Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду у грудні 2013 року з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу та пені за договором позики. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 11 травня 2011 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, за умовами якого позикодавець [PERSON] надав відповідачу в борг грошові кошти у сумі 30 000 грн, а відповідач зобов'язувався повернути їх позикодавцеві в строк до 11 листопада 2011 року. Договором передбачено, що за користування позикою [PERSON] повинен сплатити 6% від суми позики щомісячно, починаючи з наступного місяця. З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики сторони уклали договір застави майна, посвідчений нотаріально, відповідно до якого відповідач передав у заставу належний йому автомобіль DAEWOO LANOS TF69Y, 2007 року випуску, д.р.н [NUMBER] У визначений договором строк відповідач коштів не повернув. У листопаді 2011 року відповідач звернувся до позивача з проханням надати йому в борг додатково гроші, позивач погодився та позичив йому необхідну суму на підтвердження чого 11.11.2011 були внесені зміни до договору позики від 11.05.2011. У лютому 2013 відповідач звернувся до позивача додатково позичити йому гроші до раніше отриманої суми, у зв'язку з чим сторонами укладено додаткову угоду до договору позики від 11.05.2013. До цього часу заборгованість відповідачем не погашена. Тому позивач просив стягти з відповідача заборгованість за договором позики у сумі 91 277 грн. та судові витрати. У судовому засіданні позивач збільшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача заборгованість у сумі 130 523 грн, з яких 55 700 грн сума заборгованості за основною позикою, 1671 грн відсотки за користування позикою за період з 24.02.2013 по 11.03.2013 року та пеня за 6 місяців починаючи з 11.03.2013 у сумі 101374 грн. З урахуванням вартості заставного майна у вигляді належного відповідача автомобіля DAEWOO LANOS TF69Y в сумі 31 000 грн загальна сума заборгованості за договором складає 127 745 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача, а також просив стягнути 2500 грн плати за вчинення виконавчого напису нотаріуса. Представник відповідача адвокат [PERSON] у судовому засіданні позов визнав частково, погодившись з розміром заборгованості відповідача перед позивачем за договором позики у загальній сумі 50000 грн. При цьому пояснив, що дійсно відповідач отримав у борг від [PERSON] 11.05.2011 року кошти в сумі 30 000 грн на умовах повернення до 11.11.2011 року та сплатою відсотків за користування коштами у розмірі 6% від суми позики щомісяця. У подальшому позивач коштів у борг від позивача не отримував, а підписані ним додаткові угоди від 11.11.2011 та від 24.02.2013 підписав вимушено через складні фінансові обставини. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносин: 11 травня 2011 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого позикодавець [PERSON] передає позичальнику [PERSON] у власність грошові кошти у сумі 30 000 грн, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів в строк до 11 листопада 2011 року. Позичальник зобов'язується сплачувати позикодавцю проценти за користування грошовими коштами у розмірі 6 відсотків від суми позики (а.с.4). Відповідно до ст. ст. 1046 - 1050 Цивільного кодексу ( далі - ЦК ) України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідач не виконав свої зобов'язання за договором щодо повернення позики до 11 листопада 2011 року, та цього ж дня сторони підписали додаткову угоду, за якою загальний розмір коштів, яку прийняв у позику від [PERSON] відповідач [PERSON] становить 44 900 грн (а.с.5). Позичальник зобов'язувався повернути кошти до 11.10.2012. У вказаний строк боржник позику не повернув і 24.02.2013 року сторони підписали додаткову угоду за якою загальний розмір коштів, які прийняв у позику відповідач [PERSON] склав 55 700 грн (а.с.7). Позичальник зобов'язувався повернути вказану суму коштів до 11 березня 2013 року. Крім того, додатковою угодою сторони погодили відповідальність позичальника за прострочення сплати відсотків у вигляді пені у розмірі 1% від суми позики за кожний день прострочення. Відповідно до ст.10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не приймає до уваги доводів представника відповідача про те, що позичальник [PERSON] фактично не отримував кошти згідно додаткових угод від 11.11.2011 та 24.02.2013, хоча власноручно підписав вказані угоди. Письмових доказів, які б свідчили про безгрошовість укладених сторонами вказаних додаткових угод відповідач відповідно до закону суду не надав та зустрічних вимог про визнання їх недійсними не заявив. Крім того, у матеріалах справи міститься письмова розписка відповідача від 08.08.2012 (а.с.6), у якій він стверджує про визнання суми боргу у розмірі 44 900 грн, яку зобов'язувався повернути позивачу з відсотками до 11.10.2012 року. Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Пунктом 3 укладеного між сторонами договору позики (в редакції від 24.02.2013) передбачено, що за прострочення сплати відсотків позичальник сплачує позикодавцю пеню у розмірі 1 % від суми позики за кожний день прострочення. Відповідач прострочив повернення позики з відсотками з 11.03.2013 по даний час, проте позивач пред'явив вимоги про стягнення пені за період з 11.03.2013 по 11.09.2013 року в сумі 101374 грн, тому з урахуванням положень ст. 11 ЦПК України суд не може самостійно вийти за межі позовних вимог та стягнути більшу суму неустойки. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Як слідує з п.27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», положення ч.3.ст.551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України, які мають іншу правову природу. Заяв про застосування положень ч.3 ст. 551 ЦК України відповідач та його представник до суду не надав, а тому суд не має підстав для зменшення розміру штрафних санкцій через не співмірність з розміром основного зобов'язання, з розміром якого представник відповідача у судовому засіданні також не погодився. Виходячи з розрахунку позивача, який не суперечить умовам укладених сторонам угод та чинному законодавству, заборгованість відповідача [PERSON] за договором позики складає 158 745 грн, з яких 55 700 грн сума заборгованості за основною позикою, 1671 грн відсотки за користування позикою за період з 24.02.2013 по 11.03.2013 року та пеня за період з 11.03.2013 по 11.09.2013 у сумі 101374 грн З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики сторони 11.05.2011 уклали договір застави майна (а.с.37-38), посвідчений нотаріально, відповідно до якого відповідач передав у заставу належний йому автомобіль DAEWOO LANOS TF69Y, 2007 року випуску, д.р.н [NUMBER] Заставна вартість предмету застави визначена сторонами за домовленістю в сумі 30 000 грн. 04.07.2013 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на забезпечений заставою транспортний засіб, що належить відповідачу [PERSON] для задоволення вимог позикодавця [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 115 200 грн станом на 12.06.2011 (а.с.37). На підставі виконавчого напису нотаріуса відкрито виконавче провадження з примусового звернення стягнення на предмет застави для погашення частини заборгованості за договором позики. У ході виконавчого провадження державним виконавцем проведено оцінку предмету застави (а.с.67), відповідно до якої вартість заставного майна складає 31 000 грн. Враховуючи викладене, позивач просить із загальної суми заборгованості за договором позики відрахувати вартість майна, на яке звернуто стягнення за виконавчим написом нотаріуса у розмірі 31 000 грн, тому сума заборгованості за договором позики складає 127 745 грн. Таким чином, оскільки відповідач не виконує свої зобов'язання за договором позики, вимоги позивача про стягнення з нього заборгованості у сумі 127 745 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат за вчинення виконавчого напису нотаріуса в розмірі 2500 грн. Також з відповідача відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню 1305,24 грн. понесених позивачем судових витрат по сплаті судового збору. На підставі викладеного та ст.ст.526, 549, 610, 611, 624, 1046-1050 ЦК України,

Outcome: approved