Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], в якому просив суд стягнути заборгованість за договором позики від 24.03.2012 року в сумі 200000 грн., а також покласти судові витрати, які складаються з витрат по сплаті судового збору у сумі 2000 грн. та з витрат на правову допомогу в сумі 10000 грн., на відповідача. В обґрунтування позову зазначив, що 24.03.2012 року він надав відповідачеві у позику суму грошових коштів у розмірі 200000 грн., на підтвердження чого останнім була складена розписка. Проте в розписці не вказано строку (терміну) повернення грошових коштів, у звязку з чим, позивач в порядку ч. 2 ст. 530 ЦК України 05.08.2015 року звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення вказаної суми грошей, яку він отримав 08.08.2015 року. Відповідач, в свою чергу, грошові кошти позивачеві не повернув та на письмову вимогу про їх повернення не відреагував. Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі договору про надання юридичних послуг, підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд задовольнити позов. Крім того, представник частково підтримав вимогу позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, посилаючись на те, що позивачем сплачено на його користь 5000 грн.. Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі договору про надання правової допомоги, у судовому засіданні заперечувала проти позову, посилаючись на те, що позика означає передачу грошових коштів або інших речей, визначених родовими ознаками у власність на поворотній основі, проте відповідач ніколи не отримував в позику у позивача [PERSON] ані 200000 гривень, що зазначені у наданому до суду документі, ані будь-якої іншої суми чи речей. Крім того вважає, що надана позивачем в якості підтвердження укладення договору позики розписка між ним та відповідачем нічого не підтверджує через те, що не відображує факту передачі грошових коштів від позивача відповідачеві в якості позики із зобовязанням наступного повернення. Розписка може замінювати собою договір позики, але виключно у тому випадку, коли в ній вказані найменування та координати позикодавця та позичальника, їх паспортні дані, сума займу, строк та порядок повернення позики, а також підписи сторін. Також, представник відповідача вказала, що між сторонами, як субєктами підприємницької діяльності, існували господарські правовідносини, та відповідач міг отримувати ці кошти від позивача в межах цих правовідносин, проте він не памятає обставин та підстав отримання цієї суми, однак представник наголосила, що ця сума коштів не була отримана ним від позивача в якості позики. Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд вважає необхідним зазначити наступне. З матеріалів справи вбачається, що 24.03.2012 року відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] суму коштів в розмірі 200000 грн. (а.с. 19). У вказаній розписці не зазначено строку (терміну) повернення грошових коштів. Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений, кредитор має право вимагати його у будь-який час. 05 серпня 2015 року [PERSON] звернувся до [PERSON] з Вимогою про повернення 200000,00 грн., яка отримана останнім 08 серпня 2015 року (а.с. 5-7). Однак, станом на 09 вересня 2015 року відповідач не повернув позивачу вказану суму грошових коштів. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6 - 63 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Суд критично оцінює посилання представника відповідача на те, що відповідач не отримував від позивача позику в сумі 200000 гривень, а також припущення, що відповідач міг отримувати ці кошти від позивача в межах існуючих між ними на той момент господарських правовідносин. З пояснень представника позивача вбачається, що між сторонами, як субєктами підприємницької діяльності, дійсно існували правовідносини в межах укладеного між ними договору оренди, проте орендарем за цим договором був саме позивач, та, відповідно, грошові кошти за цими правовідносинами, мав сплачувати відповідач на користь останнього. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч наведених норм діючого законодавства, відповідачем не доведено іншої правової природи розписки, складеної [PERSON] 24.03.2012 року про отримання від [PERSON] грошових коштів в сумі 200000 грн., ніж визначеної позивачем у позовній заяві. Таким чином, суд вважає, що в ході судового розгляду цієї справи знайшли своє підтвердження належними, допустимими та достатніми доказами обставини, на які позивач посилалася в обґрунтування своєї позовної вимоги про стягнення з відповідача на його користь боргу в сумі 200000 грн. за договором позики. За таких обставин позовна вимога позивача про стягнення з відповідача 200000 грн. боргу підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно з п. 2 ч. З ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу. Згідно з п. 47 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Відповідно до п. 48 зазначеної постанови встановлено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. З, ст. ст. 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. 12 серпня 2015 року між [PERSON] та СПДФО [PERSON] укладений Договір про надання юридичних робіт та надання юридичних послуг № 12/08/15 (а.с. 9). Представником позивача надано до матеріалів справи квитанцію № 231 від 21.10.2015 року, яка свідчить про сплату [PERSON] на користь ФОП [PERSON] 5000 грн. за договором № 12/08/15 від 12.08.2015 року (а.с. 21). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно із Законом України «Про державний бюджет України на 2015 рік» розмір мінімальної заробітної плати становить 1218 грн. Максимальна вартість години участі особи, яка надавала правову допомогу, складає 487,20 грн.. Представник позивача вказав, що ним не складались Акти дачі-приймання виконаних робіт за договором про надання юридичних послуг 12/08/15 від 12.08.2015 року, та наголосив, що ним витрачено: на складання позовної заяви 1,5 години, на складання двох клопотань по 30 хвилин. Крім того, загальний розмір витраченого часу представник у судових засіданнях, згідно з журналами судових засідань, складає 1,5 години. Таким чином загальний розмір витраченого часу при підготовці та розгляду справи становить 4 години, та граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу обсягом 4 години чистого часу складає 1948,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved