Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» та вказує, що 24 лютого 2016 між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу №004115 з додатками. Згідно додатку №3 до договору фінансового лізингу № 004115 від 24.02.2016 року, відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу міні трактор Kioti EX 40 CCR. Повіривши переконанням представника відповідача [PERSON], за вказівкою останнього, позивачем був здійснений платіж в сумі 15000,00 грн. на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Еталон». 03 березня 2016 року він звернувся з письмовою заявою про розірвання Договору у зв'язку з несправедливими умовами укладеного договору та вимогою повернути сплачені ним кошти в сумі 15 000, 00 грн.. 21 березня 2016 року за № 385 ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» дали відповідь, що договір є розірваним, та відмовили йому у поверненні сплачених коштів в сумі 15 000, 00 грн.. Вважає, що вказаний договір фінансового лізингу № 004115 від 24.02.2016 року є недійсним, укладений з порушенням норм Законів України «Про захист прав споживачів», «Про фінансовий лізинг», Цивільного кодексу України. Положення договору не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі, містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживачу, і є несправедливими, порушують вимоги чинного законодавства. Крім матеріальної шкоди, неправомірними діями ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у наступному. У зв'язку з невиконанням відповідачем умов договору та не повернення сплачених коштів в сумі 15 000,00 грн., позивач доклав значних зусиль для відновлення свого порушеного права, через що отримав переживання та душевні страждання. Моральну шкоду оцінює у 6 000,00 гривень. А також просить стягнути з відповідача 1 000,00 гривень витрат за правову допомогу. Посилаючись на норми ст.18, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», просив стягнути з ТОВ Лізингова компанія «Еталон» на його користь сплачені грошові кошти за договором фінансового лізингу №004115 від 24.02.2016 у розмірі 15 000,00 гривень, завдану моральну шкоду у розмірі 6 000,00 гривень та судові витрати по справі. Під час судового розгляду справи позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позові. Просить позов задовольнити у повному обсязі. Згідно поданого заперечення, представник відповідача [PERSON], вважає позов безпідставним та необґрунтованим, та таким, що має на меті ввести в оману суд. Крім того зазначає, що ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» здійснює свою діяльність згідно норм Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України і іншого законодавства щодо надання фінансового лізинг. Договір відповідає діючому законодавству України, тому при вирішенні спорів між сторонами повинні також застосовуватися положення Договору №004115 та додатків до нього, які є невід'ємними його частинами. Безпідставними є посилання позивача на норми Закону України «Про захист прав споживачів», «Про фінансовий лізинг» та Цивільного кодексу України. Позовні вимоги в частині моральної шкоди представник відповідача вважає необґрунтованими та безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Заслухавши пояснення позивача, вивчивши доводи заперечення, дослідивши та оцінивши докази, суд приходить до наступного. Встановлено, що 24 лютого 2016 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та [PERSON] укладено договір фінансового лізингу № 004115 з додатками №1, №2 та №3 до нього, предметом якого є міні трактор Kioti EX 40 CCR вартістю 150 000 грн. 3 березня 2016 року [PERSON] звернувся до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» із заявою та просив розірвати договір №004115 від 24.02.2016 року та повернути сплачені ним кошти у розмірі 15000,00 гривень. ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» повідомило [PERSON], що сплачені кошти, а саме Комісія за організацію не підлягають поверненню, якщо договір розривається в односторонньому порядку. На підставі заяви Договір №004115 від 24.02.2016 року вважається розірваним з 21.03.2016 року згідно ст.12 п.12.12 Договору та п.3 ст.7 та ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг». Згідно із ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За частиною другою ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Відповідно до п. п. 4.3.5, 4.3.6 укладеного між сторонами договору, лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір за умови невиконання лізингоодержувачем умов цього договору, при цьому лізингодавець не зобов'язаний завчасно повідомляти лізиногоодержувача про розірвання цього договору, а також у випадку неможливості здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу, який визначив лізингоодержувач, по причинам, які не залежать від лізингодавця. У такому випадку лізиногодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п. 12.1 цього договору. Пунктом 12.12 договору передбачено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання у розмірі 20 % від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається. За умовами договору предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця таких платежів: комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування предмета лізингу. Проаналізувавши зміст договору, колегія суддів встановила, що за невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду - штраф за дострокове розірвання у розмірі 20 % від сплаченої суми авансових платежів та всю суму сплаченої комісії за організацію даного договору лізингоодержувачу (п. 12.12 договору). Як вбачається зі змісту ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Таким чином, дослідивши обставини справи, суд приходить до висновку про те, що оспорюваний договір фінансового лізингу містить несправедливі умови, зокрема, відповідно до п. п. 8.2.1, 8.2 договору перший лізинговий платіж складається, у тому числі, із комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладанням цього договору (комісія за організацію), розмір якої за договором № 004115 фінансового лізингу від 24 лютого 2016 року склав 15 000 грн.. Вказаний пункт договору порушує принцип добросовісності, оскільки комісійна винагорода лізингодавця у розмірі 10 % за організацію договору відповідно до змісту ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не є лізинговим платежем, а фактично є платою за виготовлення тексту договору, є завищеною та не співмірною з виконаною роботою. Тобто такий платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу, та не відповідає вищенаведеним положенням вказаного Закону. Окрім цього, розділом 12 спірного договору фінансового лізингу встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем. Пунктами 12.1 - 12.12 договору стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, можливості одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Споживач же у даному випадку позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 08 червня 2016 року у справі№ 6-330цс16. У зв'язку з наведеним, суд вважає вимоги позивача законними та обґрунтованими, доведеними та підтвердженими належними доказами в ході судового розгляду обставини про те, що договір фінансового лізингу від 24 лютого 2016 року містить істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін, причому в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг» та положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, і одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Суд також враховує, що оскаржуваний договір укладений без дотримання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, що тягне за собою визнання такого договору недійсним. У задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу йому відмовити, оскільки суду не надано доказів заподіяння діями відповідача моральної шкоди позивачу, а також не надано доказів про отримання ним правової допомоги, та сплати коштів за таке надання. Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Матеріали справи містять квитанцію № 10 від 23.05.2016р. про сплату [PERSON] 1102,4 грн. судового збору за подачу позову. Оскільки судом задоволено частину позову, то з відповідача слід стягнути в користь позивача пропорційно до тієї частини задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial