Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить змінити розмір аліментів та щомісячно стягувати з [PERSON] аліменти на утримання їх дочок у розмірі 1/2 частини всіх видів доходів відповідача, але не менше 50% встановленого законодавством прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку щомісячно, до досягнення ними повноліття. Свої позовні вимоги позивач пояснює тим, що на підставі рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області з відповідача було стягнено на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дочок [PERSON]ї Володимирівни та [PERSON] в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Однак, на думку позивача, на сьогоднішній день сума стягуваних аліментів є недостатньою та значно нижчою ніж та, що встановлена законодавством для належного утримання неповнолітніх дітей, які перебувають на повному утриманні позивача. ЇЇ коштів критично не вистачає для належного матеріального забезпечення двох доньок. Позивач є інвалідом та ніде не працює, отримує доходи лише у вигляді пенсії по інвалідності, крім того дочки сторін по справі є теж інвалідами, які потребують постійного лікування, що повязано із значними матеріальними затратами. Відповідач добровільно збільшувати розмір аліментів не бажає, у додаткових витратах по утриманню дітей участі не бере, хоча має фізичні можливості, щоб заробляти кошти в необхідному розмірі. Позивач стверджує, що відповідач має нерегулярний мінливий дохід, також отримує пенсію, а тому він може та зобовязаний сплачувати аліменти у більшому розмірі, який буде достатнім для належного утримання їх доньок, за таких обставин позивач звернулася із відповідним позовом до суду. У судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] на задоволенні позовних вимог наполягали, та суду пояснили, що діти сторін по справі мають інвалідність по слуху та потребують постійного лікування, що повязане із значними матеріальними затратами, участі у яких відповідач не бере. Крім того позивач планує придбати слуховий апарат для дочки [PERSON], вартість якого складає 21000 грн., що для позивача є значною сумою, оскільки остання є також інвалідом, отримує дохід лише у вигляді відповідної пенсії та не має змоги працевлаштуватися, адже діти потребують постійного догляду, перебувають у спеціалізованих навчальних закладах, куди їх постійно необхідно відвозити, що позбавляє позивача можливості знайти роботу. Відповідач та його представник [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву про зміну розміру аліментів, який наданий до суду. Так згідно вказаного відзиву відповідач наполягав, що він є інвалідом дитинства, офіційно не працює, та отримує лише пенсії з яких відраховуються аліменти на утримання дітей. Також відповідач отримує плату за надану в оренду земельну ділянку, із якої також стягуються аліменти у визначеному судовим рішенням розмірі. Відповідач наполягав, що його матеріальний стан, після винесення відповідного судового рішення про стягнення із нього аліментів жодним чином не поліпшився, крім того позивач в своїй позовній заяві посилається на погіршення свого матеріального стану, при цьому суду не надано жодного відповідного доказу твердження позивача. Відповідач наполягає, що мотивація позивача про збільшення розміру аліментів у звязку із наявністю додаткових витрат на утримання дітей не відповідає нормам матеріального права і не підтверджена належними доказами, а тому у задоволенні позовної заяви слід відмовити у повному обсязі. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є матірю позивача, яка разом із своїми доньками проживає у її будинку. Відповідач належного матеріального забезпечення своїм дітям не надає, участі у додаткових витратах по їх утриманню не бере, так само як і невідповідально ставиться до своїх батьківських обовязків щодо належного виховання своїх доньок. Позивач планує придбати своїй дочці [PERSON] слуховий апарат, вартість якого більше 21000 грн., однак [PERSON] участі у його придбанні брати не хоче, відповідної матеріальної допомоги не надає. Сама [PERSON] несе постійно значні матеріальні затрати на утримання своїх дочок, які мають інвалідність та які потребують додаткових витрат на належне лікування. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін по справі та їх представників, а також показання свідка, вважає, що позов задоволенню не підлягає із наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про народження (серії 1-СР №018460 від 29.03.2006 року), а також свідоцтва про народження (серії 1-СР №114749 від 07.07.2010 року) [PERSON] є батьком [PERSON]ї Володимирівни, яка народилася 15.03.2006 року та [PERSON], [INFO]. Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 27.08.2014 року шлюб між сторонами по справі розірвано. На підставі виконавчого листа, виданого Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області від 08.07.2013 року із [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дітьми повноліття. Таким чином суд вважає доведеним обовязок відповідача по утриманні своїх неповнолітніх дочок. Позивач у своїй позовній заяві стверджує, що відповідач сплачує аліменти у розмірі, який є недостатнім для утримання дітей, які мають суттєві вади здоровя, та потребують додаткових витрат, таких як купівля слухового апарату, окрім того змінилося і чинне законодавство, яке визначає мінімальний розмір стягуваних аліментів, сам же відповідач є працездатною особою, має неофіційний дохід, а тому може та повинен сплачувати аліменти у більшому розмірі. Статтями 8, 11 ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що батько та мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Окрім того, ратифікувавши у 1991 році Конвенцію про права дитини 1989 року, Україна прийняла на себе міжнародно-правові зобов`язання по здійсненню міжнародних стандартів прав дитини, відповідно з якими вона повинна забезпечити добробут, охорону здоров`я, житло, освіту для кожної дитини без будь-якої дискримінації, забезпечити якнайкраще здійснення інтересів і прав дитини в усіх сферах суспільного життя. Норми цієї Конвенції, відповідно до ст. 9 Конституції України 1996 р., діють як складова національного законодавства України з 27 вересня 1991 року, тобто з часу її ратифікації Україною. Відповідно до ст., ст. 180-181 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у разі недосягнення згоди між батьками щодо їх участі у витратах на утримання дитини, суд своїм рішенням визначає розмір аліментів на утримання дитини. Матеріали справи містять довідки із яких вбачається, що відповідач по справі здійснює сплату аліментів у розмірі визначеному судовим рішенням, зокрема довідка про розмір сплачених аліментів виданої Золотоніським міськрайонним відділом державної виконавчої служби №21897 від 20.12.2017 року, відповідні довідки від органів ПФУ в Черкаській області №1111/05 від 01.02.2018 року, Золотоніського районного управління праці та соціального захисту населення №04-23/184 від 01.02.2018 року, та довідка видана СТОВ «Спільне» про розмір відрахованих аліментів на користь [PERSON] із нарахованої плати за оренду земельної частки (паю). Будь-яких доказів з приводу невиконання рішення суду чи наявності заборгованості по сплаті аліментів згідно вищевказаного рішення, позивачем не надано і судом не встановлено. Посилання позивача на довідку видану УПФУ в Золотоніському районі Черкаської області №5417/05 від 01.08.2014 року, про наявність залишку заборгованості по сплаті аліментів відповідачем, не може вважатися судом належним та достатнім доказом спрямованим на підтвердження обґрунтування позовних вимог позивача щодо неналежного виконання відповідачем своїх обовязків по сплаті аліментів, оскільки вказана довідка є застарілою, залишок заборгованості у ній вказаний станом на 01.08.2014 року, в той же час доказів наявності заборгованості відповідача по сплаті аліментів, станом на дату подання даного позову та розгляду його в суді, матеріали справи не містять. У ст. 192 СК України наведено вичерпний перелік обставин, які можуть бути підставою для зміни розміру аліментів за рішенням суду. У цій статті передбачена можливість, а не обов'язковість задоволення судом вимоги про зміну розміру аліментів. Згідно ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. СК України не передбачена можливість зміни розміру аліментів у зв'язку зі змінами в законодавстві, не передбачено перегляду судом визначеного рішенням суду розміру аліментів в зв'язку з такими змінами і Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 2037-VIII. Більше того, за загальним принципом дії норм права закон не має зворотної дії в часі, а відповідно до ч. 1ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Дійсно, відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З матеріалів позовної заяви вбачається, що підставою звернення до суду з позовом є також внесення змін в чинне законодавство щодо розміру стягуваних аліментів. Однак такі доводи позивача не можуть бути прийняті судом, оскільки не відносяться до безумовних підстав для зміни (збільшення) розміру аліментів. Окрім того, збільшення прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку не є підставою для збільшення розміру аліментів передбачених статтею 192 СК України. Згідно з абз. 4 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2ст. 182 СК України. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення та збільшення їх розміру. Окрім того, при розгляді позовів про збільшення розміру аліментів застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Так, при вирішенні питання щодо збільшення розміру аліментів суд має з'ясувати наявність обставин, передбачених як ч.1ст.192 СК України, так і ч. 1ст. 182 СК України. Відповідно до частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України» визначено, що при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. А тому, у зв'язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Жодних доказів про погіршення свого матеріального стану чи стану здоров'я позивач суду не надала. Майновий стан позивача фактично не змінився. Разом з тим суд враховує, що на утриманні відповідача знаходиться малолітня дочка [PERSON], [INFO], від іншого шлюбу, що стверджується свідоцтвом про народження (серії І-СР №244649 від 15.04.2017 року), крім того із довідки виданої виконкомом Ковтунівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області №366 від 26.10.2017 року, [PERSON] має на утриманні малолітню дочку своєї дружини [PERSON] 17.ю10.2010 р.н., що безумовно впливає на матеріальний стан відповідача, а сама [PERSON], так само як і [PERSON] та [PERSON] має право на належне утримання від свого батька. Таким чином, із аналізу вказаних вище норм чинного законодавства, суд при вирішенні вказаної справи, має врахувати інтереси усіх дітей, які мають рівне право на утримання від свого батька, незалежно від того чи проживають вони разом із ним. Твердження ж позивача стосовно того, що відповідач має достатній дохід, а його матеріальний стан є достатнім для підвищення розміру аліментів, не підтверджуються жодними доказами, які додані до матеріалів справи. Суд враховує, що згідно норм ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Із цих же самих підстав суд не бере до уваги, як належний доказ, пояснення свідка [PERSON], котра в судовому засіданні надала суду пояснення, які зводяться до того, що відповідач неналежно виконує свої батьківські обовязки в частині виховання своїх дітей, мало приділяє їм уваги, відмовляється надавати додаткові кошти на їх утримання. Однак суд враховує, що пояснення вказаного свідка не підтверджують саме факт покращення матеріального стану відповідача, чи погіршення матеріального стану позивача порівняно із часом коли приймалося попереднє судове рішення про стягнення із відповідача аліментів на утримання його дітей, її свідчення зводяться до неналежного виконання батьком своїх обовязків по відношенню до своїх дітей в частині кількості зустрічей останнього із ними, частоти їхнього спілкування, тощо. Покази свідка зводяться до наявності неприязних відносин між нею та відповідачем, а також неприязних відносин між сторонами по справі. Таким чином суд констатує, що докази покращення матеріального стану відповідача як і погіршення матеріального стану позивача в матеріалах справи відсутні. У положеннях ст. 2 ЦПК України зазначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стосовно необхідності придбання слухового апарату для дитини, як обставина на яку посилається позивач для збільшення розміру аліментів, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Нормами ст. 185 СК України визначено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Із аналізу вказаної статті вбачається, що додаткові витрати, які зумовлені певними обставинами, в тому числі і хворобою дитини, можуть бути присуджені судом за зверненням одного із батьків, який їх поніс, у вигляді конкретної суми, яка підлягає одноразовій сплаті, або у вигляді щомісячних платежів, яка стягується протягом певного проміжку часу. Такі вимоги позивача мають бути належним чином обґрунтовані та стверджені відповідними доказами на підтвердження відповідної необхідності здійснення додаткових витрат на дитину. Отже нормами вказаної статті передбачено стягнення саме додаткових витрат, а не додаткове стягнення коштів на утримання дитини, якими по суті є аліменти. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши належність та допустимість доказів, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи, що сторони по справі звільнені від сплати судового збору, суд відносить судові витрати за рахунок держави.

Outcome: dismissed