Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зміненим під час судового розгляду позовом до відповідачів [PERSON] та Строїнецької сільської ради Новоселицького району про скасування частково реєстрації права власності та визнання частково недійсним державного акта про право власності на земельну ділянку, посилаючись на те, що він є користувачем земельної ділянки, яка розташована по [ADDRESS]. Рішенням Строїнецької сільської ради № 14-02/15 від 25 грудня 2015 року йому був наданий дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,39 га, в тому числі 0,18 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована за вказаною адресою. Відповідач приватизував сусідню земельну ділянку, площею 0,1445 га, яка розташована по [ADDRESS], що посвідчується державним актом на землю серії [NUMBER] від 02 вересня 2008 року. Вважає, що в ході приватизації відповідач самовільно захопив 0,0045 га із земель, які перебували в його користуванні, а тому просив скасувати частково реєстрацію права власності та визнати частково недійсним державний акт серії [NUMBER] від 02 вересня 2008 року про право власності на земельну ділянку, що розташована по [ADDRESS] в частині земельної ділянки площею 0,0045 га. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та пояснив, що незаконно приватизована відповідачем земельна ділянка площею 0,0045 га відображена на схематичному плані ТзОВ «Глобус КО». Крім цього, лінія розмежування земельних ділянок проходить по середині літньої кухні літера «б», яка на його думку не є власністю відповідача, на належить їм на праві спільної часткової власності. В той же час, будь-яких правовстановлюючих документів у позивача на вказану споруду не має. Приватизація відповідачем земельної ділянки не дозволяє йому потрапити сільськогосподарською технікою в город через подвір'я, а тому просив позов задовольнити. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову та пояснив, що відповідач є власником земельної ділянки, житлового будинку та господарських споруд, які розташовані по [ADDRESS]. Приватизація землі проводилось в 2008 році та межа земельних ділянок було погоджена із сусідами, в тому числі із позивачем, хоча будь-яких розмежувальних знаків між земельними ділянками сторін по даний час не має, оскільки земельні ділянки колись були у користуванні однієї особи, так як сторони є близькими родичами. До споруд, які належать на праві власності відповідачу є також прибудова до літньої кухні літера «б», тому посилання позивача, що земельна ділянка під даною спорудою перебуває у його користуванні є безпідставним, тому просив відмовити в задоволенні позову. Свідок [PERSON] показав, що є батьком відповідача. В 1980-х роках у домоволодінні по [ADDRESS] проживала родина [PERSON], а у сусідньому домоволодінні по [ADDRESS] проживала сама сестра [PERSON] - [PERSON] Приблизно у 1986 році [PERSON] погодилась прийняти у своє домоволодіння свого племінника від брата - позивача [PERSON], який там побудувався. Оскільки, [PERSON] не мала де жити після одруження позивача, її брат [PERSON] побудував на своїй земельній ділянці прибудову літера «б» до літньої кухні літера «Б» та вони всі почали там жити, де прожили до смерті. Розмежувальних знаків між земельними ділянками по теперішній час не має. Коли відповідач приватизував земельну ділянку, всі погодили межу в акті, проте в натурі вона фактично не була встановлена. Позивач побудував новий паркан на 2-3 метра на земельній ділянці відповідача, однак оскільки на той час був живий батько позивача [PERSON], який проживав разом із відповідачем, вони не хотіли спровокувати конфлікт та знести паркан. Свідок [PERSON] показав, що працює в Новоселицькому КБТІ та в 2007 році ним був виготовлений технічний паспорт домоволодіння по [ADDRESS], де як прибудова літньої кухні була зазначена споруда літера «б», яка по технічним документам вважається складовою частиною літньої кухні літера «Б», а тому в свідоцтві про право власності вона не вказується окремою спорудою. Свідок [PERSON] показав, що працює в ТОВ «Глобус КО» та в 2017 році на замовлення позивача виготовив ситуаційний план спірних земельних ділянок. Будь-яких розмежувальних знаків між даними ділянками не має, тому визначити дійсну межу не можливо. Межу між ділянками вів зазначив за вказівкою позивача. Свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що спірною земельною ділянкою користується відповідач [PERSON], який є власником літньої кухні з прибудовою у домоволодінні по [ADDRESS], в якому раніше проживав його дід [PERSON]. Суд, вислухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши у сукупності досліджені докази, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних правових підстав. Так, нормами статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.3 ст.16 ЦК України). Земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК, статті 2, 5 Земельного кодексу України; далі - ЗК). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК, статтею 152 ЗК. За змістом ч.1 та 2 ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно із ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником житлового будинку та господарських споруд, які розташовані по [ADDRESS], що посвідчується свідоцтвом про право власності від 20 грудня 2007 року та витягом про реєстрацію № 17262137 від 29 грудня 2007 року. Також відповідач є власником земельної ділянки, площею 0,1445 га, яка розташована за даною адресою, що посвідчується державним актом на землю серії [NUMBER] від 02 вересня 2008 року. Позивач є користувачем сусідньої земельної ділянки, яка розташована по [ADDRESS] та рішенням Строїнецької сільської ради № 14-02/15 від 25 грудня 2015 року йому був наданий дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,39 га, в тому числі 0,18 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована за вказаною адресою. Відповідно до ст. 12 ЗК України (що діяв на час виникнення правовідносин) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу Відповідно до ст. 116 ЗК України (станом на час виникнення правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об»єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно ч. 1 ст. 125 ЗК України (станом на час виникнення правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. [PERSON] у своїй позовній заяві посилається на те, що внаслідок передачі відповідачу [PERSON] у приватну власність спірної земельної ділянки, створено перешкод у здійсненні ним права користування земельною ділянкою та прибудовою до літньої кухні літера «б», яка на його думку належать сторонам на праві спільної часткової власності. Проте, вказані обставини не доведені належними та допустимими доказами, а навпаки зібрані та досліджені по справі докази спростовують позовні вимоги [PERSON]. Так, відповідно до довідки Строїнецької сільської ради позивач [PERSON] згідно даних погосподарських книг за 1995-2017 роки користується земельною ділянкою площею 0,18 га, яка розташована по [ADDRESS]. В той же час, дослідженими судом оригіналами погосподарських книг Строїнецької сільської ради з 1983 року по 1995 рік встановлено, що за домоволодінням [ADDRESS] рахувалось у користуванні земельна ділянка площею 0,16 га, яка з часу реєстрації позивача у домоволодінні була відокремлена на два номери відповідно по 0,10 га та 0,06 га, а після смерті [PERSON] знову об'єднано в один погосподарський номер. Будь-яких інших правовстановлюючих документів про надання позивачу земельної ділянки в користування за вказаної адресою суду не було надано. В той же період часу за домоволодінням [ADDRESS], в якому окрім відповідача [PERSON] проживала його сім'я, рахувалось у користуванні земельна ділянка площею 0,15 га, а з 1984 року - 0,19 га. Приватизована земельна ділянка до цього використовувалась саме відповідачем [PERSON] та членами його сім'ї, який посилається на наявність права власності на нерухоме майно на даній ділянці відповідно до свідоцтва від 20 грудня 2007 року. З довідки Строїнецької сільської ради № 346 від 22 листопада 2017 року вбачається, що сільська рада не володіє інформацією щодо причин розбіжностей площ вказаних земельних ділянок у погосподарських книгах. Слід зазначити, що відповідно до ч. 5 ст. 20 ЗК УРСР 1970 року право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчувалось записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських рад. У абз. 3 п. 5 постанови Верховної Ради УРСР від 18 грудня 1990 року «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР (із змінами, внесеними згідно із законом України від 05 травня 1993 року № 3180-ХІІ) зазначено, що громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановлену порядку прав власності на землю або землекористування. За вказаних обставин, позивачем не доведено порушення його прав щодо земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні відповідно до записів погосподарської книги сільської ради, а площа приватизованої відповідачем земельної ділянки не виходить за межи тієї ділянки, яка перебувала до цього в його користування, тобто в різні часи від 0,15 га до 0,19 га. Посилання представника позивача на те, що дозвіл на виготовлення технічної документації відповідачу був наданий щодо передачі у власність земельної ділянки площею 0,14 га, а фактично передано у власність 0,1445 га, суд вважає безпідставним, оскільки відповідно до порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, визначеного у ст. 118 ЗК України на час виникнення спірних правовідносин, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної сільської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Матеріалами справи встановлено, що на час приватизації земельної ділянки в 2008 році відповідач [PERSON] був власником нерухомого майна по [ADDRESS] та земельна ділянка за даною адресою перебувала у його користуванні. Рішення Строїнецької сільської ради про надання йому у власність земельної ділянки було прийнято на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір приватизованої земельної ділянки, які судом були дослідженні в судовому засіданні. Протоколом погодження меж від 17 січня 2008 року підтверджується, що межи приватизованої земельної ділянки були погоджені із всіма сусідніми власниками (користувачами). Слід зазначити, що відповідно до наявного у земельно-технічній документації протоколу погодження меж земельної ділянки, що передається відповідачу [PERSON] в приватну власність від 17 січня 2008 року, позивачем [PERSON] погоджено межи приватизованої земельної ділянки. При цьому, заперечуючи факт підписання даного протоколу [PERSON] не довів дану обставину належними доказами. Рішенням сільської ради було надано у власність відповідачу земельну ділянку площею 0,1445 га, яка фактично є меншою від площі земельної ділянки, яка перебувала у його користуванні за даними погосподарських книг сільської ради від 0,15 га до 0,19 га. Таким чином, порушень сільською радою вимог чинного законодавства при наданні відповідачу у власність вказаної спірної земельної ділянки судом не встановлено. Визначеним порядком безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами (ст. 118 ЗК) було передбачено, що остаточним рішенням уповноваженого органу на безоплатну приватизацію земельної ділянки є не рішення про надання дозволу на виготовлення технічної документації (яке виноситься на початковому етапі приватизації землі), а є рішення про затвердження такої документації та надання її у власність, що конкретно у даній справі є рішення сесії Строїнецької сільської ради № 5 від 26 березня 2008 року. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що розбіжності площ земельних ділянок у вказаних рішеннях (в межах площі землі, яка перебувала у користування відповідача) не є підставою для визнання недійсним державного акту на землю, оскільки при наданні дозволу на виготовлення технічної документації вказується орієнтовна площа земельної ділянки, яка в послідуючому корегується земельно-технічною документацією, після чого затверджується та визначається конкретна площа земельної ділянки, яка рішенням в порядку ст. 118 ЗК України надається у власність. Також позивачем не доведено те, що прибудова до літньої кухні літера «б» належить йому та відповідачу на праві спільної часткової власності, а навпаки за дослідженим судом технічним паспортом дана прибудова рахується за домоволодінням по [ADDRESS] і за показами свідка [PERSON] охоплюється свідоцтвом про право власності на ім'я відповідача від 20 грудня 2012 року. Твердження позивача про те, що спірну земельну ділянку площею 0,0045 га слід вилучити від відповідача та передати йому у зв'язку із тим, що він потребує у неї для проїзду сільськогосподарською технікою через подвір'я на город, суд вважає необґрунтованим, оскільки таке посилання суперечить положенням про непорушність права власності, закріплених як в Законі, так й в Конвенції. Наявний у справі ситуаційний план спірних земельних ділянок на якому проведено їх розмежування суд не бере до уваги, оскільки судом з'ясовано, що між земельними ділянками не встановлено будь-яких розмежувальних знаків, а умовні призначення виконані в ньому зі слів позивача, а тому даний висновок фактично суперечить дослідженим судом доказам. За таких обставин, суд вважає недоведеними вимоги позивача щодо порушення його прав приватизацією відповідачем спірної земельної ділянки, а тому в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 321, 328, 391 ЦК України, ст.ст. 12, 116, 118, 122, 125, 152 ЗК України, суд

Outcome: dismissed