Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про вселення, який обгрунтовано тим, що вона з дитинства проживає у [INFO] та з 1992 року зареєстрована у ній. Після розлучення її батьків, з 2006 року її батько одружився з відповідачем, що також стала проживати в квартирі. З 2010 року [PERSON] почала винаймати собі індивідуальне житло. Проте, навіть незважаючи на це, вона не втратила інтерес до спірної квартири і продовжувала регулярно (не менше одного разу на тиждень) бувати вдома, інколи ночувала. Ключі від квартири у неї залишились, тому вона мала вільний доступ до користування вказаним майном. Після смерті батька 17.02.2018 року позивач знову хотіла повернутись до квартири з ціллю постійного проживання в ній. Однак, коли вона прийшла в квартиру, замки в дверях вказаного приміщення були замінені. На її подальші вимоги та звернення щодо усунення перешкод у користуванні квартирою відповідач не реагувала. Тоді [PERSON] звернулась в органи внутрішній справ з відповідною заявою. Після проведення перевірки, вона отримала офіційну відповідь з поліції, в якій їй було розяснено, що дана справи підлягає до вирішення в суді. З огляду на вищенаведене, позивач вважає, що її право на користування квартирою має бути поновленим у судовому порядку, та просить суд прийняти рішення про її вселення до квартири [ADDRESS]. Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 10 травня 2018 року справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження. 05.06.2018 року на адресу суду було подано відзив відповідача на позовну заяву, в якому вона заперечує проти задоволення позову. Зазначає, що нею визнається факт того, що позивач дійсно почала винаймати індивідуальне житло з 2010 року. Згідно висновку від 16.12.2016 року наданого старшим дільничним офіцером Луцького ВП ГУНП [PERSON] встановлено факт не проживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS] більше восьми років. Після смерті батька, [PERSON] дізналась, що вказана квартира не приватизована та у звязку з цим вона не може оформити спадщину після смерті батька. Тому вона втратила інтерес до неї, оскільки не бажала сплачувати комунальні платежі і погашати заборгованість по квартплаті. Після того як [PERSON] погасила зазначену заборгованість, позивач таємно від неї подала заяву про переоформлення особового рахунку, оскільки була зареєстрована у цій квартирі, а факт постійного проживання відповідача без реєстрації в цій квартирі нею було приховано від органів місцевого самоврядування. У звязку з цим [PERSON] була змушена звернутись до суду за захистом своїх прав. Згідно рішення Луцького міськрайонного суду від 13.11.2017 року, що набрало законної сили, за нею було визнано право користування житловим приміщенням за адресою: м. Луцьк, вул. Станіславського 50/ 55 та зобовязано [PERSON] не чинити перешкод у користуванні житлом. Цим же рішенням скасовано рішення виконкому Луцької міської ради від 28.04.2017 року №200-1, яким дану квартиру переоформлено на [PERSON] Зазначає також про те, що нею також подано до суду позов про визнання позивача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки на її думку [PERSON] вже давно немає інтересу до вказаної квартири, добровільно не проживає в ній понад більше 10 років, будь-якого її майна у зазначеному приміщені немає та жодних витрат на утримання квартири вона не несе. Вказує також на те, що позивачем не надано жодних доказів, якій б підтверджували спричинення їй перешкод у користуванні житловим приміщенням з боку відповідача. Зважаючи на викладене, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог та стягнути з позивача понесенні витрати на професійну правничу допомогу. В судове засідання позивач не зявилась. Представником позивача на адресу суду було подано заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити. Відповідач та її представник в судове засідання не зявились. Представником відповідача на адресу суду будо подано заяву про розгляд справи без їх участі. Позовні вимоги не визнають та просять відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов. Частина 3 ст. 211 ЦПК України передбачає, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. У ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, перевіривши та дослідивши письмові докази, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Луцького міськрайонного суду від 13 листопада 2017 року, що залишене без змін постановою Апеляційного суду Волинської області від 11.09.2018 року, за [PERSON] було визнано право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та зобовязано [PERSON] не чинити їй перешкод у користуванні житлом. Цим же рішенням, було визнано протиправним і скасовано рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 28 квітня 2017 року № 200-1, яким однокімнатну квартиру [ADDRESS] житловою площею 18,8 кв.м. переоформлено на [PERSON]. Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що з 1991 року наймачем квартири [ADDRESS] був [PERSON] (батько позивача та чоловік відповідача), який помер 17.02.2017 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть. З 17.04.1991 року за спірною адресою разом із [PERSON] була зареєстрована його донька [PERSON], яка фактично проживала за вказаною адресою до 2006 року. [PERSON], який був наймачем вказаної квартири, неодноразово звертався до працівників ЖКП № 2 та до дільничного інспектора відділу МВС у м. Луцьку про підтвердження факту непроживання його дочки [PERSON], [INFO], у даній квартирі, що підтверджується актами обстеження (перевірки) від 23 грудня 2010 року, від 20 лютого 2012 року, та висновком дільничного інспектора поліції від 19.12.2016 року. Останнє звернення [PERSON] до працівників ЖКП №2 і в поліцію було 15 грудня 2016 року, щоб підтвердити факт непроживання зареєстрованої у квартирі [PERSON] З відповіді Луцького відділу поліції №3/17737 від 19 грудня 2016 року слідує, що, під час проведення перевірки сусіди квартири [ADDRESS], [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що [PERSON] не проживає за вказаною адресою понад 8 років. Також судами встановлено, що [PERSON], як дружина квартиронаймача, постійно проживала з ним у вищевказаній квартирі, вела з ним спільне господарство, хоч і не була зареєстрована в спірному приміщенні, та іншого постійного житла немає. Вказане стверджується наявними в матеріалах справи копіями вказаних актів, що надані відповідачем (а.с.28-31). Відповідно до ст. 107 ЖК України, наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Згідно п.11 постанови Пленуму ВСУ №2 від 15.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 07.02.2018 року №70-1 однокімнатну квартиру №55 житловою площею 18,8 кв.м. на вул. Станіславського 50 було дозволено переоформити на імя [PERSON], що підтверджується копією договору № 1 про найм житла в м. Луцьку, згідно якого наймодавцем є директор департаменту ЖКГ [PERSON], а наймачем [PERSON] (а.с.37-38). Рішенням Луцького міськрайонного суду від 21.06.2018 року у справі № 161/3671/18 (головуючий суддя Черняк В.В.), що набрало законної сили, [PERSON] було визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою №55 по вул. Станіславського 50 в м. Луцьку. За змістом пунктів 33, 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Зважаючи на те, що позивачем належним чином не доведено того, що вона є власником або особою, яка володіє майном з підстави, передбачених законом або договором, а також те, що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується її право власності чи законного володіння, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог, відтак, з огляду на вищевикладене, на основі повно та всебічно зясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами суд дійшов висновку про відмову в позові. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача, у разі відмови - на позивача. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обовязок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ст. 137 ЦПК України). Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження витрат відповідача на правову допомогу в матеріалах справи міститься копія ордеру серії ВЛ №047351 на надання правової допомоги та детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, що міститься у відзиві відповідача на позовну заяву (а.с.26) на загальну суму 4740 грн. Матеріали справи не містять копії договору про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.), докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт, тощо) чи інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Зважаючи на відсутність документального підтвердження витрат відповідача на правову допомогу, заявлені вимоги про відшкодування таких витрат не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed