2015 р у справі № 6-126 цс 14. Враховуючи викладене, суд не знаходить підстав для задоволення позову. Строк позовної давності не підлягає застосуванню, оскільки суд відмовляє в задоволенні позову за безпідставністю.

Outcome: dismissed