Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з цивільним позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди в кримінальному провадженні щодо [PERSON] за ст. 286 ч.1 КК України. Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 грудня 2016 року цивільний позов потерпілого [PERSON] до обвинуваченого [PERSON] про відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду. Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 19 квітня 2017 року вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 грудня 2016 року щодо [PERSON] в частині залишення без розгляду цивільного позову [PERSON] до [PERSON] щодо стягнення матеріальних збитків скасовано. Призначено новий розгляд цивільного позову [PERSON] до [PERSON] щодо стягнення матеріальних збитків в порядку цивільного судочинства. Вимоги цивільного позову щодо стягнення матеріальних збитків обґрунтовано тим, що [PERSON] 14 серпня 2016 року, керуючи транспортним засобом марки «BMW-320D», державний реєстраційний знак WR 8693T, скоїв дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої він, пасажир, [PERSON], отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому правої ключиці зі зміщенням згідно висновку судово-медичної експертизи. Внаслідок вчинених дій [PERSON] він перебував на стаціонарному лікуванні в Луцькій міській клінічній лікарні в період з 17 серпня 2016 року по 27 серпня 2016 року в ортопедично-травматологічному відділенні, ним придбавались ліки та інші медичні засоби, що призвело до значних фінансових витрат. Крім того, в дорожньо-транспортній пригоді було пошкоджено його легковий автомобіль марки «BMW-320D», державний реєстраційний знак WR 8693T. Вважає, що оскільки його автомобіль було пошкоджено з вини відповідача, то він зобовязаний відшкодувати йому матеріальний збиток у звязку з пошкодженням майна. З огляду на наведене та з врахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, просить стягнути з [PERSON] в його користь витрати на лікування в розмірі 8000,00 грн., витрати на проведення оцінки автомобіля марки «BMW-320D», державний реєстраційний знак WR 8693T, в розмірі 2000 грн., понесені матеріальні збитки, завдані внаслідок пошкодження автомобіля в розмірі 57257,96 грн., правову допомогу в розмірі 10\~000 грн. Позивач та представник позивача в судове засідання не зявились, представник позивача подав суду заяву, в якій просив розгляд справи здійснювати без його участі, уточнені позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Просив позов задовольнити в повністю. Представник відповідача [PERSON], - [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову заперечувала, суду пояснила, що витрати на лікування позивача підтверджуються матеріалами справи в сумі 987,47 грн., а тому оплата лікування відбулась відповідачем в повному обсязі. Заявлені позивачем витрати на проведення оцінки в розмірі 2000 грн., понесені матеріальні збитки, завдані внаслідок пошкодження автомобіля в розмірі 57\~257,96 грн. не визнає, оскільки позивач не є власником транспортного засобу. Витрати на правову допомогу не визнає. Просила в позові відмовити. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 грудня 2016 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч.1 КК України. Вказаним рішенням встановлено, що [PERSON] 14 серпня 2016 року близько 16.00 год., керуючи технічно справним транспортним засобом марки «BMW-320D», р.н. WR 8693T, рухаючись зі швидкістю близько 120 км/год. по 79 км + 700 м автодороги Н-22 сполученням «Устилуг-Луцьк-Рівне», що по вул. Володимирській с. Забороль Луцького району в напрямку м. Луцька, що має по одній смузі для руху в кожному напрямку, в порушення вимог п.п. 1.3, 2.3 (б), 12.1, 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України, не вибрав безпечної швидкості руху, проявив безпечність та неуважність, перевищив дозволену швидкість руху в населеному пункті, внаслідок чого не впорався з керуванням, виїхав на смугу зустрічного руху та злетів в кювет, в результаті чого пасажир автомобіля [PERSON] отримав тілесні ушкодження. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди потерпілий [PERSON] отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому правої ключиці зі зміщенням, які згідно висновку судово-медичної експертизи №954 від 22 вересня 2016 року відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоровя, оскільки для їх загоєння необхідний час більше 21 доби (а.с.131-133 справа 161/12903/16-к). Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 19 квітня 2017 року вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 грудня 2016 року щодо [PERSON] змінено в частині призначеного покарання. Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина відповідача [PERSON] у скоєнні ДТП є встановленою відповідно до рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до ст. 1166 ЦК України, шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 01.03.2013, № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» визначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи N 6-183цс14, законом не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. За ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. За змістом п. 1 ч. 2 ст.22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Розмір матеріального збитку, завданого внаслідок пошкодження автомобіля, позивач обґрунтовує наявним в матеріалах кримінальної справи звітом №581/16 про оцінку автомобіля від 08 листопада 2016 року, який складено субєктом оціночної діяльності [PERSON] (а.с.92-96 справа 161/12903/16-к). За висновком даної оцінки матеріальний збиток, завданий власникові «BMW-320D», р.н. WR 8693T, в результаті його пошкодження при ДТП складає 57\~257,96 грн. Крім того, з даного висновку вбачається, що відновлювальний ремонт дослідженого автомобіля після ДТП був економічно не обґрунтованим, оскільки його вартість значно перевищувала вартість самого транспортного засобу до ДТП. Пунктами 14, 15 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року розяснено, що ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду. Транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Власнику транспортного засобу відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. За розясненнями, наданими в пункті 15 цієї ж постанови Пленуму ВССУ, якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахування зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю ТЗ на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, повязаної з фізичним знищенням ТЗ, регламентовано статтею 30 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Однак, слід зазначити, що вказані розяснення Пленуму ВВСУ були дані без врахування того, що до статті 30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів» було внесено зміни Законом України № 5090-УІ від 05.07.2012 року, які набрали чинності з 05.02.2013 року та якими виключено із статті п. 30.3, де передбачалось, що автомобіль визнавався фізично знищеним тільки за згодою власника автомобіля та що залишки транспортного засобу отримує страховик чи МТСБУ. За змістом п.1, 2 статті 30 вказаного вище Закону в новій редакції визначено, що транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Таким чином, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, на підставі яких суд може встановити суму різниці між вартістю пошкодженого автомобіля позивача до і після ДТП. Як вбачається з матеріалів справи, суд відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України сприяв повному та всебічному зясуванню обставин справи, розяснивши представнику позивача права та обовязки. Однак сторона позивача не надала відповідні докази щодо вартості автомобіля до та після ДТП і не заявляла клопотання про призначення експертизи, тому суд вважає, що вказані обставини не було доведено належними доказами. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, проводиться фізичною або юридичною особою, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі. Така особа зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані лікуванням та необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Отже, зі змісту цієї норми вбачається, що шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, складається з втраченого заробітку (доходу), додаткових витрат, викликаних необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Тобто будь-які витрати, які стягуються на користь потерпілого на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язані з лікуванням та заходами, спрямованими на відновлення здоров'я. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України викладену в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 р. N 6 (з наступними змінами та доповненнями), якщо в потерпілого у зв'язку з ушкодженням здоров'я є потреба у додаткових витратах на медичну та соціальну допомогу, що підтверджується із зазначенням їх тривалості висновком МСЕК, вони компенсуються Фондом відповідно до ч. 4 ст. 34 Закону N 1105-XIV. Додаткові витрати потерпілих, на яких дія цього Закону не поширюється (потреба в них та їх тривалість мають підтверджуватися висновком судово-медичної експертизи), підлягають стягненню з особи, відповідальної за шкоду, на підставі ст. 455 ЦК. При вирішенні таких вимог судам належить виходити з того, що: в) розмір витрат на ліки, лікування, протезування (крім протезів із дорогоцінних металів), предмети догляду за потерпілим визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість. Позивачем до матеріалів справи було додано копії чеків, квитанцій щодо придбання медичних препаратів та ліків, а також рахунок-фактуру №01/17/08/16 від 17 серпня 2016 року про придбання [PERSON] пластини титанової, набору гвинтів для остеосинтезу ключиці на суму 6700 грн. Разом з тим, необхідність придбання всіх цих медичних препаратів та засобів не підтверджено призначенням лікаря, оскільки в матеріалах справи наявна лише відповідь КП «Луцька міська клінічна лікарня» від 17 жовтня 2016 року, з якої вбачається, що [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні з 17 серпня 2016 року по 27 серпня 2016 року з діагнозом: закритий перелом правої ключиці зі зміщенням, стан після МОЗ. Також з даної відповіді вбачається, що для лікування за власні кошти були придбані та використані наступні лікарські засоби та вироби медичного призначення: кетанов 1,0 9 ампул, мелблек 1,5 г 5 ампул, трен тал таблетки 0,01 г. 33 таблетки; мовіназа 0,01 г 33 таблетки; омез таблетки 11 таблеток; аксетин 1,5 г 1 флакон; аксетин 0,75 г 15 флаконів; елган 100 мл 1 флакон; шприц 5,0 16 штук; шприц 20,0 1 штука; шприц 2,0 14 штук. Таким чином, позивачем документально підтверджено придбання наступних лікарських засобів: елган вартістю 85,65 грн., що підтверджується копією чеку аптеки «Волиньфампостач» №60887, аксетин 2 флакона вартістю 95,78 грн., що підтверджується копією квитанції ТзОВ «Волиньфарм», аксетин 750 м вартістю 115,50 грн., що підтверджується копією чеку № 0671460 ТзОВ «Муніципальна аптека», мелбек амп. вартістю 111,70 грн., тренал таблетки вартістю 30,65 грн., мовіназа вартістю 35,42 грн., шприц 5 вартістю 6,60 грн., що підтверджується копією квитанції ТзОВ «Волиньфарм», аксетин вартістю 77,00 грн., що підтверджується квитанцією ТзОВ «Муніципальна аптека» від 20 серпня 2016 року, шприц 5 в кількості 5 штук вартістю 6,05 грн., шприц 2 в кількості 5 штук вартістю 5,10 грн., що підтверджується копією чеку №60888 аптечного пункту «Волиньфармпостач» від 18 серпня 2016 року, що в загальній сумі становить 569,45 грн. Як встановлено вироком Луцького міськрайонного суду від 28 грудня 2016 року [PERSON] цивільний позов потерпілого визнав частково, відшкодував суму на лікування, яку вказав потерпілий в розмірі 3000 грн. З огляду на наведене, витрати, понесені та документально підтвердженні [PERSON] на лікування [PERSON] повністю відшкодовані. Враховуючи наведене, суд приходить до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову. В силу ст. ст. 86, 88 ЦПК України понесені позивачем витрати за проведення оцінки автомобіля, а також витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню в разі відмови у позові.

Outcome: dismissed