Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «АЗОТ» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в якому просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.12 2018 по 04.07.2019 в сумі 28 325,75 грн., з розрахунку 195,35 грн. (середньоденний заробіток) * 145 (кількість робочих днів у вказаний період). В обґрунтування позову зазначив, що він працював на ПАТ «Азот», а при звільненні 18.04.2017 року, відповідно до наказу, відповідач не виплатив належну йому заробітну плату. 12 лютого 2019 року рішенням суду позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «Азот» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, задоволено частково, та стягнуто з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за лютий-квітень 2017 року, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.04.2017 року по 30.11.2018 року. 05 липня 2019 року відповідач здійснив погашення заборгованості, відповідно до виписки з карткового рахунку № [NUMBER] . Враховуючи вищевикладене позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.12.2018 по 04.07.2019 року в сумі 28 325,75 грн. Ухвалою суду від 20 вересня 2019 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено судове засіданні з розгляду даної справи по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив, до суду надала письмову заяву в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просив провести судовий розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача в судове засідання також не з`явився, причину неявки суду не повідомив, проте надав суду відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позову обґрунтовуючи це тим, що заборгованість по заробітній платі утворилася у зв`язку з тим, що діяльність відповідача було поставлено в залежність від ціни на природний газ, який є основною сировиною для виробництва продукції ПАТ «Азот». З 7 березня 2017 року по червень 2017 року підприємство взагалі не працювало. Крім того, 29 травня 2017 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України накладено арешт на майно ПАТ «Азот» у межах суми стягнення в розмірі 611872475 грн. 30 коп. У зв`язку з цим, ПАТ «Азот» не зміг вчасно провести виплату заробітної плати на користь позивача не через умисну бездіяльність або відсутність грошових коштів, а через відсутність об`єктивних можливостей розпорядитися наявними грошовими коштами або майном для виконання грошових зобов`язань по сплаті суми заробітної плати. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні позивач [PERSON] до 18 квітня 2017 року працював на ПАТ «Азот», а відповідно до наказу від 07.04.2017 року був звільнений на підставі ст. 38 КЗпП України - за власним бажанням. При звільненні позивача з ним не було проведено остаточного розрахунку з виплати заробітної плати. у зв`язку з чим рішенням суду від 12 лютого 2019 року стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за лютий-квітень 2017 року в сум 12 217,21 грн. та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати звільненому працівнику за період з 19.04.2017 по 30.11.2018 в сумі 78 921,40 грн. 05 липня 2019 року відповідно до виписки з карткового рахунку № [NUMBER] відповідач розрахувався з [PERSON] по заборгованості по заробітній платі та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати звільненому працівнику Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків. Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільнені, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. На підставі абз.4 ч.2. п.2 Постанови КМУ №100 від 08 лютого 1995 року про затвердження «Порядку обчислення середньої заробітної плати» передбачено, що якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчисляється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У позові позивачем наведено розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні станом по 27.12.2018 (день погашення заборгованості по заробітній платі). Відповідно до довідки ПАТ «Азот» №724 від 05.11.2018 року середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 195,35 гривень. За період з 01.12.2018 по 04.07.2019 пройшло 145 робочих днів, а саме грудень 2018 року 20 робочих днів; січень 2019 року 21 робочих днів; лютий 2019 року 20 робочих днів; березень 2019 року 20 робочих дні; квітень 2019 року 20 робочих днів, травень 2019 року 22 робочих дні, червень 2019 року 18 робочих дні та липень 2019 року 04 робочих дні. Отже розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.12.2018 року по 04.07.2019 року становить 28 325,75 гривень (із розрахунку 195,35 грн. х 145 день). Суд погоджується зі здійсненим розрахунком позивача та вважає, що ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з відрахуванням всіх обов`язкових платежів, передбачених законом. Суд вважає, що доводи представника відповідача щодо відсутності у підприємства достатнього фінансового ресурсу, як підстава для звільнення від відповідальності за порушення строків розрахунку по заробітній платі, є необґрунтованими. В цьому контексті слід звернути увагу, що у своїй практиці Верховний Суд України неодноразово зазначав, що аналіз змісту ст.ст.116, 117 КЗпП дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України (постанова №6-2163цс16 від 31 травня 2017 року, №6-259цс17 від 13 березня 2017 року). Аналогічні роз`яснення викладені і в п.20 постанови пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» Наявність арешту на рахунках відповідача, що накладений постановою державного виконавця від 29 травня 2017 року не виправдовує затримку розрахунку при звільненні. До того ж відповідачем не надано доказів відсутності у відповідача коштів, що перевищують обсяг фінансового ресурсу, який був арештований. За таких обставин, позовні вимоги позивача підлягають до задоволення. Щодо розподілу судових витрат, то суд приходить на доступних висновків. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивачем було сплачено судовий збір в сумі 768,40 грн., то за таких обставин з відповідача на користь позивача підлягає стягнути судовий збір в сумі 768,40 грн.. На підставі наведеного, ст.ст.115,116,117 КЗпП України

Outcome: approved