Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Державного підприємства «Світловодський завод «Калькулятор» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплатив сумі 3948 грн. 57 коп. та компенсації моральної шкодив сумі 5000,0 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона працювала на Державному підприємстві «Світловодський завод «Калькулятор» з 13.08.1996 року по 03.07.2000 року і була звільнена на підставі ст.38 КЗпП України по догляду за дитиною до 14 років. При звільнені [PERSON] відповідач не провів повного розрахунку по заборгованій заробітній платі в сумі 602 грн. 71 коп.. Станом на момент подання позову до суду заборгованість по заробітній платі не виплачена. Відповідач не бажає в добровільному порядку сплатити позивачу заборговані кошти по заробітній платі на протязі 16 років. На судове засідання не зявився представник позивача, надавши заяву про розгляд справи без її участі, проти заочного порядку розгляду справи не заперечує, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просила суд їх задовольнити ( а.с. 28). Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, причину неявки суду не повідомив. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити рішення на підставі неявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи у разі якщо відповідно до цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Світловодський завод «Калькулятор» з 13.08.1996 року по 03.07.2000 року і була звільнена на підставі ст.38 КЗпП України по догляду за дитиною до 14 років, що підтверджується копією трудової книжки ( а.с. 11,12). Згідно архівної довідки № Ас-202/16 від 13.06.2016 року, виданої виконавчим комітетом Світловодської міської ради, вбачається, що у документах архівного фонду заводу «Калькулятор» м. Світловодськ Кіровоградської області в книзі заборгованості по заробітній платі звільненим працівникам станом на 01.01.2006 року сума заборгованої заробітної плати [PERSON] складає 602 грн. 71 коп. ( а.с.13 ). Згідно довідки, виданої державним підприємством «Світловодський завод «Калькулятор» від 15.02.2007 року, станом на 01.02.2007 року сума заборгованої заробітної плати [PERSON] складає 4551 грн. 28 коп. з яких сума компенсації складає 3948 грн. 57 коп. (а.с.16). Відповідно до листа Арбітражного керуючого Державного підприємства «Світловодський завод «Калькулятор» [PERSON] за №02-01/179 від 31.05.2016 року вбачається, що до реєстру вимог кредиторів, затвердженого ухвалою господарського суду Кіровоградської області від 06.03.2008 року, включено вимоги конкурсних кредиторів станом на дату порушення справи №10/17 про банкрутство Державного підприємства «Світловодський завод «Калькулятор» і заборгованість перед [PERSON] складала 602 грн. 71 коп. Станом на 01.05.2016 року вимоги кредитора [PERSON] не погашались ( а.с. 14 ). Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працiвника виплата всiх сум, що належать йому від пiдприємства, установи, органiзацiї, проводиться в день звiльнення. Якщо працiвник в день звiльнення не працював, то зазначенi суми мають бути виплаченi не пiзнiше наступного дня пiсля пред'явлення звільненим працiвником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разi спору про розмiр сум, належних працiвниковi при звiльненнi, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цiй статтi строк виплатити не оспорювану ним суму. Доказів того, що вказана сума була сплачена позивачу відповідач не надав, тому суд вважає доведеним факт існування заборгованості по заробітній платі. Структуру заробітної плати визначено ст. 2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Додаткова заробітна плата, зокрема, це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством. Суми виплат, повязані з індексацією та компенсацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з п.п.2.2.7«Інструкції зі статистики заробітної плати», затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004р. №5. Таким чином, суми індексації заробітної плати та компенсація втрати частини доходів у звязку з порушенням строків виплати є складовими частинами заробітної плати (додатковою заробітною платою). Частиною 2 ст.233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013р. №9рп/2013 визначено, що положення ч.2 ст.233 КЗпП України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, саме як складових належної працівнику заробітної плати, без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Відповідно до ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Відповідно до ст.3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого доходу на індекс інфляції за період невиплати. Таким чином, у судовому засіданні знайшло підтвердження ствердження позивача щодо не проведення з ним повного розрахунку відповідачем, під час його звільнення, не нарахування суми компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, а тому позовні вимоги щодо стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати підлягають задоволенню. Представник відповідача проти позову не заперечував, доказів на спростування позовних вимог не надав. Згідно ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи, дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України передбачено, що вiдшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працiвнику провадиться у разi, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язкiв i вимагають вiд нього додаткових зусиль для органiзацiї свого життя. Судом було встановлено, що позивача було звільнено 03.07.2000 року та з нею не було проведено повного розрахунку під час її звільнення. У звязку із затримкою розрахунку при звільненні позивачка зазнала моральних страждань, що супроводжувалось почуттям приниженості, несправедливості. Зазначені обставини обумовлюють настання моральних страждань на час звільнення працівника та після його звільнення, в звязку з невиплатою боргу із заробітної плати, що вимагає від звільненого працівника додаткових зусиль для організації свого життя. Проте позивачем не був доведений заявлений ним розрахунок матеріального еквіваленту відшкодування моральної шкоди, в сумі 5000,0 грн., а тому суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині відшкодування заподіяної порушенням трудових прав позивача моральної шкоди, частково, в сумі 1000,0 грн. Питання про судові витрати суд вирішує на підставі ст.88 ЦПК України та у звязку з задоволенням позовних вимог судовий збір підлягає стягненню з відповідача. Враховуючи вищенаведене

Outcome: partial