Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що [INFO] померла [PERSON] , яка є рідною тіткою позивача. Після її смерті залишилася спадщина, а саме: квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] . За життя [PERSON] склала заповіт від 29.06.1993, згідно з яким заповіла вказану квартиру позивачу. 30.08.2016 [PERSON] отримала у державного нотаріуса Першої криворізької державної нотаріальної контори свідоцтво про право на спадщину за заповітом та стала власником вищевказаного нерухомого майна. Однак, на теперішній час вона не може скористатися своїми правами, оскільки відповідачі перешкоджають їй вселитися у вказану квартиру, утримують у себе ключі від замка вхідних дверей та ображають її, не бажаючи вирішити питання у мирний спосіб. У зв`язку з чим позивач просить: зобов`язати відповідача [PERSON] та [PERSON] не чинити їй перешкод у користуванні власністю, а саме: квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; вселити позивача у квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати відповідачів не чинити перешкод щодо заміни замка на вхідних дверях квартири, а також стягнути з відповідачів на її користь судовий збір. Відповідач [PERSON] звернулась до суду з зустрічною позовною заявою, яку 14.06.2019 уточнила та обґрунтовувала тим, що після смерті [PERSON] до Першої криворізької державної нотаріальної контори з письмовими заявами звернулись [PERSON] та [PERSON] . Їх заяви було прийнято одночасно об 11.50 год 27.10.2010 та одночасно вчинено дії з нотаріальним реєстром, чим було порушено таємницю нотаріальної дії. 18.11.2010 до Першої криворізької державної нотаріальної контори з письмовою заявою про прийняття спадщини звернулась [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Першої криворізької державної нотаріальної контори від 08.07.2011 [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на нерухоме майно. Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14.06.2012 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , виконавчого комітету Криворізької міської ради, третя особа - Перша криворізька державна нотаріальна контора про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом було задоволено. За [PERSON] було визнано право власності на однокімнатну квартиру [ADDRESS] після померлої [INFO] [PERSON] , в порядку спадкування за заповітом. У задоволенні позовних вимог [PERSON] за зустрічним позовом до [PERSON] про усунення від спадкування відмовлено. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.11.2012 апеляційну скаргу [PERSON] на зазначене рішення суду першої інстанції задоволено частково. Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14.06.2012 скасовано в частині задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом. У зв`язку з чим, відповідач вважала, що саме вона має отримати свідоцтво про право на спадщину в порядку спадкування за законом. Про те, що нотаріус видала дублікат заповіту, складеного 29.06.1993 померлою [PERSON] та видала свідоцтво про право на спадщину на спірну квартиру, відповідач дізналася коли [PERSON] звернулася до суду з даним позовом. Відповідач вважає, що свідоцтво про право на спадщину видано позивачу незаконно, оскільки з дублікату заповіту вбачається, що [PERSON] заповіла належну їй квартиру іншій особі, а саме: [PERSON] . У зв`язку з вищевикладеним [PERSON] просить суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 30.08.2016 державним нотаріусом Першої криворізької державної нотаріальної контори Уколовою Н.М. на ім`я [PERSON] на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлій [INFO] [PERSON] . Представники позивача [PERSON] та адвокат Бутенко О.В. у судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягали, заперечували щодо задоволення вимог за зустрічним позовом. Представник відповідачів адвокат Чепурнов В.І. в судовому засіданні вимоги первісної позовної заяви не визнав, просив суд відмовити в їх задоволенні. Вимоги зустрічної позовної заяви підтримав та наполягав на їх задоволенні. Відповідачі за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явились, належним чином були повідомлені про день та час слухання справи. Представник відповідача за зустрічним позовом Перша криворізька державна нотаріальна контора та представник третьої особи Криворізької філії Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області в судове засідання не з`явились, належним чином були повідомлені про день та час слухання справи, надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору за зустрічним позовом [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини своєї неявки суду не повідомила. Суд, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення первісного позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. З урахуванням встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються положеннями Цивільного кодексу України, зокрема Книгою шостою «Спадкове право» та Розділом першим «Право власності». Так, з матеріалів спадкової справи та пояснень, наданими сторонами в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є племінницею померлої [PERSON] . За життя [PERSON] мешкала за адресою: [ADDRESS] , яка згідно з свідоцтвом про право власності на житло належала [PERSON] на праві приватної власності. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією актового запису про смерть № 645 від 31 травня 2010 року. За життя [PERSON] склала заповіт, який був посвідчений Першою Криворізькою державною нотаріальною конторою 29 червня 1993 року за Р-2-4313, згідно з яким належну їй квартиру, що розташована за вказаною вище адресою вона заповідала своїй племінниці, позивачу у справі [PERSON] .. Після померлої [INFO] [PERSON] з заявами про прийняття спадщини звернулися [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Вказані обставини також були встановлені рішенням Центрально-Міського районного суду Дніпропетровської області від 14.06.2012 у справі № 2-3010/2011, від 20.05.2014 у справі № 216/7211/13-2, а також у рішенні апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.11.2012, а тому, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України не потребують доказування. 13 серпня 2016 року державний нотаріус Першої криворізької державної нотаріальної контори видала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я спадкоємця [PERSON] , що складається з однокімнатної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 139, 140). На підставі даного свідоцтва було зареєстровано право власності [PERSON] на вказану квартиру за № 16186989, що підтверджується Інформаційної довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 6) За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13, - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Пунктом 33 Постанови Пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що судом встановлено, що право власності позивача на квартиру набуто та зареєстроване в передбаченому законом порядку, відповідачі [PERSON] та [PERSON] чинять позивачу перешкоди у користуванні власністю, а саме: квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] , не допускаючи її до квартири та не надаючи можливість замінити замок на вхідних дверях квартири, а переконливих спростувань доводів позивача відповідачами надано не було, суд вважає вимоги первісної позовної заяви обґрунтованими та доведеними, в зв`язку з чим їх слід задовольнити. Щодо вимог зустрічної позовної заяви, суд приходить до таких висновків. Відповідно до ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Статтею 69 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, крім перевірки факту смерті спадкодавця, перевіряє наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна. Крім того, перевіряє також коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. До кола таких осіб входять лише особи, визначені у ч. 1 ст. 1241 ЦК України, а саме малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), непрацездатна вдова (вдівець), непрацездатні батьки (усиновителі). Цей перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Відповідно до ст. 49, 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України; 2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; 3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; 4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; 5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; 6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; 7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; 8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов`язані з її вчиненням; 9) в інших випадках, передбачених законом. Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно зі ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені у п. 27 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Судом встановлено, що після смерті [PERSON] до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини звернулась, у тому числі, відповідач [PERSON] , яка є рідною сестрою померлої [PERSON] , а також [PERSON] , яка є племінницею померлої, та на яку спадкодавцем за час життя був складений заповіт. Вказаний заповіт жодною особою не оскаржено, вимог щодо визнання його недійсним відповідачами не заявлено. Оскільки відповідач [PERSON] не підпадала під коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, державним нотаріусом Першої криворізької державної нотаріальної контори, відповідно до вимог Закону України «Про нотаріат», [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, а саме: квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] в обгрунтування своєї вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посилалась на те, що заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] спадкоємцями [PERSON] та [PERSON] було прийнято державним нотаріусом Першої криворізької державної нотаріальної контори одночасно об 11.50 год 27.10.2010 та одночасно вчинено дії з нотаріальним реєстром, чим було порушено таємницю нотаріальної дії. Вказану позицію відповідача суд вважає необґрунтованою, з таких підстав. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна таємниця - сукупність відомостей, отриманих під час вчинення нотаріальної дії або звернення до нотаріуса заінтересованої особи, в тому числі про особу, її майно, особисті майнові та немайнові права і обов`язки тощо. Тобто це не тільки інформація, яка стала відомою нотаріусу від заінтересованої особи, а й ті відомості, які нотаріус отримав при виконанні своїх професійних обов`язків, а також діяльність самого нотаріуса. Частиною 15 статті 8 ЗУ «Про нотаріат» передбачено, що внесення нотаріусом у випадках, передбачених законодавством, інформації до Єдиного реєстру довіреностей, Спадкового реєстру та інших єдиних та державних реєстрів, що функціонують у системі Міністерства юстиції України, не є порушенням нотаріальної таємниці. У зв`язку з чим, вказані вище посилання відповідача, зокрема щодо одночасного прийняття заяв та внесення відомостей до нотаріального реєстру не можна вважати порушенням нотаріальної таємниці. Крім того, в обгрунтування своїх вимог відповідач [PERSON] зазначає, що особа, якій видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, не мала права на спадкування, оскільки в заповіті [PERSON] , який був посвідчений Першою Криворізькою державною нотаріальною конторою 29 червня 1993 року за Р-2-4313, заповідувач вказав особу, якій заповіла майно - [PERSON] , а свідоцтво про право на спадщину за заповітом було видано іншій особі - [PERSON] . Із вказаною позицією відповідача [PERSON] суд також не може погодитися та вважає її необґрунтованою, виходячи з наступного. Так, дійсно, відповідно до змісту заповіту, який був посвідчений Першою Криворізькою державною нотаріальною конторою 29 червня 1993 року за Р-2-4313, прізвище особи, якій [PERSON] було заповідано майно вказано: « [PERSON] », разом з цим, згідно з паспортом серії [NUMBER] та у свідоцтві про право на спадщину за заповітом прізвище позивача зазначено: « [PERSON] », при цьому ім`я та по-батькові співпадають. З практики лінгвістичних експертиз відомі непоодинокі випадки розбіжностей в українських записах прізвищ через неврахування їх положення, неоднозначну мотивацію похідної основи, під впливом їх російської вимови або під графічним впливом записів російською мовою. Зокрема, під впливом російської орфоепії та орфографії в українських документальних записах прізвищ поширені випадки сплутування літер е / є / ьо. З урахуванням зазначеного, прізвища [PERSON] у вищевказаних документах, попри розбіжності, є ідентичними. Розбіжності виникли внаслідок неусталеності правил і принципів міжмовного перетворення. Разом з цим, підстав вважати, що особа, зазначена в заповіті не є особою, якій нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом не має, а доказів на підтвердження того, що особа, якій воно видано, не мала права на спадкуваннявідповідачами не надано. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог, суд приходить до висновку, що підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним не встановлено, а тому, зустрічні позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідачів за первісним позовом, в рівних частках підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 551,20 грн. Судовий збір за зустрічним позовом відшкодуванню не підлягає.

Outcome: approved