Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

Позивач - [PERSON] , звернувся до суду з позовом про стягнення аліментів до Відповідача - [PERSON] посилаючись на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвали 19.09.2018 року, від якого у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Вказує, що сторони не проживають разом, а дитина проживає з 2014 року з позивачем та знаходиться на його утриманні. Також вказує, що відповідач не займається вихованням дитини та не надає матеріальної допомоги на її утримання. На підставі наведеного, просить суд стягувати аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , в розмірі по 2000 грн. щомісяця. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, також зазначив що відповідач з 2014 року виїхала за межі країни, та не приймає участі в утриманні та виховані сина. Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позовних вимог. Відповідач вказала, що її син постійно проживав разом з нею, однак у зв`язку з навчанням з 2018 року почав проживати окремо у м. Чернівці. Також зазначила, що вона постійно надавала сину кошти, тим саме матеріального його забезпечувала. Свідки [PERSON] та [PERSON] будучи допитаними в судовому засіданні вказали, що неповнолітній [PERSON] з 2016 року проживав в с. Тарасівці Чернівецького району Чернівецької області, а також те що відповідач - [PERSON] більше двох років перебуває на заробітках за кордоном та лише іноді поверталася на Україну. Також свідок [PERSON] вказав, що неповнолітній [PERSON] проживаючи в с. Тарасівці Чернівецького району Чернівецької області знаходився на утриманні бабусі. Будучи допитаним в якості свідка [PERSON] , який на час розгляду справи в суді є повнолітнім надав пояснення, що сторони по справі є його батьками, вказав, що з 2018 року до 2021 рік навчався в м. Чернівці, проживав в гуртожитку та на вихідні приїздив до бабусі в с. Тарасівці Чернівецького району Чернівецької області. Також зазначив, що матеріального його забезпечували як батько так і мати тобто сторони по справі, а фактично повертаючись додому він проживав разом із своєю бабусею. Спростував факт його перебування на утриманні безпосередньо позивача по справі, оскільки останній весь час проживав окремо та ствердив що його матеріально забезпечували як матір так і батько. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду та покази свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що вимоги позову є необґрунтовані та такими що не підлягають задоволенню Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвали 19.09.2018 року, що підтверджується рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 19 вересня 2018 року (а.с. 4). Від даного шлюбу у них народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] (а.с. 5). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з вимогами ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виходячи з цього сторони, як батьки дитини, повинні спільно вирішувати питання про фізичний, духовний та моральний розвиток дитини. За ст. 180 СК України, відповідач [PERSON] як батько зобов`язаний утримувати малолітню дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 181 СК України - за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. В п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року, №3 зазначено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. На підставі зазначених норм закону, а також встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд вважає, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами факт перебування [PERSON] на його утриманні як батька, а в свою чергу поясненнями відповідача, допитаних свідків [PERSON] , [PERSON] , а також безпосередньо показами [PERSON] , який являється спільною дитиною сторін та в судовому засіданні заперечував факт безпосереднього проживання та перебування на утриманні свого батька, спростовано відомості на які посилався позивач щодо факту перебування дитини саме на його утриманні. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3 ) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом ст.ст. 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи представлені сторонами докази по справі суд не бере до уваги довідку № 933 від 22.11.2018 року надану виконавчим комітетом Новоселицької міської ради щодо перебування дитини на утриманні батька, оскільки дана обставина була повністю спростована показами свідків та безпосередньо поясненнями самої дитини яка в судовому засіданні допитана як свідок у зв`язку із досягненням на час розгляду справи повноліття. На підставі викладеного, дослідивши надані позивачем документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, про відсутність підстав для стягнення аліментів, у зв`язку з чим в позові необхідно відмовити. На підставі викладеного, відповідно до вимог ст.ст. 180, 181 СК України та

Outcome: dismissed