Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, в якому зазначила, що з 13.11.2004 р. між нею та відповідачем було укладено шлюб, від якого вони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. 03.09.2010 р. шлюб з відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач припинив піклуватись про здоров'я, фізичний та духовний розвиток свого неповнолітнього сина і зовсім відмовився від матеріальної підтримки, тому вона подала позов до Броварського міськрайонного суду Київської області про стягнення аліментів з відповідача, який було задоволено та стягнуто з відповідача ? частини всіх видів доходу, але не менше 30 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку. У зв'язку з тим, що відповідач не виконував рішення суду про стягнення аліментів в добровільному порядку, позивач звернулася до виконавчий служби і пред'явила на виконання виконавчий лист, але і після цього відповідач не почав виконувати свій обов'язок по утриманню сина, не дивлячись на те, що їх син має проблеми зі здоров'ям і потребує матеріальної підтримки у зв'язку з тим, що у нього діагностовано дисплазію кульшових суглобів, що підтверджується відповідною випискою із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого. Дане захворювання потребує негайного лікування, якщо цього не зробити це може призвести до дуже негативних наслідків для здоров'я дитини, але у зв'язку з тим, що їй довелося покинути свою домівку та виїхати з окупованої території, позивач знаходиться в складній фінансовій ситуації і не має можливості належним чином провести лікування сина. Нещодавно рідний брат позивача [PERSON], який проживає в Державі Ізраїль запропонував їй провести обстеження і лікування сина в Державі Ізраїль і придбав за власні кошти їй з сином квитки на літак в обидві сторони, але виїхати з сином позивач не може, так як відповідач не надає відповідного дозволу на виїзд дитини за кордон. Просить суд надати дозвіл на виїзд з України до Держави Ізраїль її сину [PERSON], [INFO] без згоди та супроводу батька - [PERSON] в період з 21.05.2017 р. по [INFO] р. В судове засідання позивач не з'явилась, в позовній заяві просила суд розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує, проти ухвалення заочного рішення позивач не заперечує. (а.с.4). Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення в газеті «Урядовий кур'єр» та на офіційному Веб-сайті Сватівського районного суду Луганської області, заяв про розгляд справи без його участі до суду не надійшло (а.с. 44-45). Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши в судовому засіданні надані докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі з 13.11.2004 року, зареєстрований Відділом реєстрації шлюбів та народжень Луганського міського управління юстиції, актовий запис № 945, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № [NUMBER] від 17.02.2015 р., (а.с. 5). 03.09.2010 року шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було розірвано, про що Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного Луганського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис № 418 від 03.09.2010 р. (а.с. 5-7). Від шлюбу сторони мають дитину - [PERSON], [INFO], згідно свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER], виданого 02.08.2006 року відділом реєстрації шлюбів та народжень Луганського міського управління юстиції, актовий запис № 58 (а.с.8). Згідно заочного рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 09.07.2015 р., яким було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] та стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] у розмірі ? частини всіх видів доходу, але не менше 30 % прожиткового мінімуму, встановлено для дитини відповідного віку (а.с.9). Відповідно до довідки № 4530 від 16.02.2016 р., виданої ВДВС Броварського міськрайонного управління юстиції в Київській області позивач [PERSON] не отримувала аліменти від [PERSON] у період з 01.08.2015 р. по 01.02.2016 р. за виконавчим листом № 2/361/1715/2015 від 16.09.2015 р. (а.с. 10). Згідно виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 21.12.2016 р., у [PERSON], [INFO] діагностовано дисплазію кульшових суглобів (а.с. 11). На підтвердження своїх доводів щодо необхідності виїзду за межі України неповнолітнього [PERSON] позивач надала суду копії авіаквитків. З вказаних авіаквитків вбачається, що позивачем було заброньовано квитки на рейс до Тель-Авів (Держава Ізраїль) на 21 травня 2017 року та у зворотньому напрямку на 08 липня 2017 року (а.с. 15). Відповідно до п.2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документу на дитину проводиться на підставі нотаріально посвідченого клопотання батьків. При відсутності згоди одного з батьків на виїзд неповнолітнього громадянина за межі України, може бути надано дозвіл на підставі рішення суду. Як зазначила позивач у своєму позові, відповідач ухиляється від надання нотаріальної згоди на перетин їхньою спільною дитиною державного кордону без його супроводу. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Частина 2 ст. 150 СК України передбачає обов'язок батьків піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ст.6 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 17, 31 визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров'я. Відповідно до ст. 17 Конвенції про права дитини Держави-учасниці визнають важливу роль засобів масової інформації і забезпечують, щоб дитина мала доступ до інформації і матеріалів із різних національних і міжнародних джерел, особливо до таких інформації і матеріалів, які спрямовані на сприяння соціальному, духовному і моральному благополуччю, а також здоровому фізичному і психічному розвитку дитини. Ст.10 Конвенції про права дитини передбачає право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Відповідно до ст. 31 Конвенції про права дитини, Держави-учасниці визнають право дитини на відпочинок і дозвілля, право брати участь в іграх і розважальних заходах, що відповідають її віку, та вільно брати участь у культурному житті та займатися мистецтвом, поважають і заохочують право дитини на всебічну участь у культурному і творчому житті та сприяють наданню їй відповідних і рівних можливостей для культурної і творчої діяльності, дозвілля і відпочинку. Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Необхідно зазначити, що у відповідності до Конвенції про права дитини (ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91 р.), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У відповідності до вимог ст.ст.7, 155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Таким чином, оцінивши в сукупності досліджені в судовому засіданні докази в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що вимоги позивача [PERSON] про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька є обґрунтованими та підлягають задоволенню. При цьому, рішення суду про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за межі України без згоди батька не відноситься до категорії рішень, за якими суд може допустити негайне його виконання, оскільки статтею 367 ЦПК України передбачений вичерпний перелік спорів, за якими суд зобов'язаний допустити негайне виконання судового рішення і до вказаного переліку заявлені позивачем вимоги не входять, а тому вимога позивача про допуск рішення до негайного виконання задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: partial