Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про виселення відповідача [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення, посилаючись на те, що він є власником вказаної квартири на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19.08.2013 року, укладеного між ним та [PERSON] Однак, він не має можливості користуватись, розпоряджатись та володіти своїм майном, оскільки в квартирі мешкає відповідач, яка самоправно зайняла спірне житлове приміщення. Як зазначає позивач, спірна квартира належала [PERSON], який помер [INFO]. Відповідач є колишньою дружиною померлого. Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 08.04.2013 року, яке залишено в силі ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 04.06.2013 року, було визнано право власності на спірну квартиру за [PERSON], в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що відповідач не має права користування жилим приміщення, продовжує незаконно мешкати у спірній квартирі та відмовляється її звільнити, позивач просить задовольнити його вимоги. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд про їх задоволення. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував. При цьому вказав, що з кінця 2013 року відповідач у спірній квартирі не проживає, а тому відсутній предмет спору. Також зауважив і на те, що на даний час тривають судові справи щодо права власності на спірну квартиру, в тому числі оспорюється право власності позивача на вказане житло. Заслухавши пояснення представників сторін по справі, вивчивши письмові докази, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, спірна квартира [ADDRESS] належала [PERSON], який помер [INFO]. Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 08.04.2013 року, яке залишено в силі ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 04.06.2013 року було визнано право власності на спірну квартиру за [PERSON], в задоволенні позову [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім»єю було відмовлено (а.с.6-9). 19.08.2013 року [PERSON] продала належну їй на підставі вказаного рішення суду квартиру позивачу [PERSON] згідно договору купівлі-продажу квартири (а.с.5). Представник позивача в судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги, вказуючи на те, що відповідач самоправно займає житлове приміщення та проживає в ньому без жодних передбачених законодавством підстав, чим перешкоджає позивачу у здійсненні ним свого права користування, володіння та розпорядження належним йому нерухомим майном. Представник відповідача проти вимог позивача заперечував, вважаючи, що відсутній предмет спору, оскільки відповідач у спірній квартирі не проживає, а також вказав на те, що на даний час тривають судові справи щодо права власності на спірну квартиру, в тому числі оспорюється право власності позивача на вказане житло. Суд вважає вимоги позивача обгрунтованими, виходячи з наступного. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Як визначено ч.ч.1, 2, 3, 7 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Крім того, відповідно до ч.1 ст.109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Стаття 155 ЖК України визначає, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Згідно ч.3 ст.116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Як стверджує позивач в своєму позові і це вбачається з матеріалів справи, відповідач самоправно проживає у квартирі, належній позивачу на праві власності. Зокрема, факт проживання відповідача у спірній квартирі визнано нею самою, що підтверджується апеляційною скаргою на ухвалу Деснянського районного суду м.Києва про відкриття провадження у даній справі від 13.09.2013 року, а також клопотаннням про зупинення провадження у справі, де відповідач зазначає адресу реєстрації: [ADDRESS], адресу проживання: [ADDRESS] (а.с.15-16, 48-49), а також поштовими відправленнями, отриманими нею за адресою спірної квартири, в тому числі і телеграмою (а.с.27, 38, 40, 45, 58, 71, 80, 81), а також електронним повідомленням відповідача на адресу суду, в якій в якості адреси відправника відповідач зазначила адресу спірної квартири. Крім того, 01.10.2013 року відповідач зверталась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним (а.с.51-57). Обгрунтовуючи своє право на вказаний позов, відповідач вказала на те, що постійно проживає у спірній квартирі, яку було відчужено за вказаним договором (а.с.56). Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 01.04.2014 року дану позовну заяву було залишено без розгляду (а.с.64-65). Також, слід зауважити на те, що в судовому засіданні 26.05.2014 року представником відповідача було заявлено клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним. Як стверджував представник відповідача, вказаний позов є аналогічним за предметом та підставами позову, з яким відповідач зверталась до Деснянського районного суду м.Києва 01.10.2013 року. Вищевикладене в розумінні ч.1 ст.61 ЦПК України свідчить про визнання відповідачем факту її проживання у спірній квартирі, а тому доказуванню не підлягає. В зв»язку з цим суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про те, що відсутній предмет спору, оскільки відповідач з кінця 2013 року у спірній квартирі не проживає. Крім того, на підтвердження даних доводів представник відповідача не надав суду жодних доказів. Що стосується заперечень представника відповідача проти позову з посиланням на оспорювання договору купівлі-продажу спірної квартири, то суд дані доводи до уваги не приймає і не вважає їх як підставу для відмови в задоволенні позову, оскільки на момент постановлення даного рішення даний договір купівлі-продажу є чинним, а в зупиненні провадження у справі до розгляду позовної заяви [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири ухвалою суду від 26.05.2014 року представнику відповідача було відмовлено. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог [PERSON] про виселення відповідача з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення, оскільки договір купівлі-продажу квартири є на даний час чинним та судом встановлено факт самоправного проживання в ній відповідачем [PERSON] На підставі викладеного та

Outcome: approved