Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення суми боргу, в обґрунтування своїх вимог вказавши, що 10 червня 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів в розмірі 54\~000,00 гривень. [PERSON] зобовязався повернути отримані кошти в обумовлені сторонами строки. На підтвердження укладення договору позики та факту отримання [PERSON] від [PERSON] вказаних коштів було видано розписку від 10.06.2017 року, в який вказаний строк повернення позики в повному обсязі до 10 липня 2017 року, втім відповідачем не було здійснено повернення позики та на день подання до суду вказаної позовної заяви відповідач користується вказаними коштами. Також крім суми заборгованості відповідач, на думку позивача, повинен сплатити три проценти річних, сума яких на 01 серпня 2017 року становить 97,64 гривень. Просить суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу у загальному розмірі 54097,64 гривень, а також понесені судові витрати. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, подав до суду заяву, в який позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити та розглядати справу у його відсутність. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав, в подальшому в судові засідання не зявлявся, будучі належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки до суду не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, встановлено, що 10 червня 2017 року відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] в борг під розписку 54\~000 гривень, що підтверджується оригіналом розписки, яка міститься у матеріалах справи (а.с. 37). Термін повернення позики сплинув 10 липня 2017 року. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З урахуванням викладеного суд вважає, що між сторонами був укладений договір позики. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. При цьому в ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України зазначено, що якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку. Станом на 18 серпня 2017 рік відповідач [PERSON] свої зобовязання за договором позики не виконав. Отже, оскільки відповідач повинен був повернути позивачу суму у розмірі 54 000 гривень, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] зазначену суму боргу. Суд погоджується з міркуваннями позивача та вважає, що правовідносини, які склалися між сторонами з надання позики, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Тому, виходячи з юридичної природи правовідносин, що склались між сторонами, як грошових зобов'язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Так, проценти річних, так само як і інфляційні втрати на суму боргу, входять до складу грошового зобов'язання і виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процентів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання. Таким чином, три проценти річних, про які заявив позивач, є наслідком невиконання відповідачем [PERSON] грошового зобов'язання і повинні бути стягнуті з відповідача на користь позивача. Так, 3% річних розраховується за формулою: С х 3% х Д : 365 : 100%, де С - сума заборгованості, Д кількість днів прострочення. Нарахування 3% на суму заборгованості, що виникла за період з 11 липня 2017 року по 01 серпня 2017 року у розмірі 54\~000 грн., розраховується наступним чином: 54000 х 3% х 22 : 365 : 100 % та становить 97,64 грн., у звязку з чим в цій частині позов підлягає задоволенню зі стягненням на користь позивача загальної суму з урахуванням 3% на суму заборгованості в розмірі 54097, 64 грн. (54000+97,64) Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, у звязку з чим суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений ним судовий збір у розмірі 640 грн., що підтверджується відповідною квитанцією на зазначену суму (а.с.1). На підставі викладеного та

Outcome: approved