Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 1989 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], але 02 жовтня 2012 року рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська шлюб розірвано. Під час шлюбу спільно придбали житловий будинок [ADDRESS] за спільні грошові кошти та зареєстровано на ім'я [PERSON]. Просив визнати за ним право власності на ? частину житлового будинку [ADDRESS]. Позивач в судове засідання не з'явився, але надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явилася. При вирішенні питання про поважність її неявки в судове засідання, суд керується наступним. Згідно з ч.3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Відповідно до статті 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на один місяць. З матеріалів справи вбачається, що справа тривалий час не може знайти свого вирішення. Сторони ігнорують виклики в суд, в судове засідання не з'являються, рухом справи не цікавляться, про причини неявки суд не повідомляють та заяв про можливість розгляду справи у їх відсутність до суду не направили. Систематична неявка відповідача у судові засідання без належного обґрунтування поважності їх причин свідчить про неналежне виконання нею процесуальних обов'язків, що є порушенням ч.3 ст.27 ЦПК України. Враховуючи конкретні обставини справи, встановлені ст.157 ЦПК України строки розгляду справи та те, що повторна неявка відповідача без поважних причин згідно ст.169 ЦПК України не тягне відкладення розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Встановлено, що з 01.09.1989 року [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі зареєстрованому Амур-Нижньодніпровським відділом РАЦС дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області. Відповідно до договору купівлі-продажу від 04.08.2000 року [PERSON] придбала житловий будинок, що знаходяться в [ADDRESS]. Відповідно до листа Комунального підприємства Дніпропетровського району «Бюро технічної інвентаризації» була змінена нумерація будинків та присвоєно новий номер будинку [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч.2 ст.60 СК України діє презумпція права спільної сумісної власності подружжя на речі, придбані ним за час шлюбу. Таким чином, вищевказаний будинок є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Будь-яких домовленостей між сторонами судом встановлено не було. Отже, вимоги позивача про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку по [ADDRESS] даного нерухомого майна є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved