Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на утримання дитини. В своєму позові позивач зазначив, що згідно виконавчого листа, виданого Глобинським районним судом Полтавської області 08.12.2010 року з нього стягуються аліменти на користь відповідача на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На даний час його сімейний та матеріальний стан змінився. 13.12.2016 року він офіційно одружився та став батьком ще двох дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Крім того, на час ухвалення рішення суду від 08.12.2010 року він мав стабільний дохід, а з 20.12.2013 року і по сьогодні офіційно не працевлаштований, спроби знайти постійну офіційну роботу є безрезультатними. Посилаючись на викладене, позивач просив суд зменшити розмір аліментів, які стягуються за рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 08.12.2010 року на утримання сина [PERSON], [INFO] з 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно до 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, виконавчий лист №2-3918/2010 від 08.12.2010 року визнати таким , що не підлягає виконанню з дня набрання рішенням суду законної чинності. В судове засідання позивач, представник позивача в судове засідання не з'явилися, представник подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності, проти задоволення позову заперечувала в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об'єктивно оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, встановив наступне. Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 15.08.2011 року, яке набрало законної сили, шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] розірвано ( а.с. 6). Відповідно до виконавчого листа, виданого Глобинським районним судом Полтавської області 08.12.2010 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 7). 05.04.2016 року [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], повторно виданим Первомайським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області 13 грудня 2016 року (а.с. 9). Згідно копій свідоцтв про народження, [PERSON] зазначений батьком [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 10,11). Як вбачається з довідки виконавчого комітету Мигіївської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, [PERSON] має наступний склад сім'ї: дружина - [PERSON], син - [PERSON], син - [PERSON] (а.с. 5). Згідно копії трудової книжки серії [NUMBER], останнім записом зазначено звільнення [PERSON] 20.12.2013 року з ТОВ ІПК ВП «Глобинський цукровий завод» в зв'язку із закінченням сезону виробництва. Записи про наступне працевлаштування позивача відсутні (а.с. 12-13). Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Згідно ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.ч.1 ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину визначається судом. Як зазначено в ст. 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. При визначенні розміру аліментів суд має враховувати обставини, зазначені у ст. 182 СК України, зокрема, стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Приймаючи до уваги те, що після винесення рішення суду у позивача змінився сімейний та матеріальний стан, народилося двоє дітей, на даний час офіційно не працевлаштований, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру аліментів до 1/6 частки. Суд при цьому виходив також із засад рівності та справедливості і вважає, що позивач повинен мати рівні можливості для утримання трьох дітей від різних шлюбів. Заперечення відповідача вказаного висновку суду не спростовує. Стосовно вимоги позивача про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню суд зазначає наступне. Згідно ч. 2, ч. 4 ст. 369 ЦПК України суд, який видав виконавчий лист, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, та стягнути на користь боржника безпідставно одержане стягувачем за виконавчим листом у разі, якщо виконавчий лист було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою. Таким чином, вищевказані підстави, з яких виконавчий лист № №2-3918/2010 від 08.12.2010 року слід визнати таким, що не підлягає виконанню відсутні. Крім того, наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до п.5 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» - є закінчення виконавчого провадження, що призведе не до зміни розміру аліментів, які стягують з боржника, а до припинення стягнення аліментів взагалі. Приймаючи до уваги викладене, позов в цій частині до задоволення не підлягає.

Outcome: partial