Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом (в подальшому уточнений) до [PERSON] про припинення права спільної сумісної власності, визнання права спільної часткової власності, встановлення порядку користування квартирою. Свої позовні вимоги мотивує тим, що сторони є співвласниками квартири [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 29.01.1997р. [NUMBER], виданого органом приватизації Придніпровського райвиконкому у м. Черкаси. Спірна квартира складається з двох кімнат, житловою площею 24,9кв.м., в т.ч. 1 кімната, площею 17,2кв.м. та 2 кімната, площею 7,7кв.м., а також кухні, вбиральні, коридору та лоджії, площею 5,2кв.м. Сторони розірвали шлюб з 17.07.2001р., в якому перебували з 29.12.1972р. На даний час позивач в 2002 році уклав шлюб з [PERSON] Крім того, позивач зазначає, що відповідач має на праві власності інше нерухоме майно, що знаходиться в с. Мельники, Чорнобаївського району, яким користується, володіє і постійно проживає з 2001 року. Позивач постійно проживає у спірній квартирі і, як співвласник обмежений в своїх правах щодо користування, володіння та розпорядження своєю власністю, оскільки частки не виділені і не встановлено порядок користування квартирою. При цьому, відповідач відмовляється від укладення договору щодо здійснення права спільної сумісної власності, зловживає своїм правом співвласника з наміром завдання шкоди позивачу, а саме, - протягом 15 років він не може зареєструвати свою дружину [PERSON] за місцем постійного проживання. Оскільки виділити частки у спільному майні технічно неможливо, то вважає за необхідне позивачу залишити для проживання кімнату, площею 17,2кв.м. з лоджією (проживає з дружиною), а відповідачу - кімнату, площею 7,7кв.м (не проживає в квартирі, має у власності інший будинок), а кухню, коридор вбиральню залишити у спільному користуванні. Таким чином, позивач просить суд, - припинити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на нерухоме майно, а саме, - квартиру [ADDRESS], яка належить їм на праві власності відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 29.01.1997р. [NUMBER], виданого органом приватизації Придніпровського райвиконкому у м. Черкаси; встановити право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на нерухоме майно, а саме, - квартиру [ADDRESS], визначивши за кожним з них по ? частині вказаної квартири; встановити порядок користування вказаною квартирою, виділивши йому кімнату, площею 17,2кв.м. з лоджією, площею 5,2кв.м., відповідачу - кімнату, площею 7,7кв.м., а кухню, коридор та вбиральню залишити у спільному користуванні; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію витрат за відрив від звичайних занять пропорційно від розміру мінімальної зарплати сторони та її представників, що пов»язані з явкою до суду та вирішити питання щодо судових витрат. В судове засідання позивач [PERSON] не з»явився, будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] за довіреністю [PERSON] та [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити. Заперечували проти застосування строків позовної давності. Зазначили, що позивач з дружиною займають кімнату, площею 7.7кв.м., а відповідач - кімнату, площею 17,2кв.м. з лоджією, але вона там не проживає. Тривалий час проживає в будинку, що дістався їй у спадок в м. Мельники, Чорнобаївського району. Вважають, що порушуються права позивача щодо володіння, користування та розпорядження майном, оскільки він не може зареєструвати у квартирі свою дружину. Сторони поділити квартиру не змогли, про що свідчить і рішення суду за 2003 рік. В досудовому порядку сторони не вирішували питання щодо компенсації вартості частки у майні, викупу тощо. Крім того, вважають за необхідне стягнути з відповідача на користь представника [PERSON] 77грн. 67коп. як компенсацію витрат за відрив від звичайних занять пропорційно від розміру мінімальної зарплати сторони та її представників, що пов»язані з явкою до суду. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник адвокат Білий М.М. повністю заперечували проти задоволення уточнених позовних вимог, про що надали письмові заперечення. Крім того, просили задовольнити заяву про застосування строків позовної давності. Зазначили, що речі відповідача маються у квартирі, вона сплачує комунальні послуги; в селі проживає лише у літній період часу; позивач не має переваг для виділення йому кімнати, площею 17,2кв.м., враховуючи, що вони є співвласниками квартири в рівних частинах. До відповідача не звертався позивач щодо викупу частини квартири, чи сплати певного розміру компенсації; оплачувати комунальні послуги позивач почав лише з жовтня 2016р.. Просили повністю відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що уточнені позовні вимоги підлягають до часткового задоволення за таких підстав: встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 29.01.1997р. [NUMBER], виданого органом приватизації Придніпровського райвиконкому у м. Черкаси, сторони є співвласниками (як зазначено - право спільної сумісної власності) квартири [ADDRESS], яка складається з двох кімнат, житловою площею 24,9кв.м., в т.ч. 1 кімната, площею 17,2кв.м. з лоджією, площею 5,2кв.м. та 2 кімната, площею 7,7кв.м., а також кухні, вбиральні, коридору. Дані обставини підтверджуються технічним паспортом, виданим КП ЧООБТІ. Сторони також зареєстровані у спірній квартирі. Рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 31.10.2003р. відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна, тобто вказаної вище квартири з підстав неможливості поділити квартиру в натурі. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] 20 березня 2005 року (актовий запис №314), про що свідчить свідоцтво про шлюб [NUMBER]. Як передбачено ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України. Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59 ЦПК України). Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст. 316ЦК). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст.317ЦК). Як зазначено у статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власність зобов»язує. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ч.1 ЦК України). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328ЦК). Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст.379ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383ЦК та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім»ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 346 ЦК визначені підстави для припинення права власності. Зокрема, право власності може бути припинене й у випадках, встановлених законом. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (стаття 355ЦК). Як передбачено ч.ч.1, 2 ст. 356 ЦК, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи. За положеннями частин 1 та 2 статті 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи. Крім того, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом (ч.ч.1, 2 ст. 369ЦК). Відповідно до ч.1 ст. 357 ЦК, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно (ст. 358ЦК). Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном (ст. 360ЦК). Судом встановлено, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності, про що зазначено у свідоцтві [NUMBER]. Шлюб між ними розірваний 17.07.2001р., що визнається сторонами та підтверджено рішенням від 31.10.2003р. Таким чином, на думку суду, за встановлених обставин справи, позовні вимоги про припинення права спільної сумісної власності на нерухоме майно та встановлення права спільної часткової власності на це ж майно, підлягають до задоволення. При цьому, права чи інтереси як позивача, так і відповідача, які є співвласниками спірного майна, порушені не будуть. Посилання відповідача та його представника на положення ст. 72 СК України та у зв»язку з цим, пропуск позивачем строків позовної давності щодо вимог про припинення права спільної сумісної власності та встановлення права спільної часткової власності щодо нерухомого майна, - є помилковими, оскільки дана норма закону стосується застосування позовної давності до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, дана норма закону регулює інші правовідносини, а не ті, які мають місце за даною цивільною справою із уточненими позивачем позовними вимогами. В даному випадку, сторони є співвласниками квартири, незалежно від факту перебування їх/чи не перебування у шлюбі. Пунктом 14 постанови Пленуму ВС України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Рівень середньої забезпеченості громадян жилою площею в м. Черкаси встановлений постановою виконавчого комітету Черкаської обласної ради народних депутатів та Президії Черкаської обласної ради профспілок від 28.12.1984 року № 396 і становить - 8,5 кв.м на одного члена сім»ї. Що стосується вимог про встановлення порядку користування квартирою, то такі вимоги не можуть бути задоволені, оскільки запропонований позивачем варіант не забезпечить рівні права та інтереси сторін, як співвласників квартири. На думку суду, при відсутності згоди відповідача, будуть значно порушені її права при виділенні їй кімнати, площею 7,7кв.м., а позивачеві кімнати, площею 17,2кв.м. з лоджією, площею 5,2кв.м. Крім того, позивачем не було запропоновано належним чином, не отримано згоду відповідача і, відповідно ними не вирішено питання щодо здійснення виплати грошової або іншої майнової компенсації вартості частки їхнього майна (квартири). Таким чином, з»ясувавши обставини справи та дослідивши наявні докази в межах заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне задовольнити уточнені вимоги частково, а саме, - припинити право спільної сумісної власності сторін на нерухоме майно, а саме, - квартиру [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 29.01.1997р. [NUMBER], виданого органом приватизації Придніпровського райвиконкому у м. Черкаси; встановити право спільної часткової власності позивача та відповідача на вказане нерухоме майно, а саме, - квартиру [ADDRESS], визначивши за кожним з них по ? частині вказаної квартири; в іншій частині позову слід відмовити. Крім того, судом встановлено, що позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору на підставі ст. 5 ч.1 п. 10 ЗУ «Про судовий збір», що підтверджується даними посвідчення серія [NUMBER] від 21.09.1994р. із доповненнями від 19.10.1998р. Таким чином, відповідно до ч.2 ст. 88 ЦПК слід стягнути з [PERSON] в дохід держави судовий збір в розмірі 551грн. 20коп. Оскільки позивачу [PERSON] відмовлено у задоволенні самостійних позовних вимог про встановлення порядку користування житловим приміщенням, то відповідно судові витрати за такі вимоги необхідно компенсувати за рахунок Державного бюджету України, враховуючи положення п.п.13, 35 постанови Пленуму ВССУ №10 від 17.10.2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» та ст. 88 ЦПК України. Статтею 85 частинами 2 та 3 ЦПК передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України, зокрема, відповідною постановою від 27.04.2006р. №590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов»язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави». На думку суду, не підлягають до задоволення вимоги позивача про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] та його представників витрат за відрив від звичайних занять його представників, оскільки відсутні належні та допустимі докази в їх обґрунтування. На підставі викладеного та,

Outcome: partial