Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання правочину від 18.02.2013 року недійсним та стягнення з відповідача 23000 грн. боргу і витрат на правову допомогу в сумі 3000 грн. В обгрунтування позовних вимог, позивач зазначила, що 18 лютого 2013 року на ринку біля супермаркету «Клас», розташованого на [ADDRESS], [PERSON] за усною угодою про продаж позивачеві магазину на території вказаного ринку, отримав від [PERSON] по розписці гроші у сумі 23000 грн. та 2800 грн. - без розписки. Зобов'язання щодо продажу магазину відповідач не виконав, отримані гроші не повернув. Позивач стверджує, що [PERSON] не мав наміру продати їй магазин, оскільки він йому не належить. Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення її прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб. Позивач [PERSON] до судового засідання не з'явилась. Її представник [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд задовольнити позов, визнавши усний та письмовий (розписка) правочин недійсним. Відповідач та його представник [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти позову, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. В обґрунтування своїх заперечень відповідач, зокрема, послався на те, що позивачу було відомо, що спірний магазин йому на праві власності не належить, а він є лише орендатором цього приміщення. Окрім того 19.02.2013 року ним в присутності позивача та керівництва ринку ТОВ «ПАСС «ЛТД» написана заява про відмову від оренди спірного торгового місця на користь [PERSON]. Відповідач не заперечував, що він розміщував оголошення про продаж магазину, проте наголосив, що роз'яснив [PERSON], що займає даний магазин на підставі договорів оренди торгового місця, які укладалися щороку ним з адміністрацією ринку. Відповідач зазначив, що грошові кошти в сумі 23000 грн. були сплачені позивачкою за торгівельне обладнання, яке він залишив в магазині. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а ч.4 цієї статті передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення відповідача та представників сторін, суд вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини: 18 лютого 2013 року [PERSON] складено розписку про те, що він взяв у [PERSON] 23000 гривень за переоформлення магазину на ринку ПАСС ЛТД, копія якої міститься в матеріалах справи (а.с. 6). В цій розписці також зазначено, що [PERSON] передала 23000 гривень [PERSON] в рахунок купівлі магазину, про що [PERSON] не зазначив у розписці. Факт передачі-отримання зазначених грошових коштів сторонами не оспорюється. Втім, відповідач у судовому засіданні надав пояснення, що [PERSON] дописала зазначений текст вже за відсутності відповідача, про що йому стало відомо під час розгляду даної цивільної справи. З пояснень відповідача вбачається, що грошові кошти позивачка [PERSON] передала йому за торгівельне обладнання (торгівельні вітрини, роздягальні, вітрини під біжутерію, освітлення, манекени, тощо), яке [PERSON] обладнав за власні кошти та залишив у магазині, а вказана розписка була складена за ініціативою позивачки, основна частина тексту якої була продиктована останньою відповідачеві. В позові [PERSON] посилається на те, що відповідач не виконав взятого на себе обов'язку з продажу у встановленому законом порядку майна, а саме магазину, розташованого на [ADDRESS], та наголошує, що відповідач ввів її в обману, оскільки запевнив, що спірний магазин належить йому на праві власності. Після того, як позивачу стало відомо, що магазин є власністю ринку ТОВ «ПАСС, ЛТД», на території якого він розташований, [PERSON], була вимушена 19 лютого 2013 року укласти договір оренди торгового місця з ТОВ «ПАСС, ЛТД», копія якого міститься в матеріалах справи (а.с. 10). Згідно положень ч. 2 ст.. 230 ЦК України, щодо правових наслідків вчинення правочину під впливом обману, обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження слідчого СВ Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України Харківської області (а.с. 7), факт шахрайства з боку [PERSON] в ході досудового розслідування не знайшов свого підтвердження, оскільки [PERSON] було відомо, що спірний магазин було орендовано відповідачем по справі. Відповідач, в свою чергу, в обґрунтування своїх заперечень, посилається на те, що він не був власником спірного магазину, та між ним, як суб'єктом підприємницької діяльності, і ТОВ «ПАСС, ЛТД» існували орендні правовідносини, про що позивачка була повідомлена. Грошові кошти від позивачки він отримав за торгівельне обладнання, яке залишилося в магазині, після переоформлення договору оренди торгового місця на [PERSON]. Згідно з положеннями ст.. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, яка визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Підстав для визнання правочину недійсним суд не вбачає. Відповідно до ст.212 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed