Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій зазначила, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] з 17 вересня 2005 року. Від подружнього життя має сина [PERSON] , [INFO] . Шлюб розірвано за рішенням суду від 25 березня 2009 року по справі № 2-1694/09р., Позивач та Відповідач проживають окремо один від одного, син проживає з Позивачем та знаходиться на повному утриманні матері. Позивач повідомила, що Відповідач вихованням дитини не займається, матеріально не допомагає, участі у фізичному, духовному та моральному розвитку сина не приймає. Позивачу відомо, що на даний час Відповідач знаходиться за кордоном, отримує достатній дохід, є здоровим та працездатним чоловіком. Позивач просила суд вирішити питання стягнення з Відповідача аліментів до досягнення дитиною повноліття у частці його заробітку (доходу), визначеній судом відповідно ч.1 ст. 183 Сімейного кодексу України. Позивач зазначила, що має намір забезпечувати відпочинок сина за кордоном, адже це необхідно для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є складовою здійснення батьківських прав та обов`язків. Крім того, разом з сином Позивач планує відвідати родичів, які мешкають в іншій країні. Проте, Відповідач на даний час знаходиться за кордоном, чим ускладнено будь-яке спілкування з ним та намагання Позивача переконати його в безпечності та виключній користі таких поїздок для дитини. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, але надала до суду письмову заяву про розгляд справи в її відсутність, позовні вимоги позивача підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, заперечень до суду не надав. Представник Управління-служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Дніпрі ради надала заяву про розгляд справи без її участі, просила винести рішення по справі на користь дитини. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. За змістом ст.ст. 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов`язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а відповідач - ті обставини, на які вони посилалися як на заперечення проти позову. Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР(475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу №4 Декларації прав дитини дитині має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Згідно із ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони по справі з 17.09.2005 року до 25.03.2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, який проживає з позивачем і знаходиться на її утриманні та вихованні. Відповідач не надає позивачу належної матеріальної допомоги на утримання дитини. Ст. 180 Сімейного кодексу України визначено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Стаття 182 Сімейного кодексу України встановлено обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Так, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» установлено розмір прожиткового мінімуму в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень. Відповідно ч.1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Суд вважає, що з метою забезпечення потреб та інтересів дитини, з урахуванням розміру прожиткового мінімуму відповідного віку дитини, розміру мінімальної заробітної плати та обставин, які зазначені в ст. 182 СК України, а саме те, що Відповідач є батьком дитини, є молодим, здоровим чоловіком, може працювати і утримувати свого сина та не має інших осіб на утриманні, з Відповідача мають стягуватися аліменти до досягнення дитиною повноліття у частці його заробітку (доходу), визначеній судом відповідно ч.1 ст. 183 Сімейного кодексу України. Відповідно до вимог сімейного законодавства України аліменти на одну дитину стягуються у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Відповідно до ч. 3 ст. 313 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Згідно ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ч. 1, 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. На підставі ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї визначено першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. Ч.ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини», яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Ч. 2 ст. 10 Конвенції ООН «Про права дитини» передбачено, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Згідно з ч.ч. 7, 8, ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. До того ж, ч. 3 ст. 313 ЦК України встановлено, що фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України визначені законодавством України, зокрема ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України». Жодна з наведених в цьому законі підстав не стосується дитини Позивача та Відповідача - [PERSON] . З наведеного суд доходить висновку щодо відсутності обставин, що згідно із законодавством обмежують право виїзду дитини за кордон та унеможливлюють її виїзд за межі України для тимчасового перебування, а також зазначає, що бажання Позивача отримати дозвіл на вивезення дитини за кордон узгоджується з правами та обов`язками Позивача, покладеними на неї Сімейним кодексом України, є таким, що сприяє підвищенню рівня світогляду дитини, покращення її стану здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку. Суд вказує, що приймає дане рішення виключно в інтересах дитини, якій Конституцією України гарантується свобода пересування та надано право на вільний розвиток своєї особистості, право на освіту, право на здоровий спосіб життя та право вільно залишати територію України, тоді як відсутність письмової згоди Відповідача та фактична неможливість її отримання, у зв`язку з перебуванням Відповідача за кордоном та невиконанням своїх батьківських обов`язків, позбавляє дитину цих прав. До того, ж поїздки дитини за кордон матимуть тимчасовий характер з обов`язковим поверненням дитини до постійного місця проживання, що не порушує передбачених законом прав батька на спілкування з сином та не позбавляє його права брати участь у вихованні своєї дитини. Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що повністю підлягають задоволенню, оскільки діючим законодавством не встановлено як таких обмежень щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначено певний порядок її виїзду за кордон (або за згодою батьків, або на підставі рішення суду при відсутності згоди одного з батьків).

Outcome: approved