Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про виключення відомостей про особу, як батька, з актового запису про народження дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що між сторонами по справі було укладено шлюб 03 липня 2010 року. Але, в зв'язку з тим, що сімейне життя не склалося у 2013 році останній переїхав на постійне місце проживання до свого рідного міста Чернівці, а відповідачка залишилася проживати в м. Києві за адресою своєї реєстрації. В 2016 році після телефонного дзвінка відповідачки, за їх спільною заявою сторони розірвали шлюб у Деснянському районному у м. Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану. [INFO] у відповідачки народилася дочка [PERSON], у актовому записі про її народження батьком дитини відповідачка записала позивача, проте жодного відношення до батьківства дитини він не має, а тому, був вимушений звернутися із позовною заявою до суду та просив суд виключити з актового запису № 461 про народження дитини [PERSON], [INFO], складеного 01.04.2017 року Деснянським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві відомості про нього, як батька дитини. У судове засідання позивач не з'явився, на адресу суду надіслав клопотання про розгляд справи у його відсутність, повністю підтримує позовні вимоги, просив їх задовольнити. Суд вважає можливим розглядати справу за відсутності позивача, за наявних у справі матеріалів. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні визнала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Вислухавши пояснення відповідачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачкою 03 липня 2010 року було зареєстровано шлюб Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, про що було складено актовий запис №697 (а.с.9). Спільне сімейне життя між сторонами не склалося, в зв'язку з чим в 2013 році позивач переїхав на постійне проживання до м. Чернівці, а відповідачка, в свою чергу, залишилася проживати за місцем своєї реєстрації - [ADDRESS]. В 2016 році відповідачка [PERSON] зателефонувала позивачу та повідомила про термінову необхідність розлучення з останнім. Оскільки, дітей подружжя не мало, вони за спільною заявою, поданою до Деснянського районного у м. Києві відділу ДРАЦС розірвали шлюб, що підтверджується відповідним свідоцтвом (а.с.10). [INFO] народилася [PERSON], батьками якої, відповідно до свідоцтва про народження є позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] (а.с.12). Згідно ст. 121 СК України, права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Частиною першою статті 122 СК України, визначено, що дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя; походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров'я про народження дружиною дитини. Згідно із ч. 2 ст. 125 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за рішенням суду. Відповідно до ч. 2 ст. 128 Сімейного кодексу України, підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до цивільного процесуального кодексу України. З положень ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України, вбачається, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», роз'яснено, що судам слід ураховувати, що відповідно до ст. 136 СК України, оспорювання батьківства можливе тільки після реєстрації народження дитини і до досягнення нею повноліття, а в разі її смерті не допускається. Оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (ст. 136 СК України), - шляхом пред'явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини, а також жінка, котра народила дитину в шлюбі (ст. 138 СК України), - звернувшись із позовом про виключення із цього запису відомостей про її чоловіка як батька дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини. Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України та ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести та обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Також, згідно ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Абзацом 6 п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є підставними та обґрунтованими, доведеними належними доказами, а тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved