Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] з ним, мотивуючи тим, що після розірвання шлюбу з відповідачкою в жовтні 2014 року вони з сином проживають у його батьків за адресою: м. Дунаївці вул.Фрунзе,39, де він зареєструвався. Оскільки відповідачка та старший син залишились проживати в [INFO], а молодший син [PERSON] проживає з ним, але зареєстрований за попереднім місцем проживання має намір зареєструвати його за новою адресою та визначити у судовому порядку місце проживання сина з ним. Крім того, вважає, що відповідачка не має можливості створити належні умови для виховання та розвитку дитини, часто працює за ненормованим графіком і син самостійно вирішив проживати саме з ним, тому просить в задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідачка [PERSON] з позовом не погодилась і пояснила, що з позивачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 1996 року. Від шлюбу народилось двоє дітей: син [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO]. Всією сімєю вони проживали в будинку по вулиці Пролетарська,9. Однак у грудні 2013 року відносини погіршились, позивач пішов з сімї, а діти залишились проживати з нею. Старший син навчається в м. Камянець-Подільському, а молодшого позивач в червні 2014 року забрав до себе і з того часу він проживає з батьком, котрий своїми діями спонукає сина відмовитись проживати з нею, хоча вона постійно цікавиться навчанням і вихованням сина, хотіла і хоче, щоб сімя була разом у будинку, де вони до цього проживали. При цьому позивач навмисно подав позов до суду маючи намір в подальшому виселити її з будинку, котрий оформлений на його імя згідно договору дарування. В звязку з тим, що позивач ставить питання про встановлення місця проживання сина [PERSON] з ним, вона звернулась до суду з аналогічним зустрічним позовом та вимогою про відібрання дитини. Представник органу опіки та піклування Дунаєвецької міської ради вважає за доцільне дослухатись до думки дитини і вирішувати спір в її інтересах. Представники у службах у справах дітей Дунаєвецької райдержадміністрації пояснили, що відповідачка за первісним позовом та позивачка за зустрічним позовом зверталась до них із спірного питання, однак предметом розгляду на засіданні дане питання не було. Працівниками служби у справах дітей проводились обстеження житлових умов обох батьків і встановлено, що в обох створені всі належні умови для належного розвитку та виховання дитини, але відсутні обставини, які давали б підстави визначити місце проживання з батьком. Розглянувши наявні по справі докази, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON]І слід відмовити, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення. Судом встановлено, що сторони з 1996 року перебували у зареєстрованому шлюбі від якого мають двоє дітей 1997 року та [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про народження. Рішенням Дунаєвецького райсуду Хмельницької області від 09.09.2014 року шлюб між сторонами було розірвано. Згідно відомостей реєстраційної служби позивач до 10 лютого 2015 року був зареєстрований в [INFO], а на даний час зареєстрований [INFO], в будинку батьків. Відповідачка проживає та зареєстрована [INFO], за цією ж адресою значиться син [PERSON] [INFO], що підтверджується довідкою КП «ЖЕО» Дунаєвецької міської ради. На даний час малолітній син [PERSON] проживає з батьком за місцем його реєстрації. Як пояснили у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] їм відома дана ситуація, оскільки спілкувались з дитиною, котрий проживає з батьком, однак мати постійно цікавиться його навчанням, відвідує шкільні збори. На їх думку у дитини відсутні будь які агресивні чи негативні оцінки матері, а за психологічними тестами він висловлює думку про спільне сімейне проживання його, брата та батьків. Відповідно до частини 1 та 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання тому із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Виходячи з положень ст. 141 СК України, мати та батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, а розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Згідно Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (принцип 6), проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю. Як видно з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні відповідачка за первісним позовом, а позивачка за зустрічним позовом постійно спілкується з сином, незважаючи на принципову позицію батька офіційно узаконити проживання сина не у власному будинку, а у будинку своїх батьків, де ще є один член сімї, хоча умови для проживання дитини визнано належними. Натомість мати дитини не позбавлена права проживати в будинку позивача згідно закону, також створює умови для розвитку дитини, там проживає старший син, котрий хоча навчається в учбовому закладі, однак часто буває вдома, бажає, щоб брат проживав з матірю, підтримує її позовні вимоги за зустрічним позовом, про що заявив у судовому засіданні. Відповідачка має постійне місце роботи, є здоровою, працездатною, отримує зарплату та виключно позитивно характеризується, тому у позивача відсутні переваги для більш кращого забезпечення інтересів дитини. Аналізуючи позицію малолітнього сина [PERSON], суд вважає за доцільне відмітити, що проживання з батьком накладає певне формування його думки, але разом з тим його позиція не є категоричною, тому суд не вбачає будь-яких обставин, котрі б перешкоджали проживати йому разом із матірю. Не може бути визнано суттєвим те, що позивачем надані докази понесених ним витрат на забезпечення сина шкільним приладдям іншими предметами побуту тощо, оскільки у разі проживання його з матірю, ці потреби були б також задоволені, тому сумніву у суду не викликають і не можуть розцінюватись як прояв особливої уваги та турботи, а є перш за все батьківським обовязком. При цьому слід зазначити, що усі міжнародно-правові акти щодо прав дитини будуються за принципом першочергового врахування інтересів дитини про що вказано у ч. 1 ст. 3 Конвенції прав дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною 27 лютого 1991 року та наголошено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Оскільки під час розгляду даного спору не встановлено жодних обставин при наявності яких малолітнього сина сторін неможливо передати для проживання разом з матірю, що таке проживання буде суперечити його інтересам, тому ці вимоги позивача є безпідставними. Суд зазначає, що при вирішення питання про відібрання дитини у позові може бути відмовлено лише тоді, коли відповідач доведе, що той з ким проживала дитина, жорстоко поводився з нею, схиляв її до вживання наркотиків, тощо. Хоча у батька і створено належні умови для проживання сина, він займається його вихованням, забезпечує всім необхідним, однак інші члени сімї, а саме мати та брат наполягають на проживанні [PERSON] з ними, крім того суд вбачає в подальшому можливе реальне порушення житлових прав дитини шляхом відчуження будинку, який належить тільки позивачу, про що він сам надав докази. Посилання позивача ( відповідача) про те, що позивачкою за зустрічним позовом не доведено протиправної поведінки відповідача за зустрічним позовом щодо дитини не узгоджується з наведеними вище обставинами, тому суд не може взяти їх до уваги. Таким чином, виходячи з викладеного суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними і тому відмовляє у їх задоволенні і визнає зустрічні позовні вимоги як обґрунтовані, які задовольняє.

Outcome: dismissed