Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що вона з 04.02.1995 по 01.08.2019 перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі [PERSON] . Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 01.08.2019 шлюб між ними було розірвано. В період перебування в шлюбі вони мали спільний побут, майно, набуте за час шлюбу, та кошти, що є об`єктом їхньої спільної сумісної власності. Їхня сім`я проживала в однокімнатній квартирі. В зв`язку з тим, що їхня дочка підростала, було прийнято рішення придбати більшу квартиру. 27.04.2017 вони з відповідачем вибрали для купівлі двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Будинок, в якому знаходилась дана квартира, ще будувався і в експлуатацію введений не був, тому оплата вартості квартири була розбита на частини (паї). 27.04.2017 відповідач [PERSON] в її присутності уклав із Приватним підприємством «Виробничо-торгова фірма «Укрновінвест», в особі директора Теслера О.І., попередній договір № 31 купівлі-продажу двокімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Сторони домовились, що продаж зазначеної квартири буде вчинено за ціною, яка на момент підписання цього договору складає 579 000 (п`ятсот сімдесят дев`ять тисяч) гривень, що є еквівалентом суми 21 000 (двадцять одна тисяча) доларів США. Для підтвердження зобов`язання його виконання, з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі-продажу вищезазначеної квартири та своєї платіжної спроможності [PERSON] перерахував Приватному підприємству «Виробничо-торговій фірмі «Укрновінвест» забезпечувальний платіж (перший пайовий внесок) у розмірі 200 000 грн. Доказом цього є банківська квитанція № 0.0.774294012.1 від 26.05.2017. Проте, на початку 2018 року їхні із відповідачем стосунки почали руйнуватися і в кінці 2018 року [PERSON] залишив їхнє спільне місце проживання, вони припинили вести спільне господарство та розпочався процес розірвання шлюбу. У зв`язку із цим з`явилася необхідність у визначеності щодо спільного майна. До Приватного підприємства «Виробничо-торгова фірма «Укрновінвест» було подано адвокатський запит вих. № 17 від 30.03.2019, на який надано відповідь, що згідно з заявою [PERSON] від 01.04.2019 попередній договір № 31 від 27.04.2017 на придбання квартири був розірваний, авансований платіж в сумі 200 000 (двісті тисяч) гривень було повернуто [PERSON] . Враховуючи, що на момент укладення попереднього договору купівлі-продажу та виплати авансового платежу [PERSON] вони перебували у шлюбі та вели спільне господарство, то вищезазначений авансовий внесок в розмірі 200 000 гривень є спільними коштами. Однак, [PERSON] без її відома розірвав вказаний договір і розпорядився цими коштами на власний розсуд, без її відома. Позивач в позові також зазначає, що оскільки кошти, які були внесені 26.05.2017 в якості авансового внеску згідно з попереднім договором купівлі-продажу № 31 від 27.04.2017, є спільною сумісною власністю подружжя, то 1/2 частина вказаних коштів, а саме: 100 000,00 грн належать їй. Заходів мирного врегулювання даного спору з її сторони не вживалося, оскільки відповідач відмовляється контактувати з нею. За вищевказаних обставин позивач [PERSON] просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь 100 000,00 грн, а також стягнути з нього судові витрати по справі. Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 04.12.2019 відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 21.10.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. В судовому засіданні 12.04.2021 позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Суду пояснила, що вона була присутня під час укладення попереднього договору купівлі-продажу та під час внесення авансового внеску в розмірі 200000 грн. Але 01.04.2019 відповідач без її відома розірвав попередній договір та забрав авансовий внесок. Вказані кошти є спільною сумісною власністю, а відповідач розпорядився ними на власний розсуд. На момент розірвання договору вони разом як подружжя уже не проживали, в суді знаходилася справа про їхнє розлучення. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні 12.04.2021 позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Суду пояснила, що під час перебування у шлюбі сторони дійшли згоди про придбання квартири їхній дочці, внаслідок чого 27.04.2017 був укладений договір про намір придбання двокімнатної квартири, ціна якої складала 579 000 грн. Даним договором було передбачено, що [PERSON] повинен був внести кошти в розмірі 200 000 грн, що підтверджується відповідною квитанцією, копія якої міститься в матеріалах справи. Згодом сторони припинили шлюбні відносили та почали проживати окремо, після чого відповідач самостійно розірвав договір та повернув кошти без відома позивача. Оскільки дані кошти являються спільною сумісною власністю подружжя, тому половина вказаних коштів належить позивачеві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні 12.04.2021 зазначив, що відповідач позовні вимоги не визнає. Суду пояснив, що [PERSON] на даний час відбуває покарання, проте під час розмови з відповідачем останній повідомив йому, що позовні вимоги не відповідають дійсності, оскільки кошти були повернені під час перебування сторін у шлюбі. 18.06.2019 шлюб сторін був розірваний, однак кошти були повернуті ще в квітні 2019 року та залишились в спільній квартирі, в якій на той момент проживав відповідач. Але коли позивач вигнала відповідача з квартири, то останній навіть не зміг забрати свої особисті речі. Кошти залишилися в квартирі, ними відповідач не розпоряджався. Просив відмовити в позові. Заслухавши думки та пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом перши, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 і 11 Конвенції» та є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом установлено, що сторони по справі позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 04 лютого 1995 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 18 червня 2019 року було розірвано. Зі змісту даного рішення також вбачається, що сторони на момент подачі позову про розірвання шлюбу проживали спільно, проте не підтримували шлюбних стосунків. Крім цього, за клопотанням [PERSON] , яка заперечувала проти розірвання шлюбу, сторонам було надано строк для примирення з 29.03.2019 до 29.05.2019, в зв`язку з чим провадження у справі було зупинено (а.с. 8). Судом також установлено, що 27 квітня 2017 року між Приватним підприємством «Виробничо-торгова фірма «Укрновінвест», в особі директора Теслера Олександра Ісааковича, та гр. [PERSON] було укладено договір № 31, згідно з яким сторони зобов`язуються в майбутньому, в строк, обумовлений п. 6.1 цього договору укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу двокімнатної квартири [ADDRESS] . Сторони домовились, що продаж зазначеної квартири буде вчинено за ціною, яка на момент підписання цього договору складає 579 000 (п`ятсот сімдесят дев`ять тисяч) гривень, що є еквівалентом суми 21 000 (двадцять одна тисяча) доларів США, що підтверджується копією даного договору (а.с. 9-10). Для підтвердження зобов`язання виконання вищезазначеного договору, з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі-продажу вищезазначеної квартири та своєї платіжної спроможності [PERSON] перерахував Приватному підприємству «Виробничо-торговій фірмі «Укрновінвест» забезпечувальний платіж (перший пайовий внесок) у розмірі 200 000 грн, що підтверджується копією квитанції № 0.0.774294012.1 від 26.05.2017 (а.с. 11). До Приватного підприємства «Виробничо-торгова фірма «Укрновінвест» було подано адвокатський запит за вих. № 17 від 30.03.2019, у відповідь на який директор ПП «Виробничо-торгова фірма «Укрновінвест» Теслер О.І. повідомив, що згідно з заявою [PERSON] від 01.04.2019 попередній договір № 31 від 27.04.2017 на придбання квартири був розірваний, авансований платіж в сумі 200 000 (двісті тисяч) гривень було повернуто [PERSON] (а.с. 12-13, 14). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Згідно з нормою статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: dismissed