Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-12 00:00:00

Позивач[PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання належним покупцем та власником нерухомого майна до відповідача [PERSON] Позовні вимоги мотивує тим, що 23.09.2000 року був укладений договір купівлі-продажу житлової квартири №3 в будинку №47 по вул. 3.Космодем'янської в м. Чернівці. Стверджує, що купівля даного житла була здійснена на його кошти. Однак, оскільки у визначений з продавцем період оформлення згаданого договору позивач перебував на стаціонарному лікуванні, то попросив свого сина з'явитись до нотаріуса, та поставити свій підпис в договорі купівлі-продажу, що останній і зробив. Позивач стверджує, що після даної процедури оформлення син, через певний час виїхав за кордон, а під час своїх нетривалих повернень в Україну жодного дня не проживав у даній квартирі. Також відповідач не намагався зареєструватись у ній, не претендував на неї, не проявляв жодної ініціативи щодо її покращення, оскільки знав, що дана квартира є виключно власністю позивача за усною угодою між сторонами. На вимоги позивача від 20.04.2006 року та від 11.04.2013 року його син без зайвих заперечень оформляв нотаріально посвідчені довіреності на ім'я позивача з правом продажу зазначеної квартири. Зазначає, що з часу придбання і по сьогоднішній день у вказаній спірній квартирі проживав лише позивач, він здійснював покращення квартири (ремонт, удосконалення, добудови), оплачував необхідні витрати пов'язані з її утриманням та доглядом. Однак, що на початку березня 2015 року відповідач, відвідуючи позивача забрав довіреність на розпорядження кватирою під приводом того, нібито йому щось потрібно, і в подальшому заявив, що вважає себе самого власником придбаного позивачем житла, та скасував довіреність. Таким чином, позивач стверджує, що на початку березня 2015 року він дізнався, що відповідач заперечує проти його фактичного права власності на квартиру [ADDRESS]. Цю дату позивач вважає початком перебігу терміну позовної давності щодо захисту свого права власності. Також позивач вказує, що вже звертався до суду з позовом про визнання його права власності на дану квартиру за набувальною давністю та 18.12.2015 року Шевченківським районним судом м.Чернівці, за результатами розгляду згаданого позову, прийнято рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог позивача. Таким чином, позивач вважає, що 23.09.2000 року ним було фактично придбано і особисто оплачено купівлю житлової квартири №3 по вулиці З.Космодем'янської і місті Чернівці, та вже більше 15 років він особисто постійно проживає у вказаній квартирі, оплачує комунальні послуги, та понад 15 років здійснює поточний та капітальний ремонт даної квартири, що можуть підтвердити в судовому засіданні відповідні свідки. На основі викладеного, просить суд визнати право приватної власності на квартиру [ADDRESS] за ним, [PERSON]. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та додатково пояснив, що у нього на праві власності була квартира [ADDRESS]. Там він проживав з 1977 року. З часом він вирішив її продати та купити квартиру поменше, внаслідок чого вказану квартиру продав та придбав квартиру по вул.Руській в м.Чернівці. Згодом позивач вирішив подати і цю квартиру та придбати ще меншу. Знайшов квартиру, з приводу якої виник спір (по вул. З.Космодем'янської), зустрівся з продавцем [PERSON], який був його знайомим, однак на придбання цієї квартири йому не вистачало коштів. Тоді він дав [PERSON] аванс у розмірі 2700 доларів США, хоча квартира коштувала 3100 доларів США. Також вказав, що у той період квартиру на вул.Руській він ще не продав, тоді ж він захворів, а тому попросив сина підписати нотаріальний договір купівлі-продажу. Після цього, через кілька місяців позивач віддав [PERSON] решту коштів в сумі 400 доларів США і той віддав позивачу договір купівлі-продажу на руки. У спірній квартирі позивач прописався десь через 4 роки. Його осин тоді виїхав у Іспанію і там проживав до 2014 року, у 2014 році він повернувся в Україну без будь-яких грошових коштів. Також позивач ствердив, що син приїжджав у 2006 році та він попросив сина зробити йому доручення на квартиру, на що син погодився. А також у 2013 році син приїхав знову та знову виготовив доручення на квартиру на ім'я позивач. Згодом позивач викликав свого онука, якому 25 років та хотів на нього переписати квартиру, однак відповідач забрав у онука доручення на квартиру та скасував його. Також ствердив, що увесь цей час переробляв квартиру, ремонтував її. Також позивач вказав, що на даний момент квартира коштує 175000 грн., однак позивач ствердив, що сам договір купівлі-продажу ним не оскаржувався. Також визнав той факт, що весь цей час на себе цю квартиру не переоформляв. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вказав, що спірну квартиру №3 в будинку №47 по вул. 3.Космодем'янської в м. Чернівці придбав він особисто за кошти, які йому дала мати, а також батько з тіткою. У 2001 році він поїхав у Іспанію, у 2006 році повернувся та дав батьку доручення з правом продажу, домовившись з батьком по можливості продати дану квартиру, оскільки відповідачу були потрібні кошти. У листопаді 2012 року відповідач повернувся в Україну та в квітні 2013 року дав батьку ще одне доручення на продаж, оскільки у самого відповідача не було часу займатися пошуком покупців та здійснювати продаж квартири, так як він знову виїжджав за межі України. Згодом відповідач повернувся та у нотаріуса випадково дізнався, що йде переоформлення квартири на внука позивача. Тоді відповідач пішов до внука позивача та забрав доручення, яке в подальшому анулював. Також в судовому засіданні відповідач вказав, що позивач проживав у спірній квартирі приблизно з 2004 року, у позивача у власності були й інші квартири. Продавець [PERSON] був хорошим знайомим його батька (позивача), а у нього з батьком на той час були нормальні відносини, він йому довіряв, а тому і надавав останньому доручення на розпорядження спірною квартирою. Також ствердив, що заплатив [PERSON] ту суму, яка зазначена у договорі, а що там були за розрахунки у продавця з позивачем йому не відомо. Просить відмовити в задоволенні позову. Відповідач також надав суду письмові заперечення на позов, з яких вбачається, що позовні вимоги він не визнає та просить відмовити в їх задоволенні по суті. А тому відповідач подав до суду письмову заяву в якій зауважує, що позивач пропустив строк позовної давності при зверненні з даним позовом до суду. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що знайомий з [PERSON] (позивачем) близько 17-ти років. Вони з позивачем є хорошими знайомими. У [PERSON] на праві власності перебувала квартира по вул.З.Космодемянської в м.Чернівці, яку він хотів продати. Якось в розмові позивач йому сказав, що хоче придбати цю квартиру. Кошти за квартиру йому передавав позивач, однак при оформленні договору купівлі продажу в нотаріальній конторі був присутній син позивача (відповідач) особисто. Позивач спочатку особисто сплатив свідку 2700 доларів США, потім доплатив 500 доларів США, що разом склало 3200 доларів США. Також свідок вказав, що йому не відомо чиї кошти були сплачені за цю квартиру. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказав, що десь на початку весни 2000 року відповідач підробляв у його знайомого по ремонту машин ([PERSON]І.). Батько відповідача (позивач) лежав на той час у госпіталі. Також свідок чув, як позивач казав своєму сину, що потрібно піти до нотаріуса оформити квартиру, бо її перехоплять. Свідок так зрозумів, що позивач просив сина піти до нотаріуса та від його імені поставити підпис. Заслухавши пояснення сторін, пояснення свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 18.12.2015 року (а.с.12-16), залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 11.02.2016 року (а.с.17-18) в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на житло, а саме квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.06.2016 року рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 18.12.2015 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 11.02.2016 року залишено без змін. Разом з тим, з ухвали Апеляційного суду Чернівецької області від 11.02.2016 року (а.с.17-18) вбачається, що судом встановлено, що 23 вересня 2000 року був укладений договір купівлі-продажу квартири №3 в будинку №47 по вул. 3.Космодем'янської в м. Чернівці, відповідно до якого [PERSON], [PERSON] продали, а відповідач [PERSON] купив зазначену квартиру. Також судом встановлено, що позивач [PERSON] зареєструвався у спірній квартирі 28.10.2005 року, про що свідчить довідка КЖРЕП №5 від 05.03.2015 року за №363. 20 квітня 2006 року та 11 квітня 2013 року відповідач надавав позивачу довіреності на продаж спірної квартири. Зазначені обставини також підтверджуються дослідженими судом копіями договору купівлі-продажу квартири та вказаних доручень. Відповідно до вимог ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відносно цих вимог закону суд враховує те, що оскільки рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 18.12.2015 року та ухвала Апеляційного суду Чернівецької області від 11.02.2016 року набрали законної сили, то обставини, встановлені зазначеними судовими рішеннями, не доказуються при розгляді даної справи. Отже, судом встановлено, що позивачу [PERSON] було достеменно відомо про власника спірної квартири. А саме, позивачу було достеменно відомо, що спірна квартира належить на праві власності його сину [PERSON], тобто вона має власника, який від неї не відмовлявся. Проживаючи в спірній квартирі позивач знав про те, що квартира належить на праві власності його сину і повинен був усвідомлювати, що займає спірне приміщення тимчасово, поки не заперечує його син. А також відповідач діяв як власник квартири і у відповідності до чинного на час посвідчення нотаріальних довіреностей законодавства, уповноважуючи позивача [PERSON] діяти від його імені та в його інтересах. Щодо посилань позивача на те, що з часу придбання і по день звернення з позовом до суду покращення майна здійснював тільки позивач, то на думку суду, це не має юридичного значення стосовно заявлених позовних вимог. Більше того, позивач є особою, яка користується власністю відповідача і за своє проживання повинен належним чином доглядати за місцем, де він проживає, а також оплачувати необхідні платежі та витрати. Суд вважає, що дана обставина ніяк не може бути підставою для позбавлення відповідача права власності на спірну квартиру. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Так, відповідно до 11\~ЦК України\~цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до вимог статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. При цьому, як ствердив в судовому засіданні сам позивач, весь цей час, з вересня 2000 року він не намагався переоформити на себе цю квартиру. Таким чином, судом також встановлено що договір купівлі-продажу спірної квартири від 23.09.2000 року ніким не оскаржувався та, відповідно, є дійсним та чинним. На підставі викладеного, судом встановлено, що власником квартири №3 в будинку №47 по вул. 3.Космодем'янської в м. Чернівці є відповідач [PERSON] Зазначена квартира належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 23.09.2000 року, який ніким не оспорений і є дійсним. Зазначені факти в судовому засіданні не заперечували сам позивач і його представник. Той факт, що відповідач є власником зазначеної квартири, свідчить і неодноразове надання ним довіреностей на право вчиняти дії від його імені позивачем. Зазначене, на думку суду, також свідчить про те, що позивач визнавав право власності відповідача на спірну квартиру. Відповідно до ч.2 ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з частинами 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. При цьому, покази свідків [PERSON] та [PERSON], на думку суду, не спростовують вищенаведеної судом мотивації стосовно відмови в задоволенні позовних вимог. За наведених обставин, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання належним покупцем та власником нерухомого майна слід відмовити у звязку з безпідставністю заявлених позовних вимог.

Outcome: dismissed