Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з зазначеним позовом з вимогою про стягнення боргу за договором позики, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 10.03.2017 року відповідач отримала від неї у борг 155000 грн., які зобовязалася повернути частинами, починаючи з липня 2017 року протягом двох років. Договір було оформлено в простій письмовій формі розпискою. До теперішнього часу відповідач жодних коштів позивачу не сплатила. 07.11.2017 року позивач направила на адресу відповідача лист - вимогу про повернення коштів, але відповідач коштів не повернула. У звязку з чим, позивач просить суд стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 15500 гривень та покласти на відповідача понесені судові витрати в сумі 640 грн. Позивач [PERSON] надала до суду письмову заяву в якій зазначила, що наполягає на своїх позовних вимогах, тому що відповідачка зобовязалась повертати позику частинами, але ж до теперішнього часу жодного платежу не зробила, а тому вона просить стягнути всю суму заборгованості . Відповідач [PERSON] надала до суду заяву в якій зазначила, що позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Право відповідача визнати позов повністю або частково на будь-якій стадії судового процесу передбачено ст.49 ЦПК України. Відповідно до положень ст. 206 ч4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши надані докази кожний окремо та в їх сукупності, заяви позивача та відповідача, суд, вважає, що заява відповідача про визнання позовних вимог в повному обсязі є прийнятною і позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до положень ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Факт укладення між сторонами договору позики підтверджується оригіналом розписки, яка надана позивачем. Із тексту розписки вбачається, що 10.03.2017 року відповідач отримала від позивача в борг 15500гривень, які зобовязалась повернути частками протягом двох років. Укладений правочин між сторонами в простій письмовій формі не суперечить вимогам ст.1046ЦК України, якою передбачено умови укладення договору позики. Сторонами, згідно їх заяв по суті позову встановлено і не оспорюється, що до дня звернення позивача з позовом (11.12.2017 року) протягом майже року відповідач взагалі не виконувала своє зобовязання про часткове погашення позики. Згідно листа 07.11.2017 року позивач [PERSON] направила на адресу відповідача [PERSON] лист - вимогу про повернення коштів. Сторонами , згідно їх заяв по суті позову встановлено і не оспорюється, що до дня звернення позивача з позовом (02.02.2017 року) протягом майже року відповідач взагалі не виконувала своє зобовязання про часткове погашення позики. Згідно із ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а згідно ч.1 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно із ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Право вимоги позивача грунтується на положенні ст. 1050 ч.2 ЦК України відповідно до якої якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Судом встановлено, що відповідач як позичальник , маючи зобов2язання повертати позику частинами, навіть після вимоги позивача про повернення позики, не приступила до виконання своїх обов*язків за зазначеним договором, а тому позовні вимоги про стягнення всієї суми позики є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Судові витрати по справі складають 640 гривень судового збору, які сплачені позивачем при зверненні до суду і які вона просить стягнути з відповідача. Судові витрати підлягають розподілу пропорційно задоволеним вимогам, відповідно до ст.141 ЦПК України. Враховуючи , що відповідачем визнаний позов до початку розгляду справи по суті, відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України,суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 50% судового збору - 320грн, та вирішити питання про повернення позивачу з державного бюджету решти судового збору, сплаченого ним при поданні позову.

Outcome: approved