Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом про визначення місця проживання дитини. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 16.04.2020 відкрито провадження по справі. 16.09.2020 позивач подав до суду уточнення позовних вимог, які прийняти судом. З уточнених позовних вимог вбачається, що [PERSON] протягом 2004 по 2006 роки проживав зі [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Позивач та Відповідач є батьками неповнолітньої дитини, [PERSON] . [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві. 14.01.2020 мати малолітнього [PERSON] надала заяву-відмову від свого сина, що була написана у присутності працівника Служби у справах дітей Броварської міської ради Київської області. Виконавчим комітетом Броварської міської ради Київської області 14.01.2020 були прийняті рішення №36 «Про негайне відібрання малолітнього [PERSON] від його матері» № 37 «Про надання висновку до суду щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] ». [PERSON] з 16 січня 2020 року перебуває на первинному обліку дітей, які залишились без батьківського піклування, дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у Службі у справах дітей Броварської міської ради Київської області. Позивач фактично проживає у Чеській Республіці, мати неповнолітнього відмовилась від дитини та не виявляє наміру та бажання піклуватись за дитиною, виходячи з найвищих інтересів дитини, яка на даний час є ще неповнолітньою та потребує піклування батьків, позивач просить суд визначити місця проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з його батьком - [PERSON] , [INFO] . Представник позивача-адвокат Марченко В.А. в судових засіданнях позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи. 05.10.2020 до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та представника позивача, просять суд задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з`явилась, 06.08.2020 до суду надійшла заява від відповідачці [PERSON] відповідно до якої зазначено, що позовні вимоги визнає та не заперечує, щоб її син [PERSON] , [INFO] проживав разом з [PERSON] , який є батьком дитини. Представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області в судові засідання не з`явився, 09.06.2020 до суду надійшли пояснення від представника третьої особи відповідно до яких зазначили, що просять розглядати справу за відсутності представника третьої особи з урахуванням висновку органу опіки та піклування від 02.06.2020 №04-22/343, щодо доцільності визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно із ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов до такого. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. З 2004 по 2006 роки [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу . [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітньої дитини, [PERSON] . [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №763. 14.01.2020 [PERSON] надала заяву-відмову від свого сина малолітнього [PERSON] , що була написана у присутності працівника Служби у справах дітей Броварської міської ради Київської області. Виконавчим комітетом Броварської міської ради Київської області 14.01.2020 були прийняті рішення №36 «Про негайне відібрання малолітнього [PERSON] від його матері» № 37 «Про надання висновку до суду щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] ». З 16.01.2020 [PERSON] перебуває на первинному обліку дітей, які залишились без батьківського піклування, дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у Службі у справах дітей Броварської міської ради Київської області. Також, судом установлено та не заперечувалось сторонами, що батько дитини [PERSON] , проживає у Чехії та перебуває на тимчасовому консульському обліку в Посольстві України в Чехії з 10.06.2019, що підтверджується листом від 12.02.2020 Посольства України в Чеській Республіці . Відповідно до Висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини від 02.06.2020 №04-22/343, судом встановлено, що Орган опіки та піклування Броварської міської ради Київської області вважає за доцільним визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . Обставин, які б давали підстави сумніватись у такому висновку - судом не встановлені. Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції). Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Стаття 160 СК України, передбачає, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно із статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - СЄПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. У рішенні СЄПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, однак, не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права за статтею 8 Конвенції. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№2), § 90, Ignaccolo-Zenide, § 94, обидва цитовані вище Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 року, І Manic, наведене вище, § 102, з подальшими посиланнями на нього). На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, беручи до уваги визнання позову відповідачем [PERSON] , суд вважає за доцільне визначити проживання [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, ухвалюючи рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат між сторонами. У відповідності до ч. 1 ст.142 Цивільного процесуального кодексу України - у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку з зазначеним вище, суд присуджує стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 420,40грн, та повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме 420,40грн.

Outcome: approved