Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа - [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та визнання права власності. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що її син - відповідач по справі [PERSON] забажав одружитись, а позивач вирішила допомогти молодій сім'ї та придбати житловий будинок у сільській місцевості для проживання сина з сім'єю, але оформити на своє ім'я. З цією метою вона передала відповідачу [PERSON] грошові кошти в сумі 12000 грн. в рахунок оплати за належний йому житловий будинок та земельні ділянки за адресою: [ADDRESS]. Після чого, її син - відповідач [PERSON] мав укласти договір купівлі продажу зазначеного будинку з земельними ділянками від її імені за довіреністю. Однак, [PERSON] забувши довіреність вдома уклав договір від свого імені. Крім того, в договорі зазначено, що будинок та земельні ділянки продані за 3000 грн. Таким чином, враховуючи, що будинок було придбано за 12000,00 грн., а в спірних договорах вказано суму 3000,00 грн., а також, що договори були укладені без наміру створити правові наслідки для відповідача по справі [PERSON] позивач просить визнати договори купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] №11128 від 05.12.2005 та договору купівлі-продажу земельних ділянок: площею 0,2500 га, кадастровий номер [NUMBER] та площею 0,2322 га, кадастровий номер [NUMBER], загальною площею 0,4822 га за адресою: [ADDRESS] частково недійсним, в частині сторони покупця, визнання її дійсним покупцем та визнання за нею права власності на вищевказаний житловий будинок та земельні ділянки. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити. Представника позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив, що відповідач [PERSON] придбав будинок та земельні ділянки на грошові кошти, надані позивачем, мав оформити їх на позивача, для чого та видала довіреність на його імя, однак, внаслідок того, що відповідач [PERSON] забув довіреність, виступив в договорах купівлі - продажу в якості покупця самостійно. Відповідач [PERSON] позовні вимог визнав у повному обсязі, зазначив, що подружжя жило у батьків, потім вимушені були з'їхати і з цією метою домовились з [PERSON] про придбання будинку та земельних ділянок. [PERSON] сказав, що покупці мають сплатити йому хоча б частину обумовленої суми грошових коштів. [PERSON] звернувся за допомогою до своєї матері - позивача по справі, оскільки він з 2004 по 2008 працював охоронцем у селі та на момент укладання оспорюваних договорів не мав грошових коштів для придбання нерухомості. Мати допомогла грошима і подружжя стало жити в будинку, придбаному у [PERSON] Відповідач [PERSON] позовні вимог визнав у повному обсязі. Третя особа [PERSON] позов не визнала та пояснила, що у 2003 році вона з відповідачем уклала шлюб, у них народилась дитина. Вони торгували зеленю та вирішили купити будинок. Подивились будинок [PERSON], він їм підходив і вони домовились, що частину грошових коштів сплатять одразу, а частину - протягом року. З цією метою [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у 2005 року та остаточно розрахувався у 2006. Грошові кошти подружжя заробляло вирощуючи та продаючи зелень. [PERSON] допомагала чоловіку в цьому - зв'язувала зелень. У 2008 вона влаштувалась на роботу охоронцем і стала багато часу проводити в відрядженнях. Грошові кошти витрачала на родину. Таким чином, вона вважає, що будинок та земельні ділянки були придбані під час шлюбу і є спільним майном її та відповідача [PERSON] Представники третьої особи - [PERSON], [PERSON] заперечували проти задоволення позову, зазначили, що будинок та земельні ділянки були придбані під час шлюбу і є спільним майном [PERSON] та відповідача [PERSON], тому підлягають поділу між ними. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони та свідків, всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об'єктивному та всебічному з'ясування обставин справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно копії розписки від 04.12.2005 [PERSON] отримав від [PERSON], грошові кошти у сумі 12000,00 грн., як оплату за належний йому житловий будинок та земельні ділянки, загальною площею 0,48 га, за адресою: [ADDRESS]. Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 05.12.2005 за №11128, [PERSON] продав [PERSON] жилий будинок за адресою: [ADDRESS]. Перехід права власності на житловий будинок до [PERSON] на вказаний будинок підтверджується копією витягом з державного реєстру правочинів №1823099 від 05.12.2005 та витягом про реєстрацію права власності №9224266 від 09.12.2005. Згідно договору купівлі продажу житлового будинку від 13.12.2005 за №11503, [PERSON] продав [PERSON] земельні ділянки, площею 0,2500 га, кадастровий номер [NUMBER] та площею 0,2322 га, кадастровий номер [NUMBER], загальною площею 0,4822 га за адресою: [ADDRESS]. Перехід права власності на вказані земельні ділянки до [PERSON] підтверджується копією державного акту про право власності на землю [NUMBER] від 28.03.2006 та [NUMBER] від 28.03.2006. У судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона є матір'ю третьої особи - [PERSON] та колишньою тещею відповідача [PERSON] У 2002 році її донька з [PERSON] одружились, спочатку молоді проживали у неї, потім стали знімати у сусідки город, вирощувати там зелень та продавати її. [PERSON] після школи не працювала, потім вступила до інституту, познайомилась з [PERSON], одружилась та пішла у декрет. Через деякий час молоді прийшли до неї та сказали, що придбали будинок у с. Тихонівка та будуть жити окремо. Грошей на придбання будинку вона не давала, оплачувала навчання доньки. Потім подружжя у неї залишило розписку. Вона з нею ознайомилась, пам'ятає, що вона начебто від імені [PERSON], свідками вказані [PERSON] та [PERSON], ні змісту, ні точно сторони назвати не може. Потім розписку випадково викинули. Джерело грошових коштів у подружжя на придбання будинку їй невідомо, донька їй не розповідала. Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин першої - третьої, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Обґрунтовуючи позов, позивач посилалась на вимоги статтю 217 ЦК України про правові наслідки недійсності окремих частин правочину. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 згідно зі статтею 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. Із матеріалів справи вбачається, що спірний договір було укладено в письмовій формі та посвідчено нотаріально, окрім того, сторони дійшли згоди щодо всіх його істотних умов. Разом з тим, позивач зазначала, що [PERSON] лише формально була зазначена в договорі в якості покупця, проте дійсним покупцем є [PERSON] В якості підтвердження факту передачі коштів позивачем відповідачу [PERSON] у сумі 12000,00 грн. в рахунок оплати за житловий будинок та земельні ділянки в судовому засіданні представником позивача було надано розписку, за якою [PERSON] зазначав, що отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 12000,00 грн. в рахунок оплати вартості житлового будинку та земельних ділянок. Пояснюючи різницю між сумою коштів, яка зазначена в розписці від оціночної вартості житлового будинку та земельних ділянок, зазначених в п. 9 договору від 05.12.2005 за №11128 та п. 4 договору від 13.12.2005 за №11503 та фактичній сумі коштів, яка передбачена в п. 4 договору від 05.12.2005 за №11128 та п. 3 договору від 13.12.2005 за №11503, представник позивача в судовому засіданні посилався на те, що сторони навмисно занизили реальну вартість майна з метою мінімізації вартості нотаріальних послуг та інших платежів. Враховуючи викладене, а також проаналізувавши умови укладеного договору купівлі-продажу, суд приходить до переконання про те, що визнання договорів недійсними в частині покупця узгоджується з іншими матеріалами справи та спростовує заперечення третьої особи та її представників виходячи з наступного. Так, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Окрім того, на переконання суду, третьою особою не надано належних доказів на підтвердження факту наявності у неї та відповідача [PERSON] в період шлюбу необхідної суми коштів для купівлі спірних земельних ділянок з житловим будинком, як і не підтверджено відсутності можливості у позивача [PERSON] придбати зазначені житловий будинок та земельні ділянки. Крім того, у оспорюваних договорах: в п. 9 договору від 05.12.2005 за №11128 та п. 4 договору від 13.12.2005 за №11503 вказано, що грошові кошти продавець отримав у повному обсязі до підписання договору, що також спростовує твердження третьої особи стосовно того, що грошові кошти виплачувались подружжям частинами і кінцевий розрахунок відбувся у 2006 році. Суд критично відноситься до показів свідка [PERSON], оскільки підтверджено лише факти переїзду [PERSON] та [PERSON] від неї до житлового будинку у с. Тихонівка, що до розписки, то її існування не підтверджено ніякими доказами. Так, третя особа та її представники не надали суду доказів на підтвердження того, що будинок та земельні ділянки придбані на спільні кошти подружжя. Суд також не приймає заперечення третьої особи про те, що житловий будинок та земельні ділянки є їх спільним з відповідачем [PERSON] майном, оскільки належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. У судовому засіданні встановлено, що хоча оспорювані договори і були укладені під час шлюбу, однак, [PERSON] не доведено, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Аналогічну позицію висловив Верховним Судом України в постанові № 6-2333цс15 від 25 листопада 2015 року, відповідно до якої: «Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.». На підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок суд вважає позовні вимоги позивача до відповідачів про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та визнання права власності, такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved