Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «Пласт» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати належних працівникові при звільненні сум за період з 29 жовтня 2018 року по 02 жовтня 2019 року в розмірі 179 640 грн. 70 коп. та відшкодування моральної шкоди у сумі 10 000 грн. В обґрунтування вимог позивач вказав, що він з 17 лютого 2014 року по 30.09.2017 року працював у ПАТ «Пласт» на посаді головного енергетика, з якої звільнений по закінченню строкового трудового договору на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України. При звільненні підприємство не виплатило йому належну заробітну плату. Заочним рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 27 грудня 2018 року у справі № 554/7990/18 його позов до ПрАТ «Пласт» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди задоволено частково та стягнуто із відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 119 641 грн. 87 коп., середній заробіток за весь час затримки виплати належних працівником при звільненні сум у сумі 178 925 грн. 40 коп. та моральну шкоду у сумі 1 000 грн., а всього 299 566 грн. 66 коп. Вищевказане рішення було виконано повністю лише 02 жовтня 2019 року за платіжним дорученням № 3471, а тому постановою від 09 жовтня 2019 року державний виконавець закінчив виконавче провадження ВП № 58643711 відкрите 19 березня 2019 року з приводу примусового виконання цього рішення. Таким чином, повний розрахунок по заборгованості по заробітній платі здійснений лише 02 жовтня 2019 року. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку та виконання рішення суду є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, середній заробіток за весь час затримки виплати йому заробітної плати слід рахувати з 29 жовтня 2018 року по 02 жовтня 2019 року по день повного розрахунку. Згідно проведеного ним розрахунку, розмір середнього заробітку за весь час затримки виплати йому заробітної плати при звільненні становить 179 640 грн. 70 коп. (251 робочий день х 715 грн. 70 коп. середньоденної заробітної плати). У зв`язку із порушенням його прав, йому заподіяно моральної шкоди, завданої діями або бездіяльність посадових осіб відповідача, що визнані судом незаконними, яка покладається на відповідача. Моральна шкода полягає у моральних стражданнях, пов`язаних із позбавленням його зарплатні, вкрай необхідних для життя грошових коштів. Внаслідок стресу він втратив нормальні життєві зв`язки, які вимагали і вимагають для цього додаткових зусиль для організації життя, забезпечення родини усім необхідним для продовження нормальної життєдіяльності. Моральну шкоду оцінює в 10 000 грн. З цих підстав, звернувся до суду з позовом. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 31 серпня 2020 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 09 вересня 2020 року було відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Від відповідача ПАТ «Пласт» надійшов відзив на позов, в якому останній проти позову заперечує, оскільки із позовної заяви та доданих до неї додатків неможливо визначити фактичний період затримки, яка вказана в тексті заяви та доданого до неї розрахунку, оскільки до заяви не додано документів, які б підтверджували факт фактичного розрахунку з ним боржника із заборгованості по заробітній платі по раніше винесеному судовому рішенню Октябрського районного суду м.Полтави від 27.12.2018 року № 554/7990/18. Позивачем не надано суду виписку із банку з рахунку [PERSON] щодо фактичного надходження коштів на його рахунок. Факт посилання на постанови державного виконавця не є доказом по справі у розумінні ч.1 ст. 95 ЦПК України. Як вбачається із тексту позовної заяви та відповідного розрахунку, період затримки визначено з 01.10.2018 року (кількість робочих днів у жовтні 2018 року вказана 22 робочих дні) по 01.10.2020 року, що сумарно становить 251 робочий день, в той час як відповідно до посилання на рішення суду від 27.12.2018 року у справі № 554/7990/18, період затримки його виконання починається із 29 жовтня 2018 року по 02 жовтня 2019 року, виходячи з чого сума середнього заробітку за весь час затримки належних [PERSON] при звільненні сум визначена не вірно. Також вказано на некоректність доводів позивача щодо його неодноразових прохань та вимог, а також вимог державного виконавця в добровільному порядку виконати рішення суду, оскільки все майно на день прийняття рішення судом було арештоване. Юридично безпідставним є також посилання позивача на ст. 236 КЗпП України на обов`язковість виплати несвоєчасно виплаченої заробітної плати. Доказів спричинення моральної шкоди та її розміру позивачем не надано. Також відповідач посилався на застосування норм ст. 233 КЗпП України до даних правовідносин, а саме тримісячного строку позовної давності, та вважає дату, коли позивач дізнався про порушення свого права 02 жовтня 2019 року, а тому посилання на постанову державного виконавця ВПВР УВС ГТУЮ у Полтавській області від 19.09.2019 про закінчення виконавчого провадження не є поважною причиною пропуску встановленого тримісячного строку на звернення з позовом. У задоволенні позову прохав відмовити повністю. Позивач надіслав до суду відповідь на відзив, в якій вказано, що розрахунок середнього заробітку проведений на підставі довідки ПрАТ «Пласт» № 527 від 22.12.2017 року щодо розміру середньоденної заробітної плати, яка складає 715, 70 грн. та моменту, коли Октябрським районним судом м.Полтави було винесено рішення про стягнення заборгованості по заробітній платі та фактичного виконання рішення суду. Посилання відповідача на неналежність в якості доказу постанови державного виконавця від 09.10.2019 року є безпідставним, оскільки ним визначено момент фактичного виконання рішення суду саме 02.10.2020 року. За змістом ч.2 ст. 233 КЗпП України можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмеження будь-яким строком звернуться до суду з позовом про стягнення заробітної плати, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством. Таким чином, оскільки безспірним є той факт, що відповідач порушив вимоги ст. 116 КЗпП України, ПрАТ «Пласт» здійснило з ним повний розрахунок 02.10.2019 року, вважає твердження відповідача щодо безпідставності та протиправності стягнення з нього середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у зв`язку із пропуском тримісячного строку звернення до суду такими, що не відповідають вимогам закону та висновкам Верховного Суду викладеними у постанові № 552/3404/17 від 25.07.2018 року. Вважає позовні вимоги законними і обґрунтованими. У судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не з`явилися, останній надіслав до суду заяву, в якій прохав розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити (а.с.54). Представник відповідача у судове засідання повторно не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив (а.с.46). Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 17.02.2014 року по 30.09.2017 року [PERSON] працював на посаді головного архітектора в Приватному акціонерному товаристві «Пласт» та був звільнений за ч.2 ст.36 КЗпП України по закінченню строкового трудового договору, що підтверджується копією наказу № 52-к від 29.09.2017 року про звільнення [PERSON] (а.с.21). Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст.117 КЗпП Українив разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені вст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості сум, належних при звільненні, роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Крім того, слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012. Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 27 грудня 2018 року стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Пласт» на користь [PERSON] грошові кошти у сумі 299 566 грн. 66 коп., які складаються із заборгованості по заробітній платі в розмірі 119 641 грн. 87 коп., середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні за період з 01.10.2017 по 28.09.2018 року у розмірі 178 925 грн. 40 коп. та моральної шкоди у сумі 1000 грн. (а.с.10-14). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як слідує із Платіжного доручення № 3471 від 02 жовтня 2019 року [PERSON] перерахована стягнута заробітна плата з ПАТ «Пласт» на суму 299 566 грн. 66 коп. (а.с.55). Згідно постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 58643711 від 09.10.2019 року щодо виконання рішення Октябрського районного суду м.Полтави № 554/7990/18 від 09.10.2019 року про стягнення з ПАТ «Пласт» на користь [PERSON] заборгованості, заборгованість стягнуто з боржника у повному обсязі та перераховано стягувачу платіжним дорученням № 3471 від 02.10.2019 (а.с.18). Судом встановлено, що до суду звернувся звільнений підприємством [PERSON] з позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за весь час затримки належних йому сум по день фактичного розрахунку, право на яку передбачене ч.1 ст.117 КЗпП України. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Відповідно до п.5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Суд, вирішуючи вимогу про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року. Так, відповідно до ст.1 Порядку обчислення середньої заробітної плати цей порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Відповідно до ст.2 абзац 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до ст.5 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до вищевказаних положень суд визначає розмір середньої заробітної плати позивача за період затримки розрахунку з 30.12.2018 року по 02.10.2019 року. Середня заробітна плата [PERSON] за останні два місяці складає 15 387 грн. 50 коп., середньоденна заробітна плата складає 715 грн. 70 коп., згідно наданої довідки позивачем (а.с.20). Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. За таких обставин, середній заробіток за весь час затримки виплати належних працівникові при звільненні сум за період з 30.12.2018 року по 02.10.2019 року (189 робочих дня х 715 грн. 70 коп. середньоденної заробітної плати) становить 135 267 грн. 30 коп. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з того, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про стягнення заробітної плати не відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України обмежуються строком при зверненні до суду. Так, відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Крім того, на підставі статті 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року N 2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції). Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. До відповідного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16. Аналогічний правовий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 750/5365/18. Стосовно застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку із статтями117,237-1 КЗпП України за статтею 47 КЗпП України в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей116,117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум,фактично з ним розрахувався. До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 січня 2018 року у справі № 446/509/16-ц та у постанові від 09 квітня 2020 року у справі №295/4116/18. Судом встановлено, що повний розрахунок по заробітній платі з позивачем було проведено 02 жовтня 2019 року. Перебіг строку звернення до суду за вирішенням спору про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в даному випадку почався з 03 жовтня 2019 року (з наступного дня після виплати заборгованості із заробітної плати) та сплив через три місяці - 03 січня 2020 року. З даним позовом [PERSON] звернувся до суду у 27 серпня 2020 року, тобто із пропуском строку, визначеного статтею 233 КЗпП України. Посилання [PERSON] у відповіді на відзив на застосування до спірних правовідносин правових висновків Верховного Суду викладених у постанові № 552/3404/17 від 25.07.2018 року є необґрунтованими, оскільки у вказаному рішенні предметом спору була заробітна плата (за час вимушеного прогулу), а не середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Враховуючи викладене, з ПрАТ «Пласт» не підлягають стягненню на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки виплат належних працівникові при звільненні сум, а відтак не підлягає стягненню і моральна шкода. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується вимогами ст.141 ЦПК України та приходить до висновку про покладення судових витрат на позивача.

Outcome: dismissed