Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] суму боргу з урахуванням індексу інфляції - 1680624 грн., та 3% річних - 70954 грн. 05 коп., а всього стягнути 1751578 грн. 05 коп., посилаючись на те, що 02.08.2010 року він передав відповідачу в борг суму еквівалентну 150000 євро в педтвердження чого відповідач власноруч написав розписку, в якій зобов`язався повернути йому борг в три місячний термін, тобто до 02.11.2010 року. Проте, відповідач не виконує свого зобов`язання та не повертає кошти. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20.03.2014 року позов задоволено в повному обсязі. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19.06.2014 року вищезазначене заочне рішення скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку. В подальшому позивачем було збільшено розмір заявлених вимог, та, за останніми вимогами, просив суд, стягнути з відповідача [PERSON] суму боргу з урахуванням індексу інфляції - 5 439 414, 80 грн., та 3% річних - 228 784,95 коп., а всього стягнути 5 668 199,75 коп.. У судовому засіданні представник позивача підтримав позов у повному обсязі і просив суд його задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, висновок судової експертизи, вислухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 02.08.2010 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики на суму еквівалентну 150000 євро, що підтверджується письмовою розпискою. Згідно розписки відповідач зобов`язався повернути суму боргу в три місячний термін, тобто до 02.11.2010 року. В зазначений термін відповідач борг не повернув та ухиляється від виконання зобов`язань. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцнм) у строк та в порядку, що встановлені договором.. Враховуючи те, що сторонами були дотримані усі вимоги норм чинного законодавства щодо укладення договору позики, а факт отримання грошей відповідачем не спростований, суд вважає, що між позивачем та відповідачем був укладений договір позики. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Суд критично ставиться до посилань відповідача на те, що він розписку про отримання грошових коштів не писав, не підписував, гроші в нього не позивач, оскільки дана інформація спростовується висновком судово-почеркознавчої експертизи. Таким чином, оскільки відповідач не повернув позивачу суму боргу, відповідно до ст. 1050 ЦК України, суд вважає можливим стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням індексу інфляції - 5 439 414, 80 грн., та 3% річних - 228 784,95 коп., а всього стягнути 5 668 199,75 коп.. Крім того, з відповідача на користь позивача, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, також підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору у розмірі 3219 грн. Відповідно до ст.. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З наведеного вище, суд вважає позов законним, обгрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Розглянувши справу повно, всебічно, об'єктивно та неупереджено, суд вважає правомірними заявлені позовні вимоги, які є обґрунтованими, тому вважає за можливе їх задовольнити.

Outcome: approved