Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], виконавчого комітету Камянської міської ради, Публічного акціонерного товариства «ДніпроАзот» про визнання права власності за набувальною давністю на будинок № 67 по вулиці Січеславський шлях (колишня назва Дніпропетровська) в м. Камянське Дніпропетровської області, загальною площею 55,7 кв.м., житловою площею 42,4 кв.м., позначений в технічній документації літерою А-1, а-1 прибудова, а1-1 відкр. прибудова, п/д підвал з входом, п/д підвал, ганок, Б-1 літня кухня, б-1 прибудова, б1-1 прибудова, п/д підвал з входом, В-1 вбиральня, Г-1 сарай, №1 огорожа, №9 тротуар, №10 огорожа, №11 огорожа, №2 водопровід, № 3, 4 зливна яма. В обґрунтування позову посилається на те, що за ордером № 264 від 15.11.1990 року Дніпродзержинським обєднанням «Азот» було надано її колишньому чоловіку, [PERSON] у користування житлове приміщення будинок № 67 по вул. Дніпропетровській (зараз Січеславський шлях) в м. Камянське Дніпропетровської області. З 16 квітня 2003 року їх шлюб було розірвано та видано свідоцтво про розірвання шлюбу відділом реєстрації актів громадянського стану Баглійського районного управління юстиції м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, актовий запис № 94. З часу надання права на користування житловим приміщенням, вони всі були вселені до зазначеного будинку. З тих пір постійно проживають в будинку. Вона, [PERSON], є зареєстрованою в будинку з 1990 року, також у будинку зареєстрована її донька, [PERSON], даний факт підтверджується довідкою про склад сімї та печаткою в її паспорті про реєстрацію місця проживання. Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 10 жовтня 2017 року, [PERSON] визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням, будинком № 67 по вулиці Січеславський шлях (колишня Дніпропетровська) в м. Камянське Дніпропетровської області. Будинок № 67 по Січеславському шляху (колишня Дніпропетровська) в м. Камянське Дніпропетровської області на праві власності зареєстрований за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 02.09.1980 р. Рішенням виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради народних депутатів від 23.11.1977 р. № 612 «Про встановлення межі санітарно-захисної зони від діючих виробництв хлорорганічних цехів на Дніпродзержинському виробничому обєднанні «Азот»» була визначена та затверджена межа санітарнозахисної зони від виробництва хлору та підлягають знесенню. До них, зокрема відноситься будинок, що розташований за адресою: м. Камянське, вул. Січеславський шлях (Дніпропетровська), буд. 67. На підставі цього рішення гр. [PERSON] була відселена з будинку за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул. Дніпропетровська, буд. 67. Компенсація згідно рішення міськвиконкому від 12.09.1984 р. № 345 виплачена в повному обсязі. Після їхнього відселення, її колишньому чоловіку, [PERSON] був наданий ордер на будинок та право на проживання з постійною реєстрацією в будинку. В житловому будинку вона проживає понад 10 років, з того часу ніхто з фізичних осіб або з боку держави своїх прав на будинок не заявляв, вона продовжує проживати в будинку, користується ним постійно, утримує, сплачує комунальні послуги, цей будинок є єдиним місцем її проживання. На даний момент права приватної власності на вказаний будинок у неї немає, тобто він знаходиться у власності інших осіб, а отже є чужим нерухомим майном. Просить позов задовольнити. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась. Надала заяву про розгляд справи без її участі та про відсутність заперечень проти проведення заочного розгляду справи. Відповідачі у судове засідання не з'явились. Судом вживалися заходи щодо їх повідомлення про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Відповідно до положень ч.1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність у справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.1 ст. 280 та відповідно до ч.1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. На підставі ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав: Згідно з ордером № 264 від 15.11.1990 року виданого Дніпродзержинським виробничим обєднанням «Азот», [PERSON] було надано у користування житлове приміщення: будинок № 67 по вул. Дніпропетровській (зараз Січеславський шлях) в м. Камянське Дніпропетровської області. 16 квітня 2003 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано та видано свідоцтво про розірвання шлюбу відділом реєстрації актів громадянського стану Баглійського районного управління юстиції м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, актовий запис № 94. Прізвище позивачки після розірвання шлюбу було змінено на Титова. З часу надання права на користування житловим приміщенням, вони всі були вселені до зазначеного будинку. З тих пір постійно проживають в будинку. [PERSON] є зареєстрованою в будинку з 1990 року, також у будинку зареєстрована її донька, [PERSON], що підтверджується довідкою про склад сімї та печаткою в паспорті про реєстрацію місця проживання. Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 10 жовтня 2017 року, [PERSON] визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням, будинком № 67 по вулиці Січеславський шлях (колишня Дніпропетровська) в м. Камянське Дніпропетровської області. Будинок № 67 по Січеславському шляху (колишня Дніпропетровська) в м. Камянське Дніпропетровської області на праві власності зареєстрований за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 02.09.1980 р. Рішенням виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради народних депутатів від 23.11.1977 р. № 612 «Про встановлення межі санітарно-захисної зони від діючих виробництв хлорорганічних цехів на Дніпродзержинському виробничому обєднанні «Азот»» була визначена та затверджена межа санітарнозахисної зони від виробництва хлору та підлягають знесенню. До них, зокрема відноситься будинок, що розташований за адресою: м. Камянське, вул. Січеславський шлях (Дніпропетровська), буд. 67. На підставі цього рішення гр. [PERSON] була відселена з будинку за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул. Дніпропетровська, буд. 67. Компенсація згідно рішення міськвиконкому від 12.09.1984 р. № 345 виплачена в повному обсязі. Після їх відселення, колишньому чоловіку позивачки, [PERSON] був наданий ордер на будинок та право на проживання з постійною реєстрацією в будинку. Правовідносини між сторонами регулюються нормами Цивільного кодексу (далі ЦК) України. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 379\~ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Стаття 380\~ЦК України зазначає, що житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Згідно з ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. У Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344\~ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Враховуючи положення статей 335 і 344\~ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16\~ЦК України, а також частини четвертої ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Виходячи зі змісту частини першої ст. 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову і задовольняє позовні вимоги у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved