Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про розірвання шлюбу, в обґрунтування якого зазначив, що з 25.11.1995 року, перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, який зареєстрований Виконкомом Молодогвардійської міської Ради народних депутатів Луганської області, актовий запис №202. Подружнє життя з відповідачкою не склалося через відсутність взаєморозуміння, неприязні відносини між ними, постійні суперечки та сварки. З березня 2014 року з відповідачкою проживають окремо. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Спільне господарство не ведеться. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі. Спір про поділ майна відсутній. Просить розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачкою. Позивач [PERSON] в підготовче судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. (а.с.44) Відповідачка [PERSON] в підготовче судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала в повному обсязі, проти розірвання шлюбу не заперечує, (а.с.49) Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову за наявності для того законних підстав суд ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне задовольнити позов у повному обсязі з наступних підстав: Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Матеріалами справи встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] від 25 листопада 1995 року, між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON], 25.11.1995 року Виконкомом Молодогвардійської міської Ради народних депутатів Луганської області зареєстровано шлюб, актовий запис № 202 (а.с. 6). Починаючи з березня 2014 року між позивачем та відповідачкою були припинені шлюбні стосунки через відсутність взаєморозуміння, неприязні відносини між ними, постійні суперечки та сварки, спільне господарство подружжям не ведеться, проживають окремо. Неповнолітніх дітей від шлюбу не мають. Спір про поділ майна не заявлений. Відповідно до ст. ст. 21, 24 СК України шлюбом є сімейний союз чоловіка і жінки, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка і жінки. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини . Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Статтею 105 СК України визначено, що однією з підстав для припинення шлюбу є його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст.110 СК України. Приймаючи до уваги, що збереження шлюбу суперечить інтересам позивача та відповідачки, шлюб існує формально, суд приходить до висновку, що шлюб необхідно розірвати. У чинність ч. 2 ст. 115 Сімейного Кодексу України, рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Відповідно до ст. 113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Заяв про вирішення питання про зміну чи залишення прізвища від відповідачки до суду не надходило. У чинність п. 2 ч. 3 ст. 115 Сімейного Кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ч. 1 ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на те, що відповідачкою визнано позовні вимоги у повному обсязі, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, а інші 50 відсотків судового збору, що сплачені позивачем при зверненні до суду з позовом, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі ст.ст. 24, 56, 105, 110, 112, 115 Сімейного Кодексу України, та

Outcome: approved