Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів виконавчого комітету Вінницької міської ради, [PERSON], [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, шляхом визнання незаконним і скасування рішення, скасування свідоцтва про право власності на квартири, який в процесі судового розгляду неодноразово уточняв, мотивуючи свої вимоги тим, що з 21.04.1998 року по травень 2014 року позивач [PERSON] перебував у шлюбі із відповідачем [PERSON] Відповідач [PERSON] має від першого шлюбу сина відповідача [PERSON], [INFO]. Відповідно до договору купівлі-продажу від 21.07.1995 року відповідач [PERSON] придбала 3/25 частки будинку по вул. Хлібній, 16 в м. Вінниці, які в послідуючому відчужила на той час неповнолітньому відповідачу [PERSON] за договором дарування від 13.02.1997 року. Після укладення шлюбу між позивачем та відповідачем [PERSON] останні проживали у вищезазначеному будинку по вул. Хлібній, 16 в м. Вінниці, 1913 року забудови, де було облаштовано на цокольному поверсі (підвал) нежитлове приміщення №3, власником якого була Вінницька міська рада, та на другому поверсі, квартира №2, яка належала відповідачу [PERSON], та квартира №1, яка належала [PERSON] Стан будинку був абсолютно непридатним для життя, а тому подружжям було прийнято рішення про капітальний ремонт та розширення площі будинку. У звязку з чим позивачем у квітні 2003 року було продано квартиру у смт. Партеніт (АР Крим), а місце проживання зареєстровано у [INFO], тобто у квартирі сина дружини відповідача [PERSON] Кошти від продажу квартири позивача були вкладені у будівництво двох поверхів (оформлено як поверх і мансарда) над квартирою [PERSON] та прибудови до будинку по вул. Хлібній, 16 в м. Вінниці, яке відбувалось і було повністю завершено самовільно без будь-яких дозвільних документів у період перебування сторін у шлюбі. 21.12.2010 року, тобто перебуваючи у шлюбі, відповідач [PERSON] за спільні кошти придбала цокольний поверх (підвал) нежитлове приміщення №3 по вул. Хлібній, 16 у м. Вінниці у Вінницької міської ради за договором купівлі-продажу. Надалі судовим рішенням встановлено, що дане приміщення є спільною сумісною власністю подружжя, а тому останнє було розподілено між ними ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18.04.2013 року. Після розірвання шлюбу позивачем позов про поділ самовільно збудованого майна до відповідача [PERSON] не предявлявся, оскільки можливість поділу такого майна законом виключається. Разом з тим, як згодом позивачу стало відомо, відповідачем виконавчим комітетом Вінницької міської ради було винесено рішення №2685 від 01.11.2012 року про оформлення права приватної власності відповідача [PERSON] на пять квартир №2, 4, 5, 6, 7 у будинку №16 по вул. Хлібній у м. Вінниці і, як наслідок, відповідачем виконавчим комітетом Вінницької міської ради на підставі вказаного рішення було видано пять свідоцтв про право власності від 01.11.2012 року на імя [PERSON] на зазначені квартири. У декларації про готовність обєкта до експлуатації від 10.10.2012 року містяться відомості про початок і кінець будівництва пятьох квартир з 1994 року по 3 квартал 2009 року. Разом з тим, позивач стверджує, що є очевидним неможливість здійснення будівництва відповідачем [PERSON] у віці 11 років, а тому вважає, що право власності на новостворену річ набуто ним незаконно. В той час, як позивач стверджує, що будівництво даного нерухомого майна було розпочато саме ним у період шлюбу із [PERSON] у 2000 році, а відтак дане майно є обєктом спільної сумісної власності. Тобто, позивач вважає, що усі спірні квартири, окрім квартири №2, яка з 1997 року належала відповідачу [PERSON], побудовані не тією особою, яка подала декларацію про готовність обєкта до експлуатації. Окрім того, оформляючи право власності на квартири №4, 5, 6, 7 по вул. Хлібній в м. Вінниці відповідачем [PERSON] не було отримано згоди позивача як співвласника, чим порушено його право, оскільки на той момент у позивача виникло право власності на нежитлове приміщення №3 у даному будинку. Також позивач зазначає, що відповідачами незаконно використано спрощену процедуру узаконення самочинного будівництва, збудованого до 31.12.2009 року без дозволу на виконання будівельних робіт відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24.06.2011 року №91. В той час, як спірний будинок не є індивідуальним, а є багатоквартирним, у звязку з чим оформлення права власності за спрощеною процедурою відбувалось незаконно. Крім того, декларація про готовність майна до експлуатації подавалась взагалі не на будинок, а на квартири, на які не поширювалась дія вказаного Порядку взагалі. А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просив визнати квартири №4, 5, 6, 7 у будинку №16 по вул. Хлібній в м. Вінниці обєктами спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], усунути перешкоди [PERSON] у користуванні та розпорядженні даним майном, скасувати свідоцтва про право власності від 01.11.2012 року та державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартири №4, 5, 6, 7 у будинку №16 по вул. Хлібній в м. Вінниці, яка проведена КП «ВМБТІ» на підставі свідоцтв про право власності від 01.11.2012 року, виданих на імя [PERSON] на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради №2685 від 01.11.2012 року. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 07.04.2016 року позовну заяву [PERSON] до виконавчого комітету Вінницької міської ради, [PERSON], [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, шляхом визнання незаконним і скасування рішення, скасування свідоцтва про право власності на квартири та державної реєстрації права власності в частині скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на квартири №4, 5, 6, 7 у будинку №16 по вул. Хлібній в м. Вінниці, яка проведена КП «ВМБТІ» на підставі свідоцтв про право власності від 01.11.2012 року, виданих на імя [PERSON] на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради №2685 від 01.11.2012 року провадженням\~ закрито.\~ В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON], відповідач [PERSON] уточнені позовні вимоги не визнали та просили суд в задоволенні останніх відмовити у звязку з безпідставністю. Представник відповідача виконавчого комітету Вінницької міської ради за довіреністю [PERSON] до судового засідання не зявилась, однак в матеріалах справи міститься письмова заява від останньої про розгляд справи у її відсутність. Разом з тим, представник відповідача за довіреністю [PERSON] була присутня в попередніх судових засіданнях, в яких позовні вимоги позивача не визнала та просила суд в задоволенні останніх відмовити у зв`язку з безпідставністю, оскільки дії виконавчого комітету Вінницької міської ради щодо видачі свідоцтв про право власності на спірне нерухоме майно відповідають вимогам закону. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, матеріалами інвентаризаційної справи №3422 на обєкт нерухомого майна, що розташований за адресою: м. Вінниця, вул. Хлібна, 16, матеріалами Ленінського РВ УМВС України у Вінницькій області №4446 про відмову у порушенні кримінальної справи по заяві [PERSON] (ЖРЗПЗ №5964 від 22.05.2012 року), суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували з 21.04.1998 року у зареєстрованому шлюбі, який 29.04.2014 року було розірвано, про що складено відповідний актовий запис №142, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-АМ №083227, виданого В ДРАЦС Вінницького МУЮ у Вінницькій області 29.05.2014 року (а.с.174 т.1). Відповідач [PERSON] має від першого шлюбу сина [PERSON], [INFO], який являється відповідачем у даній справі, що сторонами не заперечувалось. Відповідно до договору купівлі-продажу від 21.07.1995 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Вінницької державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №4-3114, відповідач [PERSON] ([PERSON], [PERSON]) І.А. придбала 3/25 частки будинку по вул. Хлібній, 16 в м. Вінниці (а.с.6 т.1), які в послідуючому відчужила на той час неповнолітньому відповідачу [PERSON] за договором дарування від 13.02.1997 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Вінницької державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №4-367 (а.с.7). Як вбачається з технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду, що знаходиться за адресою: вул. Хлібна, 16, м. Вінниця, виготовленого ДКП «ВООБТІ» 21.04.1999 року, співвласниками вищезазначеного житлового будинку були [PERSON], якому належала квартира №2, що становить 3/25 частки, [PERSON], якому належала квартира №1, що становить 1/10 частки, Вінницька міська рада, якій належала квартира №3, що становить 39/50 частки (а.с.8-10 т.1). Згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №9666516, виданого Вінницькою міською радою та Вінницьким міським управлінням земельних ресурсів 15.03.2006 року на підставі рішення Вінницької міської ради від 29.09.2005 року №1484, земельна ділянка, площею 0,0503 га, що розташована за адресою: вул. Хлібна, 16, м. Вінниця, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, належить обєднанню співвласників багатоквартирного будинку «ВІК» (а.с.16 зворот т.1). Зі змісту [PERSON] з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 02.07.2015 року відповідач [PERSON] являється одним із засновників (учасників) ОСББ «ВІК», іншим засновником (учасником) являється [PERSON] (а.с.229-230 т.1). Окрім того, в матеріалах справи наявна довідка ОСББ «ВІК» від 26.05.2015 року, відповідно до змісту якої [PERSON] є членом ОСББ «ВІК», розташованого за адресою: м. Вінниця, вул. Хлібна, 16, з 2002 року (а.с.151 т.1). Згідно ч.ч.1, 2 ст.375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй земельній ділянці іншим особам. Відповідно до розяснень, викладених у п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» дозвільний документ (статті 3537), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того обєкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. Під проектом слід розуміти залежно від категорії обєкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону України «Про архітектурну діяльність», отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 27, 30 зазначеного Закону. Разом з тим, як вбачається з матеріалів інвентаризаційної справи відповідачем [PERSON] самочинно здійснено будівництво спірних квартир, а саме №№4, 5, 6, 7 у будинку №16 по вул. Хлібній в м. Вінниці, за що відповідач [PERSON] був притягнутий до адміністративної відповідальності та на останнього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу, згідно постанови інспекції Держархбудконтролю у Вінницькій області по справі про адміністративне правопорушення №2057 від 08.10.2012 року (а.с.107 т.1). Згідно п.2.3 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24.06.2011 року №91, чинного на момент виникнення правовідносин, замовник або його уповноважена особа подає особисто або надсилає рекомендованим листом з описом вкладення до Інспекції за місцезнаходженням об'єкта заяву про прийняття в експлуатацію об'єкта за формою, наведеною у додатку 3 до цього Порядку, до якої додаються: два примірники заповненої декларації; звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об'єкта з висновком про їх відповідність вимогам надійності і безпечної експлуатації (крім індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, прибудов до них загальною площею до 300 квадратних метрів включно, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них загальною площею до 100 квадратних метрів включно); засвідчені в установленому порядку копії: документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, на якій розміщено об'єкт; технічного паспорта, виданого бюро технічної інвентаризації. Заява про прийняття в експлуатацію об'єкта підписується також співвласниками земельної ділянки та зазначеного об'єкта (у разі їх наявності). Як вбачається з матеріалів справи відповідно до вищезазначеного Порядку відповідачем [PERSON] було подано усі необхідні документи для реєстрації декларації про готовність обєкта до експлуатації, зареєстрованої Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області 10.10.2012 року за №ВН 18212186574 (а.с.104-126 т.1). А тому, рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 01.11.2012 року №2685 «Про оформлення права власності на нерухоме майно фізичним та юридичним особам» надано дозвіл на оформлення права приватної власності відповідача [PERSON] на пять квартир №2, 4, 5, 6, 7 у будинку №16 по вул. Хлібній у м. Вінниці (а.с.76 т.1) і, як наслідок, на підставі вказаного рішення відповідачем виконавчим комітетом Вінницької міської ради було видано пять свідоцтв про право власності від 01.11.2012 року на імя [PERSON] на зазначені квартири (а.с.13, 13 зворот, 14, 14 зворот, 15 т.1). Разом з тим, в судовому засіданні позивач та його представник стверджували, що вищезазначені спірні квартири (окрім квартири №2) є обєктом спільної сумісної власності, оскільки набуті в результаті спільної праці та за спільні грошові коштисім`ї. Проте, суд не погоджується з думками та твердженнями позивача та його представника в судовому засіданні з наступних міркувань. Так, однією із підстав звернення позивача до суду з даним позовом є ч.4 ст.368 ЦК України, відповідно до змісту якої майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю. За визначенням ч.2 ст.3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. А тому, враховуючи, що з 2004 року відповідач [PERSON] перестав проживати з відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] за адресою: м. Вінниця, вул. Хлібна, 16/2, що зумовлено навчанням у вищому навчальному закладі в м. Києві, перестав бути пов'язаний з ними спільним побутом і мати взаємні права та обовязки, та враховуючи, що він не є рідним сином позивача, [PERSON] перестав бути з ним членом однієї сімї, що сторонами в судовому засіданні не заперечувалось. Таким чином, норма матеріального права, що знайшла своє відображення у частині 4 статті 368 ЦК України, ніяким чином не може слугувати підставою для набуття позивачем спірного майна у спільну сумісну власність, адже позивач та відповідач [PERSON] з 2004 року перестали бути членами однієї сімї. В той час, як зі змісту декларації про готовність обєкта до експлуатації вбачається, що будівництво закінчено у ІІІ кварталі 2009 року (а.с.105 т.1). Згідно ч.1 ст.331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва (ч.3 ст.331 ЦК України). Окрім того, Верховний Суд України 16.12.2015 року під час розгляду справи №6-2017цс15 зробив правовий висновок, відповідно до якого індивідуальне житлове будівництво здійснюється з метою забезпечення житловою площею тих громадян і членів їх сімей, яким у встановленому порядку надано право на земельну ділянку для будівництва будинку. У звязку з цим сама по собі участь інших осіб у спорудженні будинку не може слугувати підставою для визнання за такими особами права власності на частку у спорудженому будинку. Такі особи можуть лише вимагати відшкодування власником будинку понесених ними затрат. Лише у виняткових випадках, якщо з урахуванням всіх обставин справи та в результаті зясування справжніх правовідносин сторін буде встановлено, що сторонні особи брали участь у спорудженні будинку на підставі укладеної із забудовником та членами його сімї угоди про створення спільної власності на будинок з метою забезпечення зазначених осіб жилими приміщеннями, за особами, які, не будучи членами сімї забудовника, брали участь у спорудженні будинку, може визнаватися право на частку в будинку. Як встановлено в судовому засіданні відповідач [PERSON] не укладав ні з позивачем, ні з відповідачем [PERSON] будь-яких договорів відносно будівництва спірних квартир, дозволу на їх будівництво останнім відповідач також не надавав, що сторонами не заперечувалось, а відтак дана обставина відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Також, суд звертає увагу, що позивач [PERSON] особисто не мав права зводити на земельній ділянці по вул. Хлібній, 16 в м. Вінниці будь-які будівлі чи споруди, адже така земельна ділянка належить на праві власності ОСББ «ВІК», згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №9666516, виданого Вінницькою міською радою та Вінницьким міським управлінням земельних ресурсів 15.03.2006 року (а.с.16 зворот т.1), а згідно довідки ОСББ «ВІК» від 26.05.2015 року позивач не є його членом (а.с.151 т.1). Разом з тим, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що спірне майно на підставі ч.4 ст.368 ЦК України є спільною сумісною власністю, оскільки набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, в прохальній частині позовної заяви позивач просить визнати останнє обєктом спільною сумісної власності [PERSON] та [PERSON] з огляду на ст.60 СК України. Згідно ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до п.23 постанови пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам розяснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Згідно правового висновку Верховного Суду України від 02.10.2013 року у справі №6-79цс13 підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Окрім того, Верховний Суд України у своїй постанові від 25.11.2015 року у справі №6-2333цс15 дійшов висновку щодо критеріїв, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, а саме: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати майну статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Таким чином, з огляду на вищенаведене можна дійти обґрунтованого висновку, що для визнання майна обєктом спільної сумісної власності подружжя необхідно довести, що майно, яке слід визнати обєктом спільної сумісної власності, існувало на час припинення спільного ведення господарства, придбано за кошти подружжя і мета його придбання дозволяє надати йому статус спільної власності подружжя. Разом з тим, позивачем в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя. Зокрема, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів наявності доходів фінансового характеру, які надавали йому можливість здійснювати будівництво у вказаний період. В той час, як в матеріалах справи міститься копія трудової книжки серії БТ-І №2426684 [PERSON], відповідно до якої позивач з 2002 року офіційно не працює (а.с.225 т.2). Натомість, суд не приймає до уваги, долучену до матеріалів справи ксерокопію довідки про надання інформації нотаріуса Алуштинського міського нотаріального округу Республіки Крим [PERSON] від 24.08.2015 року, відповідно до змісту якої вбачається, що 24.12.2003 року нею було посвідчено відчуження позивачем належної йому квартири, що розташована за адресою: АРК, м. Алушта, смт. Партеніт, вул. Фрунзівське шосе, 7/23, за 32\~133,61 грн., за договором купівлі-продажу від 24.12.2003 року (а.с.225 т.1) та долучену ксерокопію виписки із реєстру реєстрації нотаріальних дій (а.с.226 т.1), як на підставу, що позивачем було вкладено у будівництво спірного майна особисті кошти, отримані ним від відчуження зазначеної квартири, оскільки зазначені документи видані на тимчасово окупованій території, а саме на території АР Крим, та скріплені печаткою Російської Федерації держави-окупанта. Наказом Міністерства юстиції України від 07.07.2014 року №1087/5 «Про припинення приватної нотаріальної діяльності», припинена нотаріальна діяльність осіб (перелік яких вказано у додатку до Наказу), які здійснювали приватну нотаріальну діяльність на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя і призначені на посаду нотаріуса Російської Федерації. Вищевказаним наказом Міністерства юстиції України від 07.07.2014 року припинена приватна нотаріальна діяльність [PERSON] Відповідно до ч.2 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Згідно ч.3 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті є недійсним і не створює правових наслідків. А відтак, в силу ч.3 ст.9 вищезазначеного Закону посилання представника позивача на те, що видача довідки [PERSON] не відноситься до нотаріальної дії, а відтак остання є належним та допустимим доказом як на підставу про задоволення позовних вимог позивача, суд вважає безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу. Разом з тим, в судовому засіданні достеменно встановлено, що відповідач [PERSON] в період часу з 2007 року по 2013 рік отримував чималі прибутки від здійснення підприємницької діяльності, а саме: у 2007 році 21\~500 грн.; у 2009 році 112\~218,39 грн.; у 2010 році 390\~308,00 грн.; у 2011 році 463\~284,00 грн.; у 2012 році 581\~140,00 грн.; у 2013 році 755\~720,00 грн., згідно довідок ГУ ДФС України у Вінницькій області від 28.04.2015 року (а.с.154-159 т.1), що дає суду достатні підстави вважати, що відповідач [PERSON] мав фінансову можливість у період часу з 2007 року по 2009 рік здійснювати будівництво спірного нерухомого майна. Також, не заслуговують на увагу твердження сторони позивача, що відповідач [PERSON] особисто не здійснював будівництво спірного майна, оскільки з пояснень відповідача [PERSON] в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] надавав особисті кошти на будівництво, а вона за їх рахунок купувала будівельні матеріали та розраховувалась з працівниками. Натомість із показань свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] вбачається, що останнім не відомо походження коштів, якими з ними розраховувались [PERSON] та [PERSON] Окрім того, свідки суду показали, що будівництво першого та другого поверху спірних квартир було здійснено в основному в 2007-2009 роках, що відповідає дійсності, оскільки саме в той час у відповідача [PERSON] згідно вищевказаних доказів були достатні заробітки від здійснення підприємницької діяльності. Що ж стосується думок та тверджень позивача як на одну із підстав для задоволення позову, що оформляючи право власності на квартири №4, 5, 6, 7 по вул. Хлібній в м. Вінниці відповідачем [PERSON] не було отримано згоди позивача як співвласника, то суд вважає, що останні є безпідставними та такими, що не відповідають дійсності за наступних обставин. Як вбачається з матеріалів справи згідно договору купівлі-продажу приміщення від 21.12.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №2602, фізична особа-підприємець [PERSON] придбала у Вінницької міської ради нежиле приміщення №3, що розташоване за адресою: м. Вінниця, вул. Хлібна, 16 (а.с.17-18 т.1). В провадженні Вінницького міського суду Вінницької області знаходилась цивільна справа№127/6911/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна, зокрема, нежилого приміщення №3, що розташоване за адресою: м. Вінниця, вул. Хлібна, 16, спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27.01.2016 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 14.03.2016 року, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності відмовлено. В даний час згідно [PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №48666225 від 30.11.2015 року нежитлове приміщення №3 по вул. Хлібній, 16 в м. Вінниці належить відповідачу [PERSON] (а.с.127 т.2), натомість відповідач в даний час не являється власником спірного майна та не являвся таким станом на 01.11.2012 року, тобто на момент видачі оскаржуваних свідоцтв про право власності на спірне нерухоме майно відповідачу [PERSON] Також позивачем та його представником в судовому засіданні стверджувалось, що відповідачами незаконно використано спрощену процедуру узаконення самочинного будівництва, збудованого до 31.12.2009 року без дозволу на виконання будівельних робіт відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24.06.2011 року №91. За змістом ч.1 ст.15 ЦК України, ч.1 ст.3 ЦПК України звернення особи до суду за захистом має бути зумовлене порушенням, невизнанням або оспорюванням її права, свободи чи інтересу, у протилежному випадку, за відсутності такого порушення судовий захист чинним законодавством України не передбачений. А тому, незважаючи на те, що в матеріалах справи містяться докази наявності двох декларацій від 10.10.2012 року №ВН 18212186574 про готовність обєкта до експлуатації різних за змістом (а.с.79 т.1, 105 т.1), причини наявності яких Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області згідно листа від 11.01.2016 року №1002-13-29 невідомі (а.с.98 т.2), та намір Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області щодо прийняття рішення щодо скасування декларації про готовність обєкта до експлуатації та виключення запису про її реєстрацію з єдиного реєстру згідно листа від 31.03.2016 року №27-С-2 (а.с.236 т.2), право позивача, який не являється співвласником спірного нерухомого майна, ніяким чином не порушено, а відтак останнє не підлягає судовому захисту. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягають. Окрім того, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06.05.2015 року були вжиті заходи забезпечення даного позову, а саме: заборонено реєстраційній службі Вінницької області вчиняти будь-які дії щодо оформлення/переоформлення права власності на проведення обтяжень шляхом виведення з Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень нерухомого майна, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме, квартири під №4, 5, 6, 7, що знаходяться за адресою: м. Вінниця, вул. Хлібна, буд.16. (а.с.56 т.1). До того ж, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08.05.2015 року вжито додаткові заходи забезпечення позову, а саме накладено арешт на квартири під №4, 5, 6, 7, що знаходяться за адресою: м. Вінниця, вул. Хлібна, буд.16, що належать [PERSON] (а.с.60 т.1). Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. У відповідності до ч.6 ст.154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. А тому, суд вважає за можливе заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06.05.2015 року та ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08.05.2015 року, скасувати, оскільки спір між сторонами вирішено, позивачу було відмовлено у задоволенні позову, а тому відпала необхідність та підстави у забезпеченні позову. Окрім того, в силу ст.ст.56, 79, 84, 88 ЦПК України підлягають стягненню з позивача на користь відповідача [PERSON] витрати щодо сплати судового збору у розмірі 41,43 грн., що підтверджується квитанцією від 25.03.2016 року (а.с.216 т.2) та витрати на правову допомогу у розмірі 9\~921,60 грн., що підтверджується рахунком від 28.01.2016 року на суму 5\~000 грн. (а.с.140 т.2) та платіжним дорученням від 29.01.206 року на суму 5\~000 грн. (а.с.141 т.2); рахунком від 21.03.2016 року на суму 3\~268,00 грн. (а.с.218 т.2) та квитанцією від 21.03.2016 року на суму 3\~268,00 грн. (а.с.219 т.2); рахунком від 06.04.2016 року на суму 1\~653,60 грн. (а.с.233 т.2) та квитанцією від 06.04.2016 року на суму 1\~653,60 грн. (а.с.231 т.2). До того ж, суд звертає увагу, що вищезазначений розмір витрат на правову допомогу відповідає розрахунку часу, витраченого на надання правової допомоги адвокатом адвокатського бюро «[PERSON] та партнери» [PERSON], та який відповідає вимогам Закону України «Про граничний розмір компенсації на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». На підставі викладеного,

Outcome: approved