Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про стягнення з них: 886,95 грн. заборгованості по зарплаті; 32'533,33 грн. заборгованості за час простою; 503,71 грн. заборгованості по оплаті листка непрацездатності; 4'800 грн. заборгованості по доплаті за роботу бухгалтера; 13'453,44 грн. компенсації за роботу у вихідні дні; 6'314,80 грн. заборгованості по оплаті невикористаної відпускних; 23'769,20 грн. заборгованості за надурочний час; 1'567,20 грн. заборгованості за роботу в нічний час. В обґрунтування вказаних вимог зазначає, що 02 липня 2004 року вона подала [PERSON] заяву про прийняття її на роботу завідуючої магазином «Світильники» по вул. Живова, 9 у м. Тернополі і з цього моменту почала працювати. Однак трудовий договір з нею був укладений лише 08 липня 2004 року. Власником цього магазину були [PERSON] та [PERSON] Позивачка вказує, що вона фактично виконувала обов'язки не завідуючою магазином, а виконавчого директора фірми, засновниками якої були відповідачі. За час роботи, а саме з 02 липня 2004 року по 02 серпня 2008 року відповідачами систематично порушувались її трудові права, а саме вони: не виплачували в повному обсязі заробітну плату; не виплатили кошти згідно листка непрацездатності з 04 серпня 2008 року по 02 серпня 2008 року; не здійснювали доплати за роботу бухгалтера; не виплачували компенсацію за роботу у вихідні дні; не компенсовували роботу у надурочний час; не належно здійснювали оплату у нічний час. Окрім цього враховуючи, що з моменту звільнення і до даного часу трудовий договір з нею не розірвано вона фактично знаходиться у вимушеному прогулі з вини відповідачів, а тому, в силу вимог ст. 113 КЗпП України, вони повинні за період 03 серпня 2008 року по даний час здійснити їй виплати за час простою. Також [PERSON] вказує, що після звільнення з нею не проведено кінцевий розрахунок, а саме не покрито її витрати за невикористану відпустку. Усіма цими діями відповідачів завдали їй значної моральної шкоди, котру вона оцінює в 40'000 грн. і просить з них стягнути. Окрім цього позивачка просила зобов'язати [PERSON] терміново зареєструвати в Тернопільському міськрайонному центру зайнятості розірвання трудового договору від 08 липня 2004 року за № 2539, який був укладений з нею та зобов'язати [PERSON] терміново оплатити всі відрахування, здати звіт по персоніфікації в Тернопільське відділення Пенсійного фонду України щодо [PERSON] за період з 2008 року по даний час. 05 вересня 2014 року [PERSON] подала доповнення до позовної заяви в яких збільшила суми заборгованості відповідачів пере нею і просила стягнути з них: 886,95 грн. заборгованості по зарплаті; 38'933,33 грн. заборгованості за час простою; 503,71 грн. заборгованості по оплаті листка непрацездатності; 4'800 грн. заборгованості по доплаті за роботу бухгалтера; 13'453,44 грн. компенсації за роботу у вихідні дні; 7'090,96 грн. заборгованості по оплаті невикористаної відпускних; 23'769,20 грн. заборгованості за надурочний час; 1'567,20 грн. заборгованості за роботу в нічний час. Також просила стягнути 46'000 грн. моральної шкоди. У судовому засіданні позивачка та її представник як первинні так і уточнені вимоги підтримали та просили їх задовольнити з мотивів, викладених у позовній заяві та уточненнях до неї. У судове засідання відповідачі не з'явились, забезпечивши явку свого представника, адвоката [PERSON] котрий проти задоволення позову заперечив, зазначивши, що вважає його безпідставним та необґрунтованим пославшись на доводи, котрі [PERSON] виклала у своїх поясненнях від 03 січня 2015 року. У них відповідачка вказує, що заборгованостей по виплаті заробітної плати та за листами непрацездатності у неї як роботодавця перед [PERSON] немає, те, що трудовий договір не знятий з реєстрації у Центрі зайнятості відбулось не з її вини, заборгованості перед [PERSON] у неї немає, жодних робіт у неробочі дні, надурочний та нічний час позивачка не здійснювала, як і не виконувала обов'язків бухгалтера, про що свідчить відсутність відповідних наказів по підприємству. Також безпідставними є і вимоги про невикористані відпустки, час вимушеного простою та відшкодування моральної шкоди. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши показання свідків та письмові докази у справі, суд прийшов до переконання, що позов слід задовольнити частково з огляду на таке. 02 липня 2004 року позивачка написала на ім'я [PERSON] заяву про прийняття її на роботу на посаду завідуючої магазину «Світильники» за адресою вул. Живова, 9. На цій заяві міститься допис: «Приступила до роботи згідно трудової угоди № 2539 від 08 липня 2004 року. 08 липня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] укладено трудовий договір № 2539 (далі - Трудовий договір). Відповідно до його умов [PERSON] була прийнята на основне місце роботи продавця та завідуючої магазином з повною матеріальною відповідальністю. Згідно п. 2 цього договору до виконання трудових обов'язків їй слід приступити з 08 липня 2004 року. Також пунктами 3,4,5,6 даного договору передбачено, що [PERSON] зобов'язувалась виплачувати позивачці заробітну плату в розмірі 800 грн. на місяць. Час виконання робіт установлюється з 09 до 17 год., обід з 13 год. до 14 год. [PERSON] надаються два вихідні дні в тиждень та щорічну відпустку, тривалістю 24 календарних дні. З вказаних документів вбачається, що сторони Трудового договору, шляхом його підписання, чітко погодили, що до роботи позивачка повинна приступити 08 липня 2004 року, а не 02 липня 2004 року як вона стверджує у позовній заяві. Тому такі її твердження судом визнані неспроможними. [PERSON] була звільнена з роботи згідно наказу про звільнення за прогули № 2 від 02 серпня 2008 року. За період з 01 січня по 01 липня 2008 року розмір заробітної платні позивачки складав 4'800 (800 ? 6 = 4'800) грн. Відповідно до вимог ч. 1 та 3 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Незважаючи на вказані вимоги закону та всупереч умовам Трудового договору де вказано, що заробітна плата виплачується [PERSON] щомісячно у встановленому розмірі, із нарахованих 4'800 грн. позивачці виплачено лише 4'011 грн. Отож не момент звільнення позивачки у роботодавця [PERSON] перед нею існувала заборгованість по невиплаченій заробітній платі, котра складає 789 (4'800 - 4'011 = 789) грн. Ці кошти не відшкодовані [PERSON] до даного часу. Як вбачається з фотокопії листка непрацездатності серії ААУ № 610343 від 04 липня 2008 року, позивачка з 04 липня 2008 року по 31 липня 2008 року перебувала у стаціонарному лікуванні. Кошти згідно даного виконавчого листа в сумі 438,42 грн. були переховані на рахунок СПД ФО [PERSON], що стверджується фотокопією рахунку-підтвердження для отримання фінансування на виплату допомог по соціальному страхування СПД ФО [PERSON] Однак позивачці вони відшкодовані не були. Також [PERSON] не були виплачені 65,28 грн. за цим виконавчим листом. Таким чином, на момент звільнення [PERSON] з роботи, їй від [PERSON] належало 503,71 (438,42 + 65,28 = 503,71) грн. Ці кошти не відшкодовані їй до цього часу. Частиною 1 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Як уже зазначалось вище [PERSON] була звільнена з роботи згідно наказу про звільнення за прогули № 2 від 02 серпня 2008 року. З 03 серпня 2008 року до даного часу з позивачкою не проведено розрахунку та не виплаченої їй 2'069,76 грн. компенсації за невикористану відпустку. Частиною 1 ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В день звільнення позивачка не працювала. Вимоги про проведення кінцевого розрахунку вона надсилала на адресу [PERSON] 15 травня та 15 грудня 2010 року, однак таких розрахунків з нею проведено так і не було. Отож за даних обставин має місце порушення трудових прав позивачки, котрі слід захистити, шляхом стягнення в її користь належних їй від роботодавця на час звільнення сум, а саме: 789 грн. невиплаченої заробітної платні; заборгованість по невиплаті по листу непрацездатності в сумі 503,71 грн.; заборгованість по невиплаті невикористаної щорічної відпустки в сумі 2'069,76 грн. Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. (ч. 1 ст. 2371 КЗпП України) Судом встановлено, що порушенням трудових прав позивачці заподіяно моральну шкоду, котра супроводжувалась моральними стражданнями та погіршенням стану здоров'я, а тому з [PERSON] в її користь слід стягнути 5'000 грн. моральної шкоди. У задоволенні позовних вимоги [PERSON] до [PERSON] слід відмовити, оскільки судом не встановлено трудових відносин між ними. Не підлягають до задоволенні і вимоги [PERSON] про стягнення коштів за виконання робіт в нічний час, за невикористані дні щорічної відпустки, за роботу у вихідні дні, за роботу в понадурочний час та за роботу бухгалтером, оскільки позивачка, в супереч вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України, не довела факту здійснення нею таки робіт. Показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про те, що вони та позивачка таки здійснювали вказані роботи судом відкинуті, оскільки спростовуються умовами Трудового договору та не підтверджують жодним письмовим доказом. Не ґрунтуються на нормах права і вимоги [PERSON] про оплату їй витрат за час простою, оскільки, відповідно до вимог ч. 1 ст. 34 КЗпП України простій - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Наявності такого процесу під час трудових відносинах позивачки та [PERSON] судом не встановлено.

Outcome: partial