Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратила право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. Будинок належить позивачеві на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право особистої власності на будівлю від 01.11.1988 року реєстровий № 55. У вказаному будинку зареєстрована донька позивача, [PERSON], але з серпня 2014 року відповідач виїхала з будинку та повідомила позивача, що збирається постійно проживати в Російській Федерації і з того часу за адресою своєї реєстрації не з'являлася та не проживала. Оскільки [PERSON] фактично не мешкає за адресою реєстрації з серпня 2014 року та по теперішній час, комунальні послуги та земельний податок не сплачує, в інший спосіб витрат на утримання вказаного будинку не несе, тому позивач вимушений звернутись до суду з позовною заявою з приводу визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач повідомлений судом в належний спосіб про час розгляду справи, в судове засідання не з'явився, але до матеріалів справи долучено його заяву про розгляд справи у його відсутність, при цьому позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явилася, будучи оповіщеною про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку. Причини неявки суду не повідомила. В зв'язку з неявкою відповідача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Проти проведення заочного розгляду заперечень не заявлено. Розглянувши матеріали справи судом встановлено: Згідно копій правовстановлюючих документів (а.с. 5-10) позивач [PERSON] є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS], про що свідчать довідки Старомайорської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області та копія паспорту позивача. Як вбачається з долучених до матеріалів справи: довідок Старомайорської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області; довідки сімейного лікаря та акту Старомайорської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області для підтвердження фактичного проживання, відповідач [PERSON], з серпня 2014 року за зареєстрованою адресою не проживає, витрати на утримання будинку, комунальні платежі та земельних податок не сплачує, до лікаря не зверталася, натомість позивач несе всі витрати сам. Згідно свідоцтва про реєстрацію за місцем перебування від 19.01.2016 року, виданого (рос. мовою ОУФМС Росии по Саратовской области в Волжском районе г. Саратова), відповідач [PERSON], [INFO], зареєстрована за місцем перебування за адресою: [ADDRESS], з 19.01.2016 року по 19.01.2021 р. Доказів на підтвердження іншого сторонами не представлено. З'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи позивача, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову з огляду на таке. Відповідно до змісту статті 129 Конституції України, ст.ст.10, 60, 131 ЦПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Так, за ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Судом встановлено, що відповідач не проживає у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] більше двох років, будинком не користується, витрати, пов'язані з оплатою комунальних послуг, не здійснює, перешкод у користуванні житловим приміщенням їй ніхто не чинив. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права. А тому власник житла має право вимагати усунення перешкод у користуванні належним йому майном шляхом визнання зареєстрованих в ньому осіб такими, що втратили право на користування. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved