Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до [PERSON] з позовом про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що вона з 1980 року проживає в Україні, набула право власності на житловий будинок з відповідними господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 0,0965 га, кадастровий номер [NUMBER] , що належить Маріупольській міській раді. Вона зареєстрована та постійно мешкає у спірному будинку з 28 січня 1982 року і по теперішній час. [PERSON] є її рідним онуком. У 2016 році у відповідача виникли труднощі з місцем проживання. Він звернувся до неї з проханням в`їхати до її будинку. Так як, позивач є пенсіонером, особою похилого віку, проживала у будинку, який постійно потрібно підтримувати у належному стані та допомагати по господарству, розмір пенсії позивача мінімальний, тому вона погодилась, щоб її онук в`їхав до житлового будинку на умовах, якщо він буде їй допомагати по господарству, фінансово, а житловий будинок, перейде йому у власність одразу після її смерті. В подальшому, позивач вважаючи, що укладає договір довічного утримання уклав з відповідачем договір дарування спірного будинку - свого єдиного житла. При укладанні оспорюваного договору вважала, що договором передбачені всі істотні умови договору довічного утримання, а саме обов`язок відповідача забезпечити позивача необхідним доглядом да забезпеченням в обмін на право власності на її будинок. Особисто позивач текст оспорюваного договору не читала, в зв`язку з тим, що вона не володіє українською мовою та ніколи її не вивчала, так як все народилась та проживала на території Білорусії, нотаріус переклад договору на російську мову не здійснював, а ні усно, а ні письмово та не пояснив, що підписується договір дарування, а не договір довічного утримання. Вважає, що договір дарування укладений нею під впливом помилки та просить суд визнати недійсним договір дарування спірного будинку, визнати за нею право власності на спірний будинок. Позивачка та її представник надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити. Відповідач до суду не з`явився з не відомих причин, про дату та час розгляду справи був належним чином повідомлений. Суд, дослідивши докази, вважає встановленими такі обставини. Відповідач народилася у с. Рудня, Вітебської області, Білорусь, що підтверджується паспортними даними. В Україні проживає з 1977 року, в 1977 році придбала спірний будинок для власного проживання, що підтверджується відомостями з реєстру права власності: договір купівлі-продажу спірного будинку, 10246, від 19.10.1977 року, перша Маріупольська державна нотаріальна контора; рішення суду, 2-3755/2009р., 26.10.2009, Жовтневий районний суд м. Маріуполя. Між сторонами укладено договір дарування житлового будинку з відповідними господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , від 18.10.2016 р., укладений між [PERSON] до [PERSON] , та посвідчений нотаріусом Чекідой О.А. ,зареєстрований в реєстрі за №2168 від 18.10.2016р. відповідно до якого позивач передав відповідачу спірний будинок у власність. Відповідно до інформації Центру надання адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради №54-126-406 від 16.08.2018 року, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 28.01.1982 року по теперішній час. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). З роз`яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Отже, як видно зі змісту ст.717 та 744 ЦК України договір дарування та договір довічного утримання мають різну правову природу та різні права та обов`язки сторін. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Суд вважає встановленим факт відсутності волевиявлення позивача [PERSON] під час укладення нею договору на безоплатну передачу у власність відповідачу будинку, який є її єдиним житлом. Позивач, як особа похилого віку, яка потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність відповідачу лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем. Суд вважає, що спірний договір відповідачем укладено без будь-якого примусу, спрямований на настання реальних наслідків, але не за договором дарування, а за договором довічного утримання, а отже має місце помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, що дає підстави для визнання спірного правочину недійсним в силу ст.229 ЦК України. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року (справа №6-9 цс 13) відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. На підставі ч.1 ст.216 ЦК України підлягає поверненню у власність позивача [PERSON] й спірний житловий будинок з відповідними господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , як майно, що передане за недійсним правочином. Також з відповідача підлягають стягненню на користь позивачки сплачений нею судовий збір у розмірі 704,80 гривень.

Outcome: approved