Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що з 01 грудня 2020 року його було звільнено наказом №211-к від 01 грудня 2020 року за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України. В день звільнення з [PERSON] не було здійснено розрахунок при звільненні. На час звільнення відповідач не сплатив позивачеві належні при звільненні суми у розмірі 68495,66 грн, які позивач просить стягнути на його користь без утримання податків та обов`язкових зборів та допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача середньомісячного заробітку у сумі 14405,98 грн. Позивач, зазначає, що його середньоденний заробіток на день звільнення становив 670,05 грн, а тому за 112 робочих днів затримки розрахунку при звільненні за період з дня звільнення по день подання позовної заяви (включно) відповідач повинен сплатити йому середній заробіток у сумі 75045,60 грн. Враховуючи наведене, позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 грудня 2021 року по день ухвалення рішення суду без утримання податків та обов`язкових зборів. Ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 18 травня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін, призначено судове засідання з розгляду справи на 28 липня 2021 року (а.с. 19). Від відповідача на адресу суду 03 червня 2021 року надійшов відзив на позов з доданими до нього доказами про підтвердження направлення його копії та доданих нього документів позивачу, тому суд вважає необхідним та доцільним прийняти відзив державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» до розгляду в межах цієї цивільної справи. Згідно з наданим відзивом відповідач зазначає, що позивач був звільнений наказом по підприємству №211-к від 01 грудня 2020 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за ст. 38 Кодексу законів про працю України. Станом на 24 травня 2021 року сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 43906,06 грн. Джерелами виплати заробітної плати працівникам державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» є кошти державного бюджету та кошти від реалізації вугільної продукції. Заборгованість позивача може бути погашена тільки за рахунок коштів від реалізації вугільної продукції. У зв`язку з відсутністю у підприємства грошових коштів на виплату заробітної плати та введенням простою на підприємстві з грудня 2019 року, несплатою в повному обсязі з підприємством за поставлену вугільну продукцію з боку покупців, державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» не мало можливості розрахуватись з позивачем у строки визначені ст. 116 Кодексу законів про працю України. Тому, відповідач посилаючись на правовий висновок, викладений у постанові Великої палати Верховного суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, та заявляючи про не співмірність середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з сумою заборгованістю перед позивачем, оскільки така заборгованість виникла з причин, які не залежать від підприємства, відповідач просить суд зменшити розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні на п`ятдесят відсотків. Окрім того, у відзиві відповідач зазначає, що позивачем не доведено наявності понесених моральних страждань та причин їх виникнення. Відповідач просив суд справу розглянути без участі представника державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» (а.с. 22-23). Від відповідача не надходило клопотань про розгляд справи у поряду загального позовного провадження. Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, передбачених ч. ч. 5, 7 ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, від сторін не надходило. Суд, відповідно до ч. 5 ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, дослідивши які вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач у період часу з 10 грудня 1990 року працював на державному підприємстві «Шахтоуправління «Південнодонбаске №1», та був звільнений 30 листопада 2020 року наказом №211-к від 01 грудня 2020 року за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України, що підтверджується трудовою книжкою серії [NUMBER] від 15 липня 1981 року (а.с. 8-9). Відповідно до листів державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» №964 від 22 квітня 2021 року та №1423 від 27 травня 2021 року [PERSON] дійсно працював на державному підприємстві «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» з 10 грудня 1990 року. Згідно з наказом №211-к від 01 грудня 2020 року позивача було звільнено за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію на підставі ст. 38 КЗпП України. Нараховані грошові кошти на момент звільнення позивача склали 68495,66 грн. Сума до сплати за листопад 2020 року складає 55039,01 грн, яка була частково сплачена: - 11390,17 грн перераховано згідно з платіжним дорученням №70 від 18 грудня 2020 року (а.с. 11, 30); Також на день звільнення відповідач не сплатив належну при звільненні заробітну плату за жовтень 2020 року у сумі 257,22 грн. Станом на 24 травня 2021 року невиплачена позивачу сума заборгованості становить 43906,06 грн (55039,01 грн - 11390,17 грн + 257,22 грн). Середньоденна заробітна плата позивача на час звільнення склала 670,05 грн (а.с. 10, 29). Згідно з актами про початок цілозмінних простоїв по ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» від 08 грудня 2019 року, 02 січня 2020 року, від 03 лютого 2020 року, від 19 березня 2020 року та акту про продовження цілозмінних простоїв від 02 квітня 2020 року, від 25 червня 2020 року, від 01 липня 2020 року, від 19жовтня 2020 року через відсутність розрахунків збоку ДП «Даржвуглепостач» та «ПАТ «Центренерго» за відвантажену вугільну продукцію відповідач не має змоги сплатити заробітну плату. З 19 березня 2020 року ПрАТ ДТЕК «ПЕМ-ЕНЕРГОВУГІЛЛЯ» припинило постачання електроенергії відповідачу через заборгованість за спожиту електроенергію, у зв`язку з чим були розпочаті цілозмінні простої підприємства (а.с. 25-28). Так, в судовому засіданні встановлено, не оспорюється сторонами та відповідно до ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України не підлягає доказуванню, що [PERSON] дійсно працював на державному підприємстві «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» та був звільнений з підприємства 30 листопада 2020 року наказом №211-к від 01 грудня 2020 року на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України. В день звільнення з останнім не було проведено повного розрахунку всіх належних йому сум. Середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 670,05 грн, оскільки кожна зі сторін посилається на зазначені обставини як в досліджених письмових доказах, так і в наданих суду позові та відзиві на позов. Крім того, з відзиву відповідача вбачається, станом на 24 травня 2021 року заборгованість перед позивачем становить 43906,06 грн. Згідно зі статтею 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як вбачається з наданих до суду листів відповідача №964 від 22 квітня 2021 року та №1423 від 27 травня 2021 року та платіжного доручення №70 від 18 грудня 2020 року заробітна плата, яка належала до сплати позивачу за листопад 2020 року у сумі 55039,01 грн була частково сплачена 18 грудня 2020 року у сумі 11 390,17 грн, про що позивачу станом на день подачі позову було відомо, що вбачається зі змісту позовної заяви та доданих до неї доказів. З наведеного вбачається, що провадження у справі у частині стягнення 11 390,17 грн підлягає закриттю у зв`язку із відсутністю предмету спору. Станом на 24 травня 2021 року невиплачена позивачу сума заборгованості становить 43906,06 грн (55039,01 грн - 11390,17 грн + 257,22 грн (заробітна плата за жовтень 2020 року), яка підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON] . Суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача середньомісячного заробітку у сумі 14405,98 грн на підставі п.2 ч.1 ст. 430 Цивільного процесуального кодексу України. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. Згідно статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 рудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При визначенні середньої заробітної плати слід керуватися вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями) (далі - Порядок). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. З п. 2 вказаного Порядку вбачається, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що середньоденний заробіток [PERSON] на день звільнення становить 670,05 грн, що підтверджується листом державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» №1423 від 27 травня 2021 року, не оспорюється сторонами та не підлягає доказуванню. Згідно з п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Таким чином, під час проведення розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки розрахунку при звільненні з використанням даних про середній заробіток позивача. Позивачем визначено час затримки розрахунку у зв`язку із звільненням з роботи - за період з 01 грудня 2020 року до дня ухвалення рішення у справі - 28 липня 2021 року (включно), яку належить стягнути з відповідача. Так, розмір компенсації середнього заробітку за вказаний період, коли позивачу з вини відповідача не було здійснено розрахунок при звільненні, де кількість робочих днів - становить 163 дні (у грудні 2020 року - 22 р.д., у січні 2021 року - 19 р.д., у лютому 2021 року - 20 р.д., у березні 2021 року - 22 р.д., у квітні 2021 року - 22 р.д., у травні 2021 року - 18 р.д., у червні 2021 року - 20 р.д., у липні 2021 року - 20 р.д.), складає 109218,15 грн (163 робочих дні х 670,05 грн). Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву зазначає, що підприємством дійсно не було вчасно виплачено належних позивачеві сум у день звільнення, але вина підприємства у такій бездіяльності відсутня, оскільки на підприємстві було введено простій через припинення постачання електроенергії, а також наявність численних боргів перед підприємством через несплату за поставлене вугілля. Однак, суд критично ставиться до вищезазначених посилань відповідача, оскільки [PERSON] виконував покладені на нього трудові зобов`язання, а державне підприємство «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» не виконало свої зобов`язання перед звільненим працівником, а відсутність у підприємства грошових коштів не може бути підставою для невиплати працівникові заробітної плати та/або сум належних при звільнені. Окрім того, відповідач у відзиві на позов не визначає, які саме заходи були вжиті підприємством для здійснення щонайшвидшої виплати звільненому працівникові належних йому сум та узгодження з останнім можливого часу/графіку проведення такої виплати. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої палати Верховного суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц. Більш того, суд вважає необхідним зауважити, що на час звільнення [PERSON] сума нарахованої та несплаченої відповідачем заробітної плати складала 68495,66 грн, що підтверджується листом відповідача №1423 від 27 травня 2021 року, яка була сплачена підприємством частково, тому стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 грудня 2020 року по 28 липня 2021 року у розмірі 69000,00 грн буде в повній мірі дотримано балансу та принципу співмірності між розміром невиплаченої при звільненні заробітної плати та стягуваної з підприємства компенсації. Враховуючи, що при здійсненні розрахунку заробітної плати та середньоденної заробітної плати [PERSON] та як наслідок при розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні останнього, враховувались грошові виплати заробітної плати позивача до утримання з них податків та обов`язкових зборів, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні вимог позову в частині стягнення заробітної плати та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні без утримання податків та обов`язкових зборів. Вирішуючи питання щодо розподілу між сторонами судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно з ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави. З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позовної вимоги зі стягнення заборгованості із заробітної плати [PERSON] у сумі 43906,06 грн у повному обсязі, а останній відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір пропорційно розміру задоволеної позовної вимоги у сумі 582,03 грн (43906,06 грн х 908,00 грн / 68495,66 грн) на виконання вимог ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з наданої до суду квитанції №0.0.2119822474.1 від 12 травня 2021 року позивачем було сплачено судовий збір за подання до суду даного позову у сумі 908,00 грн. Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 69000,00 грн, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на сплату судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам у сумі 573,64 грн (69000,00 грн х 908,00 грн / 109218,15 грн). Щодо стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1500,00 грн, суд зазначає наступне. На підтвердження понесення зазначених судових витрат позивачем надано суду: ордер від 12 травня 2021 року серії АР №1046760, договір про надання правничої допомоги від 28 квітня 2021 року та опис орієнтовного розрахунку витрат на правову допомогу у сумі 1500,00 грн (а.с. 12-16). Але позивачем не надано суду доказів фактичного понесення ним зазначених витрат у сумі 1500,00 грн., зокрема платіжного документу про оплату правничої допомоги, акту надання послуг за вказаним договором тощо. З огляду на викладене, у суду відсутні підстави для стягнення з відповідача судових витрат позивача на правничу допомогу у сумі 1500,00 грн через не доведення їх понесення. Оскільки, відповідно до вимог статті 279 Цивільного процесуального кодексу України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, тому, відповідно до вимог частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі викладеного,

Outcome: partial