Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивує тим, що у 2014 році [PERSON] під розписку позичив у нього гроші в еквівалентному значенні 1500 доларів США, у розписці відповідач зобовязувався повернути борг до 31 грудня 2014 року, однак, повернув тільки 2000,00 грн. При закінченні строку 31 грудня 2014 року відповідач суму позики не повернув, на неодноразові звернення позичальника не відреагував. Стверджує, що протиправна поведінка відповідача призвела до душевних страждань, поганого самопочуття. Відтак, просив суд стягнути на його користь борг за договором позики із урахуванням встановленого індексу інфляції у сумі 40728,54 грн. та три відсотки річних 649,16 грн., всього 41377,70 грн., 7200,00 грн. моральної шкоди та сплачену суму судового збору. До початку розгляду справи по суті позивач подав заяву від 27.01.2016 року про уточнення позовних вимог, у якій просить стягнути з відповідача на його користь 27892,19 грн., з яких борг за договором позики із урахуванням встановленого індексу інфляції у сумі 14330,00грн., 3% річних від вищевказаної суми в розмірі 322,19 грн., моральна шкода в розмірі 7200,00 грн., оплата юридичних послуг в розмірі 6040,00 грн. Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали заяву про уточнення позовних вимог, просили задовольнити останні у повному обсязі. Представник відповідача, уповноважений договором №АБВК15-12/13 про надання правової допомоги та представництва від 13.12.2015 року, у тому числі з правами, наданими у цивільному процесі визнавати позов повністю або частково, уточнені позовні вимоги визнав частково, а саме, у розмірі 14652,19 грн., з яких 14330,00 грн. боргу за договором позики з урахуванням індексу інфляції та 322,19 грн. 3% річних. Також зазначив про повне відшкодування документально підтвердженого позивачем судового збору. Разом з тим, заперечив проти задоволення вимог про сплату моральної шкоди у звязку з їх недоведеністю, а також просив відмовити у задоволенні позовних вимог про оплату юридичних послуг, оскільки останні не можуть бути складовою частиною позовних вимог, а крім того, позивачем не підтверджено обсяг їх надання, розрахунок вартості наданих послуг тощо. Заслухавши пояснення позивача, його представника та представника відповідача, оцінивши забрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, приходить до наступного висновку. У судовому засіданні із матеріалів справи, виходячи з умов правочину розписки та його юридичної природи встановлено, що між сторонами укладено договір позики у вигляді розписки [PERSON], [INFO], с. Сторожниця, вул. Дружби, 10, про те, що останній позичив від [PERSON], с. В. Копаня, Виноградівського району, вул. Карла Маркса, 8, суму 12000,00 гривень, що є еквівалентом 1500 доларів США і зобовязався повернути до 31.12.2014 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою ст.1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Стаття 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як вбачається із ч.1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частина друга вказаної статті передбачає, що правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). З контекстного аналізу змісту ч. ч. 1, 2 ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням її повернення), так і дати її отримання. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Саме такого правового висновку про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України дійшов Верховний Суд України в постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14. За приписами ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що відповідач взяті на себе зобовязання не виконав, грошові кошти до цього часу не повернув, що не заперечив представник відповідача. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. В силу ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. За приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Окрім того, ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, перевіривши, чи не обмежений представник відповідача, який висловив намір щодо часткового визнання позову, у повноваженнях на вчинення вказаної процесуальної дії, приймає часткове визнання позову представником відповідача, оскільки таке визнання відповідає вимогам чинного законодавства, інтересам сторін по справі, в свою чергу, не суперечить правам та інтересам інших осіб. Враховуючи вищенаведене, позов в частині 14330,00 грн. боргу за договором позики з урахуванням індексу інфляції та 322,19 грн. 3% річних обґрунтований та підлягає до задоволення. Водночас, позовні вимоги про стягнення 7200,00 грн. моральної шкоди позивачем не доведені належними та допустимими доказами, відтак не підлягають до задоволення. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача оплати юридичних послуг в розмірі 6400,00 грн. суд констатує наступне. Позивачем у заяві про уточнення позовних вимог не зазначено правову природу вимоги про оплату юридичних послуг (збитки або судові витрати), не наведено нормативного обґрунтування їх стягнення. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Згідно з п. 3 ст. 79 ЦПК України, до витрат, повязаних з розглядом судової справи належать витрати на правову допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Ст. 59 Конституції України закріплено принцип, згідно з яким кожен має право на правову допомогу. Положеннями ст. 84 ЦПК України передбачено, що витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони. Постановою Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» від 27 квітня 2006 року № 590 затверджено граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом справ, а граничний розмір витрат, повязаних з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення в цивільній справі у випадку, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не повинен перевищувати суму, що обчислюється, виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. Відповідно до вимог вищезазначених норм процесуального закону та роз'яснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року № 10 у п. 48 - витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, а відсутність документального підтвердження на правову допомогу та розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З огляду на викладене, вимога про стягнення з відповідача таких витрат є безпідставною, необґрунтованою і задоволенню не підлягає. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати в розмірі 487,20 грн. підлягають стягненню з відповідача. За приписами ч. 3 ст. 209 та ч. 1 ст. 218 ЦПК України 27 січня 2016 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 01 лютого 2016 року.

Outcome: partial