Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] та третім особам про визнання приватизації квартири [ADDRESS] та свідоцтва про право власності на вказане житло - недійсними, зняття з реєстрації квартири у реєстраційній службі, посилаючись на те, що син позивача - відповідач по справі - [PERSON] не мешкав у спірній квартирі з серпня 1978 року. З цього часу [PERSON] був військовослужбовцем Збройних Сил СРСР, а з листопаду 1991 р. - військовослужбовцем Збройних Сил Російської Федерації та її громадянином. Вважає, що відповідач [PERSON] не міг брати участь у приватизації житла у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року. Позивач в судове засідання не з'явився та просив розглядати справу за його відсутності, позов підтримує, про що надав суду письмову заяву. Відповідач в судове засідання неодноразово не з'являвся, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представники третіх осіб до суду не з'явились, належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи,що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд дослідивши матеріали справи приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач зі своєю родиною - жінкою [PERSON] та сином [PERSON] 1956 року народження - був зареєстрований та мешкав за адресою [ADDRESS]. Позивач с дружиною подав необхідні документи для приватизації і в січні 1994 року йому було видане свідоцтво про право власності на житло - [ADDRESS] - про право спільної сумісної власності на ім'я [PERSON], [PERSON] и [PERSON], видане Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду у відповідності з розпорядженням від 10 січня 1994 року за № 1822, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло (а.с.2), копією довідки з місця проживання (а.с.3). Як встановлено в судовому засіданні позивач, на момент приватизації спірної квартири, був її наймачем, а відповідач - членом сім'ї наймача. Відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» - якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Відповідно до ч.2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» - передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Згідно із ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Як видно з позовної заяви - учасник приватизації - [PERSON] - відповідач по справі - на час приватизації був зареєстрований за адресою [ADDRESS], але фактично з 1978 року мешкав за іншою адресою, а з листопаду 1991 року - був громадянином Російської Федерації, вказані обставини підтверджуються наданими позивачем доказами, а саме копією посвідчення [PERSON] в якому зазначено, що він є громадянином іншої держави (а.с.9), копією довідки про те, що [PERSON] з 1980 року до 2000 року проходив службу у збройних силах Російської федерації. (а.с. 9 зворот). Відповідач [PERSON] подав до суду письмову заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, передбачених ст. 267 ЦК України. Позивач подав заяву про поновлення строку позовної давності, посилаючись на те, що відповідач пообіцяв доглядати його та проживати разом, але не виконав своїх обіцянок. Відповідно до ст. 76 ЦК Української РСР 1963 року - перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Відповідно до ст. 71 зазначеного Кодексу загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2004 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 2004 року, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки право на звернення до суду з позовом у позивача [PERSON] виникло з моменту отримання свідоцтва про право власності на квартиру, тобто з січня 1994 року, і до введення в дію ЦК України 2004 року, то встановлений ст. 71 ЦК Української РСР 1963 року, строк позовної давності сплив, а тому відсутні підстави для застосування положень ст. 267 ЦК України в редакції 2004 року і до цих правовідносин застосовуються вимоги ст. 80 ЦК Української РСР, згідно яких - закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Причини пропуску строку позовної давності на які посилається позивач, суд не може визнати поважними, оскільки позивач дізнався про порушення свого права ще в січні 1994 року, а звернувся до суду з позовом про захист цього права лише 31 травня 2013 року. Таким чином, позов не підлягає задоволенню. Судові витрати суд розподіляє у відповідності до ст. 88 ЦПК України. На підставі ст.ст. 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.ст. 71,76,80 ЦК Української РСР 1963 року та

Outcome: dismissed