Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Царичанського районного суду Дніпропетровської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Світанок» про визнання договору оренди землі недійсним. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що він є власником земельної ділянки за адресою: Дніпропетровська область, Царичанський район, с/рада Михайлівська з кадастровим № 1225683200:01:001:6123 із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 3,9793 га, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER] та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №25413114 від 11.08.2014р. З метою належного використання земельної ділянки, він та ТОВ «Агрофірма Світанок» уклали договір оренди земельної ділянки. На момент підписання ним цього договору у договорі стояв термін оренди три роки. Його екземпляр договору йому співробітники відповідача не надали під приводом того, що директор у від`їзді та не може підписати договір. Через виплату йому обумовленої за використання землі протягом трьох років суми коштів про передачу відповідачем його екземпляру договору він не переймався. Навесні 2017 року звернувся до директора відповідача та попередив, що не має намір подовжувати договір та просив завершити виробничі цикли, на що директор повідомив, що договір оренди був укладений на 49 років. Через зазначене був змушений звернутись із заявою до відповідача. У відповідь на його заяву відповідач надав копію договору оренди землі №388 від 1 жовтня 2014 року. Вивчаючи надану відповідачем копію оренди землі, помітив, що на першому аркуші договору у п.8 визначено строк дії договору - 49 років. Такий же строк зазначений в додатку №1 «Акт про прийом та передачу земельної ділянки в натурі (на місцевості)», у додатку №4 «Розрахунки по орендній платі», причому як додаток №1, так і додаток №4 мають невірне зазначення площі, яке було виправлено наведенням ручкою. При детальному вивченні копій договору та додатків він встановив, що підписи навпроти його прізвища та ініціалів на першому аркуші договору та у додатках №1 та №4 відрізняються від підписів на другому та третьому аркуші договору та вчинені у невластивій йому манері і містять ознаки імітації його підпису іншою особою. 11.07.2019р. надав заяву про зміну підстав позову, в якій вказав, що як вбачається з п.5 договору оренди земельної ділянки №388 від 1 жовтня 2014 року нормативна грошова оцінка земельної ділянки на 07.02.2014р. становить 57 367 грн. 00 коп. За п.9 цього ж договору - орендна плата складає 47 899 грн. 28 коп., з якої прибутковий податок (15%) становить - 1 827 грн. 00 коп., прибутковий податок (17%) з орендної плати становить - 6 072 грн. 28 коп. Орендна плата сплачується орендарем на користь орендодавця у сумі 40 000 грн. протягом 60 календарних днів з моменту державної реєстрації даного договору. Договір укладено на 49 років (п.8 договору оренди земельної ділянки №388 від 1 жовтня 2014 року). Вказав, що з 1983 року знаходиться в шлюбі з [PERSON] . Дружина з 2012 року хворіє на незрощений оскольчатий перелом передньо-верхнього відділу тіла хребта, некроз головки лівої бедренної кістки, укорочення лівої нижньої кінцівки на 3 см, дифузна протрузія дисків, двухсторонній коксартроз, через що є інвалідом 2 групи. Вказане підтверджується випискою №0515712, 0185612, актом ВКК на МСЕК №51 від 20.06.2012р. довідкою до акта огляду МСЕК серія 10 ААБ №005093. Вказана хвороба супроводжується обмеженням у русі, довготривалими сильними болями, напругою м`язів і локальним набряком, неможливістю самостійно пересуватися на довгі дистанції. Дружина через своє захворювання потребує постійних реабілітацій у стаціонарі та амбулаторно. Через вказані обставини розпочав пошук грошей та шляхів заробітку. У березні 2012 року отримав кадастровий номер на земельну ділянку, що і було в подальшому передано в оренду за договором оренди земельної ділянки №388 від 1 жовтня 2014 року. 11.08.2014 року зареєстрував за собою право власності на земельну ділянку. Враховуючи, що договір укладено 1 жовтня 2014 року до спірних правовідносин слід застосовувати Закон України «Про оренду землі» в редакції від 11.08.2013р., що була чинна на вказану дату. Підпунктом 1.5.288 статті 288 ПК України встановлено, що розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки. За п.5 договору оренди земельної ділянки №388 від 1 жовтня 2014 року нормативна грошова оцінка земельної ділянки на 07.02.2014р. становить: 57 367 грн. 00 коп. За п.9 цього ж договору - орендна плата складає 47 899 грн. 28 коп., з якої прибутковий податок (15%) становить - 1 827 грн. 00 коп., прибутковий податок (17%) з орендної плати становить - 6 072 грн. 28 коп. Орендна плата сплачується орендарем на користь орендодавця у сумі 40 000 грн. протягом 60 календарних днів з моменту державної реєстрації даного договору. Договір укладено на 49 років. Отже річна сума за цим договором визначена у розмірі: 47 899 грн. 28 коп. * 49 років = 977 грн. 54 коп. За допомогою математичного підрахунку, 3% нормативної грошової оцінки становлять - 1 721 грн. 01 коп. Таким чином, розмір орендної плати встановленої у договорі оренди земельної ділянки №388 від 1 жовтня 2014 року не відповідає правилу підпункту 1.5.288 статті 288 ПК України. Відповідно до вимог ч.1 ст.215 ЦК України та згідно роз`яснень п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ та визнання правочинів недійсним» від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності передбачених законом. Правовою підставою визнання договору недійсним є недодержання однією стороною чи всіма сторонами вимог, встановлених частинами 3,5,6 ст.203 ЦК України. Тому підставою для визнання правочину - договору оренди земельної ділянки №388 від 1 жовтня 2014 року недійсним служить невідповідність його вимогам Податкового кодексу України. У відповідності до ст.233 ЦК України, - правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Для визнання правочину недійсним, на підставі частини першої статті 233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі №6-551цс16 зроблено висновок, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалась. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оспорює правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 квітня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи №507/1084/17. Окрім того, Верховний суд у постанові від 10 грудня 2018 року по справі №219/6385/16-ц зазначає: «Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення у судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні. Щодо доводів заявника про укладення оспорюваних договорів на вкрай невигідних умовах. Невигідні умови безпосередньо мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити. Умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Тобто такі умови мають бути явно кабальними для особи. Хоча ЦК України і не встановлює, чого саме мають стосуватися умови правочину, однак з аналізу цієї норми випливає, що це насамперед ціна або інші обтяжливі чи невигідні для особи обов`язки та умови. Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи. Вказав, що знаходиться у тяжкій життєвій ситуації - тривала хвороба дружини та послідуюча інвалідність змусили його вчинити правочин - укласти з відповідачем договір оренди земельної ділянки №388 від 1 жовтня 2014 року на вкрай невигідних умовах - з розміром орендної плати меншим майже у 2 рази від визначеної п.1.5.288 статті 288 ПК України обов`язкової 3% розміру річного платежу від нормативної грошової оцінки, що за правилом статті 215 ЦК України є підставою недійсності правочину - договору оренди земельної ділянки №388 від 1 жовтня 2014 року. На підставі викладеного прохає визнати договір оренди землі №388 від 1 жовтня 2014 року укладений між ним та ТОВ «Агрофірма Світанок» щодо оренди земельної ділянки за адресою: Дніпропетровська область Царичанський район с/рада Михайлівська з кадастровим № 1225683200:01:001:6123 із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 3,9793 га недійсним, судові витрати в розмірі 640 грн. покласти на відповідача. Позивач [PERSON] та його представники [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та прохали їх задовольнити. Представник відповідача ТОВ «Агрофірма Світанок» Бобиль В.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та прохав у їх задоволенні відмовити повністю. Суд заслухавши сторони, вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність доказів кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст.ст.1, 3 ЦК України, ст.ст.2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України). Судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки, з кадастровим номером 1225683200:01:001:6123, площею 3,9793 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Михайлівької сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 11.08.2014 року (а.с.4) та копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії ЕЕК №552103 від 11.08.2014 року (а.с.5). 01 жовтня 2014 року між [PERSON] та ТОВ «Агрофірма Світанок» було укладено договір оренди землі, згідно якого орендодавець надав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,9793 га, розташовану на території Михайлівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області та п.8 визначено, що договір укладено на 49 років, п.9 викладено у наступній редакції: «Орендна плата складає 47 899 грн. 28 коп., з якої прибутковий податок (15%) становить - 1 827 грн. 00 коп., прибутковий податок (17%) з орендної плати становить - 6 072 грн. 28 коп. Орендна плата сплачується орендарем на користь орендодавця у сумі 40 000 грн. протягом 60 календарних днів з моменту державної реєстрації даного договору (а.с.7-9). Відповідно до висновку експерта Дніпропетровського НДІСЕ №472-17 від 13.06.2018 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи по цивільній справі №196/611/17, провадження №2/196/324/17, встановлено: - підпис від імені [PERSON] - внизу на першій сторінці Договору оренди землі №388 від 01.10.2014 року - виконаний саме [PERSON] ; - підпис від імені [PERSON] - в графі «Орендодавець» у Акті про прийом та передчу земельної ділянки в натурі (додаток №1 до Договору оренди землі №388 від 01.10.2014) - виконаний саме [PERSON] ; - підпис від імені [PERSON] - в графі «Орендодавець» - в Розрахунку по орендній платі (додаток №4 до Договору оренди землі №388 від 01.10.2014) - виконаний саме [PERSON] (а.с.81-89). Відповідно до висновку експертів Київського НДІСЕ №23996-23997/18-32 від 24.05.2019 за результатами проведення повторної почеркознавчої експертизи по цивільній справі №196/611/17, провадження №2/196/324/17, встановлено: - підписи від імені [PERSON] : у графі «___ Шевченко В.І.» на першому аркуші у договорі оренди землі №388 від 01.10.2014 укладеному між ТОВ «Агрофірма Світанок» та [PERSON] ; у графі «Орендодавець В.І. Шевченко» у акті про прийом та передачу земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 01.10.2014 (Додаток №1 До договору оренди від 01.10.2014); у стовбці «ОРЕНДОДАВЕЦЬ:» у графі «__ ( [PERSON] ) у Додатку №4 до договору оренди від 01.10.2014 (Розрахунки по орендній платі), виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів, а також виконані [PERSON] (а.с.129-140). Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 81 ЦПК України регламентовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. У даній справі між сторонами виникли правовідносини, пов`язані з орендою землі. Частиною першою статті 2 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, другою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За приписами статті 1 Закону України «Про оренду землі», яка кореспондується з положеннями частини першої статті 93 ЗК України, орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом статті 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Згідно з частинами першою-третьою статті 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Відповідно до статті 22 Закону України «Про оренду землі» орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах. Сторони можуть передбачити в договорі оренди поєднання різних форм орендної плати. Орендна плата за земельні частки (паї) встановлюється, як правило, у грошовій формі. За добровільним рішенням власника земельної частки (паю) орендна плата за земельні частки (паї) може встановлюватися у натуральній формі. Внесення орендної плати оформлюється письмово, за винятком перерахування коштів через фінансові установи. У пункті 9 Договору оренди від 01.10.2014 року укладеному між [PERSON] та ТОВ «Агрофірма Світанок» зазначено, орендна плата складає 47 899 грн. 28 коп., з якої прибутковий податок (15%) становить - 1 827 грн. 00 коп., прибутковий податок (17%) з орендної плати становить - 6 072 грн. 28 коп. Орендна плата сплачується орендарем на користь орендодавця у сумі 40 000 грн., яка обрахована без урахування індексації, протягом 60 календарних днів з моменту державної реєстрації даного договору. Після сплати вказаного платежу Орендарем на користь Орендодавця - зобов`язання першого перед другим вважається виконаним у повному обсязі за весь наступний період дії Договору. Після цього Орендар не повинен здійснювати на користь Орендодавця будь-яких інших платежів у виконання умов Договору (а.с.7). Позивач свої вимоги про визнання Договору оренди землі недійсним обґрунтовує тим, що розмір орендної плати встановленої у договорі оренди земельної ділянки №388 від 1 жовтня 2014 року не відповідає правилу підпункту 1.5.288 статті 288 ПК України та є меншим у два рази від визначеної п.1.5.288 статті 288 ПК України обов`язкової 3% розміру річного платежу від нормативної грошової оцінки, що за правилом статті 215 ЦК України є підставою недійсності правочину. Відповідно до вимог п.288.4, п.п.288.5.1, 288.5.2 п.288.5 ст.288 ПК України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем. Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу: не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки та не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки. Згідно з ч.2 ст.21 Закону України «Про оренду землі» розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України. Вказаний договір оренди земельної ділянки від 01.10.2014 року підписаний сторонами. Факт стосовно підписання Договору орендодавцем після зміни підстав позову останнім не оспорюється та, крім цього, підтверджується висновками експертиз. Доказів звернення позивача до відповідача з вимогою про збільшення розміру орендної плати та його відмову від її збільшення позивачем до суду не надано. Крім того з пояснень представника відповідача слідує, що після закінчення наперед виплаченої орендної плати відповідачем, її сплата позивачу, за його клопотанням, буде відновлена. Отже, сторони договору, дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, до яких, зокрема, відноситься розмір орендної плати та порядок її сплати. Таким чином, суд встановивши, що при укладенні оспорюваного договору сторони погодили їх істотні умови: орендну плату із зазначенням її розміру, зокрема сплати орендної плати одноразово за весь період дії договору без індексації, строк дії, умови використання земельної ділянки, та інше, орендна плата виплачена відповідачем у порядку, визначеному п.9 спірного договору, дійшов висновку про те, що [PERSON] не доведено обставин, які б свідчили про недійсність укладеного ним договору оренди землі та порушення його прав при укладанні оспорюваного правочину. Законні права та інтереси позивача не були порушені, він підписав договір оренди і фактично передав земельну ділянку в оренду відповідачу, який її прийняв і добросовісно виконував умови укладеного договору, сплатив орендну плату позивачу, а він її отримав. Також, позивачем і його представниками як в позовній заяві, так і в судовому засіданні зазначено, що підставою для укладення оспорюваного договору оренди землі була тяжка обставина - хвороба дружини позивача [PERSON] . Відповідно до ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У свою чергу, згідно ч.1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Як роз`яснено у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тобто, правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. При цьому, тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин. Обставина, яка вплинула на особу, має бути наявною саме в момент вчинення правочину. ВС КЦС у постанові від 16 жовтня 2019 року у справі № 185/7043/16-ц вказав, що визнання правочину недійсним на підставі приписів статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності волевиявлення особи на вчинення правочину на тих умовах, на яких його було укладено. Отже, основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Для того, щоб визнати правочин недійсним з підстав передбачених ст. 233 ЦК України, позивачу необхідно довести в сукупності такі обставини: 1) наявність у особи, що вчинила правочин, тяжких обставин, як то, хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, інше; 2) правочин був учинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин був вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Також, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним, з підстав передбачених вище, є доведення в судовому процесі нерозривного причино - наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні. І особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. У даній справі встановлено, що дружина позивача [PERSON] тяжко хворіла, мала 2 групу інвалідності, що підтверджується випискою №0515712, 0185612, актом ВКК на МСЕК №51 від 20.06.2012р., довідкою до акту огляду МСЕК серія 10 ААБ №005093, на момент укладення спірного договору оренди землі, що розцінюється судом як тяжка обставина. Проте, разом із цим не доведено, що спірний договір було учинено ним саме для усунення та/або зменшення цієї тяжкої обставини. Будь - яких доказів того, що [PERSON] уклав із відповідачем договір саме під впливом тяжкої хвороби дружини [PERSON] та, що для лікування та реабілітації дружини у жовтні 2014 року йому необхідно було витратити значну суму коштів або відсутність таких коштів у родині, суду надано не було. А тому само по собі наявність тяжкої обставини, як то, хвороби не дає підстави визнати спірний договір недійсним, так як у цій справі не установлено причино - наслідкового зв`язку між хворобою дружини позивача та вчиненням ним спірного правочину. Доводи про те, що тяжка хвороба дружини спонукала позивача на вчинення оспорюваного правочину є голослівними, у той час, як самі по собі твердження, без застосування визначених ЦПК України засобів доказування, не є вагомими аргументами. Інакше кажучи, доводи позивача про те, що оспорюваний ним договір не був би укладений якби не тяжка хвороба дружини, ґрунтуються на припущеннях, що заборонено приписами ч.6 ст. 81 ЦПК України. Натомість за правилом ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Втім, жодних доказів, які б давали підстави для застосування положень ст. 233 ЦК України, у цій справі судом не здобуто. Зокрема, висновками експертів підтверджується факт підписання позивачем оспорюваного ним договору оренди. Та обставина, що розмір орендної плати не відповідає вимогам ПК України та є меншим від 3% річного платежу від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, сама по собі не вказує, що це було невигідною умовою для орендодавця, оскільки позивач підписав договір оренди, узгодивши з відповідачем усі істотні умови, притаманні цьому виду договорів, зокрема розмір орендної плати, права і обов`язки сторін, позивач розумів умови договору, оскільки доказів іншого ним не надавалось і такі обставини не зазначені як підстава позовних вимог, передав земельну ділянку в оренду відповідачу, який її прийняв та сплатив орендну плату позивачу, а він її отримав. Таким чином, позивачем не обґрунтовано і, відповідно, не доведено, чому саме умови договору оренди були невигідними для орендодавця, який саме вплив мала хвороба його дружини на волевиявлення щодо укладення цього правочину і які саме негативні наслідки тяжкої обставини (хвороби) намагався зменшити/усунути [PERSON] , укладаючи договір оренди саме на таких умовах. Тут суд звертає увагу, що уклавши договір оренди, [PERSON] не звертався до відповідача щодо передчасної виплати йому орендної плати саме задля мети використання цих коштів на лікування дружини, що підтверджується його заявою від 02.09.2014 року, згідно якої позивач прохав ТОВ «Агрофірма Світанок» укласти з ним договір оренди земельної ділянки на 49 років та виплатити орендну плату одноразово за весь термін дії договору (а.с.107). Принаймні, протилежного перед судом не доведено. Суд покази свідка [PERSON] щодо тієї обставини, що через тяжку хворобу дружини позивач був вимушений укласти оспорюваний договір оренди на вкрай невигідних умовах для нього, оцінює критично, оскільки вони були суперечливими та можуть бути оцінені судом як беззаперечний доказ обставин, якими позивач, обґрунтовує свої вимоги. Більш того, позов був пред`явлений з підстав того, що [PERSON] не підписував оспорюваний договір. Однак, отримавши висновки експертів, позивач змінив підставу позову і просив визнати договір недійсним за ст. 233 ЦК України. Тобто, позивачу до отримання висновків експертів не було нічого відомо про невигідні для нього умови договору оренди, принаймні, до цього він не вважав їх невигідними. Отже, з мотивів, що наведені вище, суд не вбачає підстав для застосування положень ст. 233 ЦК України, так як достовірно не доведено, що спірний договір оренди було укладено саме під впливом тяжкої обставини (хвороби) і одночасно на вкрай невигідних для орендодавця умовах і що його волевиявлення не відповідало його внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених укладеним договором. З огляду на викладене, враховуючи недоведеність позивачем, що оспорюваний договір оренди землі від 01 жовтня 2011 року був укладений позивачем під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання вказаних договорів недійсними з підстав, встановлених ст.233 ЦК України, та відмову позивачу в задоволенні позову. Згідно із правилами ч.1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, які у цій справі складаються із судового збору, не підлягають стягненню із відповідача на користь позивача. На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed