Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Гаражно-споживчого товариства «Індустріальний» - (далі ГСТ «Індустріальний»), третя особа: голова правління ГСТ «Індустріальний» Косенков Юрій Іванович про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 15 березня 2014 року по 01 липня 2014 року у розмірі 1793, 39 грн., грошової компенсації за невикористану відпустку за 2013 рік у сумі 291, 58 грн. та моральної шкоди в сумі 50 000,00 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 01 листопада 2012 року позивач на підставі безстрокового трудового договору був прийнятий на роботу охоронцем до ГСП «Індустріальний». Наказом № 18 від 25 вересня 2013 року [PERSON] було звільнено з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, проте рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 березня 2014 року даний наказ скасовано, а позивач з 26 вересня 2013 року відновлений на роботі. Проте, позивач до роботи допущено не було, оскільки відповідач зажадав, щоб [PERSON] пройшов медичну комісію та надав довідку на предмет професійної придатності до роботи охоронцем. 15 березня 2014 року наказом по особовому складу № 5-ок [PERSON] було відсторонено від роботи у зв'язку із відмовою в проходженні медичної комісії на профпридатність. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 травня 2014 року вказаний вище наказ визнано незаконним. 01 липня 2014 року [PERSON] було звільнено з посади на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до вимог ст. 288 КЗпП України, на думку позивача, відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 15 березня 2014 року по день фактичного відновлення на роботі - 26 травня 2014 року. Окрім того, з часу прийняття на роботу - 01 листопада 2012 року позивач жодного разу не перебував у відпустці, що є підставою для стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку. Окрім того, на думку позивача, оскільки відповідач неодноразово порушив права [PERSON] на працю та на повагу до його гідності, то відшкодуванню підлягає моральна шкода в сумі 50 000,00 грн. Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача та третя особа Косенков Ю.І. - який є головою правління ГСП «Індустріальний» у судовому засіданні проти задоволення вимог позивача щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 15 березня 2014 року по 01 липня 2014 року та грошової компенсації за невикористану відпустку заперечував в повному обсязі, з тих підстав, що ці суми були сплачені [PERSON] в повному обсязі при його звільненні 01 липня 2014 року. У задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди Косенков Ю.І. просив суд відмовити, в зв'язку із необґрунтованістю позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до наказу ГСТ «Індустріальний» № 17-ок від 01 листопада 2012 року позивача [PERSON] було прийнято на роботу охоронцем ГСТ «Індустріальний» з погодинною оплатою праці. Наказом ГСТ «Індустріальний» № 18-ок від 25 вересня 2013 року [PERSON] було звільнено з посади охоронця на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП. 05 березня 2014 року Фрунзенським районним судом м. Харкова було ухвалено рішення, яким визнано незаконним звільнення та скасовано наказ № 18-ок від 25 вересня 2013 року про звільнення [PERSON] та поновлено останнього на посаді охоронця ГСТ «Індустріальний» з 26 вересня 2013 року. Рішення набрало сили 17 березня 2014 року ( а.с. 137-141). Відповідно до вказаного рішення суду, наказом ГСТ «Індустріальний» № 4-ок від 12 березня 2014 року [PERSON] було відновлено на посаді охоронця ГСТ «Індустріальний» з 25 вересня 2013 року (а.с. 18). Наказом ГСТ «Індустріальний» № 5-ок від 15 березня 2014 року [PERSON] було відсторонено від роботи у зв'язку із відмовою в проходженні медичної комісії на профпридатність роботи охоронця (а.с. 22). Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 травня 2014 року по справі № 645/3284/14-ц вказаний вище наказ визнано незаконним (а.с. 142-148). Наказом ГСТ «Індустріальний» № 17-ок від 23 травня 2014 року відмінено наказ № 5 від 15 березня 2014 року про відсторонення [PERSON] від роботи та зазначено про необхідність останнього стати до роботи 23 травня 2014 року (а.с. 63). 01 липня 2014 року [PERSON] було звільнено з роботи наказом № 22ок на підставі п. 2 ст. 40 КЗоТ (а.с 40). Згідно вимог ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним відстороненням від роботи він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 зі змінами. Окрім того, позивач просить суд стягнути з відповідача компенсацію за невикористану відпустку у 2013 року в зв'язку із його звільненням 25 вересня 2013 року. Згідно ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Відповідно до ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно п. 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 зі змінами 7. Нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні (стаття 73 КЗпП України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються. В судовому засіданні встановлено, що компенсація за невикористану відпустку у сумі 1039,50 грн. була нарахована [PERSON] на підставі п. 7 вказаного Порядку та сплачена поштовим переводом від 28 вересня 2013 року, який, як підтвердив у судовому засіданні позивач, він отримав (а.с. 69-71). Окрім того, при звільненні [PERSON] 01 липня 2014 року ГСТ «Індустріальний» було здійснено нарахування заробітної плати за час вимушеного прогулу за березень-червень 2014 року, виходячи із розміру середньоденного заробітку, який склав 47,05 грн. Зі змісту п. 3 Правил внутрішнього трудового розпорядку ГСТ «Індустріальний» вбачається, що тривалість робочого часу працівників підприємства складає 40 год. на тиждень. Робочий день охоронців складає 24 год. - початок роботи о 8-й годині, закінчення роботи - о 8-й годині ранку наступного дня. Враховуючи одну годину переви робочий час охоронця складає 23 год. на добу. На виконання наказу № 17 від 23 травня 2014 року про відновлення [PERSON] на роботі ГСТ «Індустріальний» був розрахований середній заробіток за останні два реально відпрацьовані позивачем місяці - липень та серпень 2013 року, який склав 2 916, 88 грн. Із розрахунку середньоденного заробітку у розмірі 47,05 грн. та п'ятиденного робочого тижня [PERSON] була нарахована заробітна плата за час вимушеного прогулу, яка склала: за березень 2014 року (з 15 по 31 березня) - 564, 60 грн. (12 днів х 47,05 грн); за квітень 2014 року (з 01 по 30 квітня) - 988,05 грн. (21 день х 47, 05 грн.); за травень 2014 року (з 01 по 31 травня) - 1 041,22 грн. (14 днів х 47, 05 грн. + 2 чергування 26 та 30 травня); за червень 2014 року - (з 01 по 08 червня) - 382, 52 грн. за два відпрацьовані чергування. Згідно наказу № 23 від 01 липня 2014 року [PERSON] знаходився в учбовій відпустці без утримання з 09 червня по 28 червня 2014 року (а.с. 59). Таким чином, з 15 березня 2014 року по 28 червня 2014 року [PERSON] нарахована заробітна плата за час вимушеного прогулу у сумі 2 976, 39 грн. В судовому засіданні позивач не заперечував, що отримав дані кошти, що підтверджується видатковим касовим ордером № 268 від 01 липня 2014 року (а.с. 67). Таким чином, враховуючи те, що відповідачем на користь позивача були сплачені суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 15 березня 2014 року по 01 липня 2014 року та грошової компенсації за невикористану відпустку за 2013 рік, розраховані відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В обґрунтування розміру спричиненої йому маральної шкоди позивач зазначив, що йому була нанесена моральна та психологічна травма. Також, за час роботи у ГСТ його голова Косенков Ю.І. неодноразово висловлювався на адресу [PERSON] нецензурною лайкою, неодноразово погрожував його життю та незаконно відсторонив позивача від роботи після того, як його було відновлено на посаді за рішенням суду. Після відсторонення [PERSON] від роботи голова правління ГСТ «Індустріальний» Косенков Ю.І. неодноразово погрожував звільнити позивача за п. 3 ст. 40 КЗпП, складав акти про поведінку позивача, з якими [PERSON] не був ознайомлений. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказів спричинення позивачу моральної шкоди таким чином, як вона обґрунтована позивачем [PERSON], суду не надано, в зв'язку із чим у задоволенні позовних вимог в цій частині належить відмовити. Що стосується моральної шкоди, спричиненої незаконним звільненням позивача 25 вересня 2013 року та відстороненням його від роботи 15 березня 2014 року, то така шкода була стягнута відповідно рішеннями Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 березня 2014 року (справа № 645/10026/14) та від 13 травня 2014 року (справа № 645/3284/14ц). У зв'язку із відмовою судом у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, судові витрати відповідно до положень ч. 4 ст. 88 ЦПК України компенсуються за рахунок держави. На підставі ст.ст. 74, 83, 94, 237-1 КЗпП, ст. 24 Закону України «Про відпустки», ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed