Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позов про поділ майна подружжя з [PERSON] Вказаний позов позивачем неодноразово уточнювався та в кінцевому позові вказав, що з 13 жовтня 1990 року він перебуває з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. З 04.07.1992 року позивач зареєстрований у житловому будинку в [ADDRESS], який належав матері позивачки [PERSON], яка померла [INFO]. На даний час шлюбні стосунки з відповідачкою не підтримують, проживають окремо один від одного. Однак, за час шлюбу проживання у даному будинку, на території господарства будинку ними було без будь-яких дозволів та правовстановлюючих документів побудовано господарську споруду та огорожу, тому позивач просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь 1/2 частину вартості будівельних матеріалів, використаних на будівництво господарської будівлі та огорожі, в розмірі 34 259 грн. 50 коп. Крім того, вказав що за час їхнього шлюбу, відповідачкою було покладено у банк грошові кошти, які знаходять на двох депозитних рахунках ПАТ КБ «ПриватБанк»: [NUMBER] від 18.03.2013 року про внесення на депозитний рахунок 28 350 грн.; та [NUMBER] від 19.04.2013 року про внесення на депозитний рахунок 63 680 грн. В зв'язку з цим, просить розділити вказані кошти в рівних долях, виділивши йому у власність ? частину грошових вкладів на суму: 31 840 грн., та 14 175 грн., ? нарахованих відсотків на суму 1424 грн., та 635 грн. Також просить стягнути з відповідачки в його користь витрати на проведення судово-будівельної експертизи в розмірі 3 500 грн., витрати на явку в судове засідання експерта 350 грн., та судовий збір сплачений ним при подачі позову. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав повністю та пояснив, що останні десять років він перебував на заробітках у м. Москва Російської Федерації. Повернувшись додому виявив, що його дружина має іншого чоловіка, тому змушений був виїхати з будинку забравши свої особисті речі. На даний час постійного місця проживання немає, тимчасово проживає у сестри. Згоди на розподіл їхнього спільного подружнього майна як рухомого та і нерухомого відповідачка не давала, доки він не звернувся до суду з позовом. Внаслідок чого рухоме майно ними було розділено в позасудовому порядку, однак згоди щодо виплати йому компенсації за використані будівельні матеріали на господарську споруду та огорожі, відповідачка відмовляється, тому просить суд стягнути з [PERSON] ? частину відшкодування вартості будівельних матеріалів використаних на будівництво господарської споруди та огорожі, та розділити по ? частині двох грошових вкладів із нарахованими відсотками. Представник позивача [PERSON] підтримала свого довірителя та вказала, що задоволення даного позову буде відповідати інтересам обох сторін. Зазначила, що технічної документації із правовстановлюючими документами на господарську будівлю та огорожі не має, позивачка на даний час проживає у житловому будинку в [ADDRESS], де на прилеглій його території знаходиться спірна господарська будівля з огорожею, яка використовується відповідачкою для власних потреб. В свою чергу позивач не проживає за вказаною адресою, тому користуватися господарською будівлею та розділити її в натурі не має змоги. Має право лише на ? частину коштів, які були затрачені сторонами на будівельні матеріали для будівництва господарської будівлі та огорожі, тому просить позов задовольнити в повному об'ємі. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов визнала частково, а саме не заперечує щодо розподілу двох грошових вкладів з нарахованими відсотками у рівних долях. Щодо інших позовних вимог заперечує, при цьому вказує, що будинок в якому вона проживає належав її матері [PERSON], яка померла [INFO]. На території вказаного будинку знаходився хлів, який нею з [PERSON] під час шлюбу у 2002 році був знесений, та на його місці з використанням 1500 шт. червоної цегли, яка залишалася від старого хліва, було самочинно збудовано нову господарську будівлю, який умовно розділений на хлів, погріб, літню кухню та гараж. На компенсацію коштів витрачених на придбання будівельних матеріалів для будівництва спірної будівлі не погоджується. Вважає, що оскільки дозвільних та правовстановлюючих документів на дану будівлю не існує, та в майбутньому вона наміру на їх виготовлення не має, тому не заперечує щодо поділу вказаної будівлі в натурі, тобто щоб позивач розібрав її, та забрав ? частину будівельних матеріалів використаних на будівництво спірного об'єкту, тому просить відмовити у вказані позовній вимозі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні підтримав думку відповідачки, та вказав, що вимога про стягнення ? частини коштів на відшкодування вартості будівельних матеріалів, використаних для будівництва господарської будівлі та огорожі, задоволенню не підлягають, так як суперечать п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11, та правовим позиціям Верховного Суду України, а саме у розумінні ст. 376 ЦК України, в яких вказано що самочинне будівництво поділу не підлягає, а компенсація може бути застосована лише в разі згоди одного із подружжя, тому просить в задоволенні даної вимоги відмовити. Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з'явився, однак про час та день розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини не явки суд не повідомив. Вислухавши сторін у справі, їх представників, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи та докази наявних у ній, суд приходить до наступного. 13 жовтня 1990 року між сторонами було укладено шлюб, який зареєстрований виконавчим комітетом Плужненської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області, актовий запис № 29. Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 26.05.2014 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Від даного шлюбу у них є неповнолітній син [PERSON], [INFO], який проживає з матір'ю. За час шлюбу, відповідачкою [PERSON] укладено договори з ПАТ КБ «ПриватБанк»: [NUMBER] від 18.03.2013 року про внесення на депозитний рахунок 28 350 грн. з терміном дії на 6 місяців, який було пролонговано-продовжено до 12 місяців; [NUMBER] від 19.04.2013 року про внесення на депозитний рахунок 63 680 грн. з терміном дії на 12 місяців. Вказані кошти досі знаходяться у банку, що стверджується повідомленням ПАТ КБ «ПриватБанк» від 03.06.2014 року із зазначенням нарахованих відсотків у період з 28.02.2014 року по 03.06.2014 року, а саме по депозитному рахунку [NUMBER], сума відсотків складає 1269,92 грн., а по депозитному рахунку [NUMBER], сума відсотків складає 2847,27 грн. Відповідно до пунктів 23 та 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) 435-15), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Оскільки дані грошові кошти були внесені на банківські депозитні рахунки під час проживання сторін у шлюбі, що і не заперечується відповідачкою, то суд приходить до висновку, що дані грошові кошти є спільною сумісною власністю подружжя. Проте слід зауважити, що позивачем не в повній мірі враховано інформацію банку щодо нарахування відсотків, а саме ? частини суми відсотків по двох рахункам складають: 1269,92 грн. / 2 = 634,96 грн.; 2847,27 грн. / 2 = 1423,64 грн., а позивачем ставиться вимога у розмірі 635 грн. та 1424 грн., тому вказана вимога підлягає частковому задоволенню. Що стосується іншої позовної вимоги слід вказати наступне. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 14.10.1992р. видане Плужненською сільською радою Ізяславського району. Як вбачається з повідомлення Ізяславської державної нотаріальної контори від 15.07.2014 року, та Хмельницького обласного державного нотаріального архіву від 23.07.2014 року, спадкова справа після смерті [PERSON], яка померла [INFO], не заводилася. Інформацію надано за період 1992 - 2014 роки. Згідно довідок та листів Плужненської сільської ради Ізяславського району від 17.03.2014 року та 15.07.2014 року, в яких вказано, що згідно запису в погосподарській книзі № 10 станом на 1991-1995 роки, в господарстві [ADDRESS] зареєстрована голова сім»ї [PERSON], яка померла [INFO], та на день її смерті проживали та були зареєстровані: дочка [PERSON], 1968 року народження, онука [PERSON], 1992 року народження; зять [PERSON], 1967 року народження, який прибув 04.07.1992 року. [PERSON] проживала у даному будинку постійно з 1944 року. Відповідно до довідки Плужненської сільської ради Ізяславського району від 17.03.2014 року № 490, житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS], побудований в 1970 році, хлів - 1971 році, погріб - 1971 році, та літня кухня - 1980 році. У відповідності до повідомлення КП Ізяславського РБТІ № 172 від 06.05.2014 року інвентарна справа на будинок по [ADDRESS] - відсутня. Як вбачається з довідок Плужненської сільської ради Ізяславського району від 15.09.2014 року № 2/01-353, та від 19.09.2014 року № 1148, документи про виділення земельної ділянки та надання дозволу на будівництво, прийняття в експлуатацію будинковолодіння, яке розташоване в [ADDRESS], в сільській раді відсутній. Станом на 15.09.2014 року земельна ділянка та будинковолодіння згідно запису в погосподарській книзі № 9 за 2011-2015 роки по сільській раді рахується за [PERSON] Крім того за нею рахується земельна ділянка площею 0,31 га., документи на право власності на неї не виготовлялись. У 2002 році після знесення хліва, сторони шляхом розширення площі та заливанням нового фундаменту самочинно побудували на прилеглій території житлового будинку по [ADDRESS], господарську будівлю, яка на даний час не прийнята в експлуатацію. Також ними було збудовано огорожу господарства. Вказані обставини також підтверджуються свідками [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які окремо один від одного суду ствердили, що сторонами під час шлюбу було збудовано господарську будівлю в яку входить сарай, погріб, літня кухня, гараж. Вартість наявних будівельних матеріалів, які використані на будівництві споруди та огорожі, що розташовані по [ADDRESS] Хмельницької області на підставі висновку судової будівельно-технічної експертизи № 6-83-14 від 31.05.2014 року, становить 70 304 грн., а за виключенням 1500 шт. червоної цегли, яка була використана із старого хліва із розрахунку 1500 шт. х 1,19 грн. = 1785 грн., становить 68 519 грн. (70 304 - 1785 = 68 519). Висновок судової будівельно-технічної експертизи № 6-83-14 від 31.05.2014 року, а саме обставини викладені у ньому із відповідним розрахунком, [PERSON] та [PERSON] не оспорюється. Судовий експерт Загурський С.С. в судовому засіданні свій висновок підтримав повністю, та вказав, що фактично обстежувана ним господарська споруда та огорожа в натурі поділу не підлягає, тому що при їх демонтажі значна частина будівельних матеріалів (цегла, цемент, пісок, тощо) буде непридатна у подальшому використані. Таким чином, поділ вказаних об'єктів можливий шляхом сплати одним із подружжя компенсації за вартість будівельних матеріалів використаних на їх будівництво. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Як передбачено ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (ч.ч. 1, 4 ст. 71 СК України). В силу ч.ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 9 постанови від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», суди мають врахувати, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої Ради. За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. При неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з врахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. В свою чергу, Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.п. 6, 27 постанови від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» роз'яснив, що право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів. Розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку). У зв'язку із цим положення частини п'ятої статті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу. Прийняття в експлуатацію таких об'єктів нерухомості має здійснюватися відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у спосіб, визначений Порядком прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року № 91. Отже, до прийняття об'єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об'єкт не виникає. До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва. [PERSON] та [PERSON] визнають ту обставину, що спірна господарська будівля та огорожа побудовані за спільні кошти подружжя та є самочинним будівництвом. Окрім того сторонами визнається також те, що вказану господарську будівлю та огорожу слід розцінювати як будівельні матеріали. Натомість, матеріали справи не містять даних, що господарська будівля завершена будівництвом, відповідає будівельно-технічним і протипожежним нормам, та можуть бути прийняті в експлуатацію. Оскільки спірна господарська будівля та огорожа є самочинною то вони не є об'єктом права власності та не можуть бути предметом поділу. Разом із тим, будівельні матеріали, які використані при будівництві господарської споруди та огорожі є об'єктами цивільних прав, а тому, незважаючи на те, що їх забудова є самочинною, це не виключає визнання за подружжям [PERSON] права на будівельні матеріали та результати будівництва в рівних частках за кожним. Будівельні матеріали, що були використані в процесі будівництва господарської споруди та огорожі, знаходяться на земельній ділянці [PERSON], яка вважається такою, що прийняла спадщину після смерті своєї матері в силу ст. 549 ЦК Української РСР 1963 року, а спільне завершення сторонами будівництва господарської будівлі та оформлення ними спільної власності на новостворене нерухоме майно є неможливим, так як між ними існують постійні сварки та скандали. Вказане також стверджується свідком [PERSON], яка являється донькою сторін. В зв'язку з цим, суд рахує, що відповідачка з врахування коштів наявних на депозитних рахунках спроможна виплатити [PERSON] грошову компенсацію замість його частки у майні. За таких обставин, на думку суду, будівельні матеріали, які використані на господарську будівлю та огорожу слід залишити [PERSON] та присудити з неї на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості його частки у цьому майні. В інший спосіб порушене право позивача не може бути захищене. Також слід зауважити, що посилання представника відповідача на п. 25 Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11, щодо обов'язкової згоди одного із подружжя про сплату компенсації, застосовується у випадку, якщо один із подружжя, який бажає зберегти за собою певне майно, то саме ним необхідно внести кошти на депозитний рахунок суду для іншого подружжя. Судові витрати підлягають розподілу між сторонами у відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК України. Витрати, які поніс [PERSON] на оплату будівельно-технічної експертизи в сумі 3500 грн., та витрати за явку в судове засідання експерта з м. Красилів до м. Ізяслав в сумі 350 грн., що підтверджуються чеками від 28.05.2014 року, 08.09.2014 року, слід стягнути з відповідачки на його користь. Також враховуючи, що позивачем при неодноразових уточненнях позову на день вирішення позову сплачено 828,40 грн. судового збору, а в розрізі задоволення позову 82 333,10 грн., судовий збір з відповідачки на користь позивача слід стягнути в розмірі 823,33 грн. Решту суми судового збору 5,07 грн. з врахуванням думки позивача залишити при справі. На підставі викладеного, та

Outcome: partial