Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя та стягнення аліментів, мотивуючи свій позов тим, що перебуває у шлюбі з [PERSON] з 23 грудня 2011 року. Шлюб був зареєстрований 23.12.2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис № 1947. Від даного шлюбу мають одну неповнолітню дитину - дочку [PERSON], [INFO]. Вказує на те, що спільне життя з відповідачем не склалося, подружні відносини між ними припинено, їх шлюб існує лише формально. Також вказала на те, що відповідач є батьком дитини. Чоловік проживає окремо від дружини та дочки. Сам матеріально добровільно допомагати утримувати дитину належним чином відповідач відмовляється, хоча зобов'язаний це виконувати. Просила шлюб розірвати та стягувати з відповідача на її користь аліменти на неповнолітню дочку [PERSON], [INFO], щомісячно в розмірі 2000,00 грн. до досягнення дочкою повноліття. Крім того, вказала, що за час перебування в шлюбі подружжям було набуто слідуюче майно: двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] придбана 10.12.2012 року за 135 601,00 грн., ринкова вартість якої станом на 15.11.2015 року становить 310 500,00 грн.; гараж в кооперативі вартістю 23 000,00 грн.; мотоцикл «Кавазакі елімінатор 250» вартістю 51 300,00 грн.; золота каблучка з сапфіром та діамантами вартістю 20 000,00 грн.; диван «Пегас» вартістю 4 355,00 грн.; диван «Адмірал» вартістю 7 438,00 грн.; меблі - прихожа і шафа-купе вартістю 7 600,00 грн.; кухонний стіл та 4 стільці вартістю 600,00 грн.; штори і тюлі вартістю 2 300,00 грн.; чайник Сатурн вартістю 500,00 грн.; мікрохвильова піч вартістю 1 500,00 грн.; карнизи вартістю 1 500,00 грн.; світильники та люстри вартістю 2 400,00 грн.; годинний настінний вартістю 200,00 грн.; меблі вітальня вартістю 6 000,00 грн.; мікрохвильова піч вартістю 949,90 грн.; обручки вартістю 3 000,00 грн.; світильник вартістю 450,00 грн.; мармита вартістю 500,00 грн.; рекуператор прана вартістю 3 000,00 грн.; всього нажито майна на суму 447 092,90 грн. Оскільки подружжя не досягло згоди щодо поділу майна, яке було придбано ними в період шлюбу, тому позивач просила поділити майно в судовому порядку, залишивши за нею та дочкою квартиру вартістю 310 500,00 грн., а за чоловіком залишити усе інше майно, орієнтовною вартістю 130 000,00 грн. За час розгляду справи позивач збільшила позовні вимоги та просила малолітню дочку [PERSON] залишити проживати з нею. Ухвалою суду від 18 квітня 2016 року вимогу про місце проживання малолітньої дитини залишено без розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги щодо розірвання шлюбу, поділу майна та стягнення аліментів підтримали з підстав викладених в позовній заяві, просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовну вимогу щодо розірвання шлюбу визнали, щодо розлучення не заперечували. Позов в частині поділу майна та стягнення аліментів на утримання малолітньої дочки на визнали з підстав викладених у запереченні, просили суд в задоволенні позову в цих частинах відмовити за безпідставності. Заслухавши сторін та їх представників, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з [PERSON] 23 грудня 2011 року зареєстрували відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис № 1947, шлюб (а.с. 7). Від шлюбу мають одну неповнолітню дитину - дочку [PERSON], [INFO] (а.с. 8). Судом встановлено, що батьком [PERSON] є [PERSON], що вбачається з копії свідоцтва про народження та не оспорювалось відповідачем в судовому засіданні. З пояснень сторін встановлено, що сторони проживають фактично окремо, не підтримують подружніх відносин, не мають спільного сімейного бюджету та не ведуть спільного господарства. Їх сім'я існує лише формально, позивач наполягає на розірванні шлюбу. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Якщо хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частини 3, 4 ст. 56 СК України вказують, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Враховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих, наполягання позивача на розірванні шлюбу, згода відповідача, суд приходить до висновку, що сім'я [PERSON] розпалася, а збереження сім'ї є неможливим. Згідно ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Всупереч вимогам ст. 181 Сімейного Кодексу України сторони не досягли домовленості щодо утримання неповнолітньої дочки, а тому вимога про стягнення аліментів в примусовому порядку підлягає до задоволення. З позовної заяви вбачається, що [PERSON] працює в ТзОВ «Торговий дім «Аванта» та отримує заробітну плату. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного Кодексу України, аліменти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При визначенні частки розміру аліментів суд врахував стан здоров'я та матеріальне становище малолітньої дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; той факт, що [PERSON] допомагає позивачу утримувати дочку та з власної ініціативи добровільно приймає участь у вихованні доньки; стан здоров'я та матеріальне становище стягувача аліментів; а також те, що у відповідача інших неповнолітніх дітей, непрацездатної дружини немає. Суд вважає, що [PERSON] спроможний надавати матеріальну допомогу неповнолітній дочці в розмірі в розмірі ? частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття, а тому позовні вимоги про стягнення аліментів слід задовольнити частково. Щодо позовної вимоги про поділ майна подружжя, то суд вважає, що в задоволенні цієї вимоги слід відмовити з наступних підстав. Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч. 2 вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із зазначеною нормою при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною чи особистою приватною власністю з'ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.12.2011 року. За час перебування в шлюбі подружжям було набуто слідуюче майно: двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] придбана 10.12.2012 року за 135 601,00 грн., ринкова вартість якої станом на 15.11.2015 року становить 310 500,00 грн.; гараж в кооперативі вартістю 23 000,00 грн.; мотоцикл «Кавазакі елімінатор 250» вартістю 51 300,00 грн.; золота каблучка з сапфіром та діамантами вартістю 20 000,00 грн.; диван «Пегас» вартістю 4 355,00 грн.; диван «Адмірал» вартістю 7 438,00 грн.; меблі - прихожа і шафа-купе вартістю 7 600,00 грн.; кухонний стіл та 4 стільці вартістю 600,00 грн.; штори і тюлі вартістю 2 300,00 грн.; чайник Сатурн вартістю 500,00 грн.; мікрохвильова піч вартістю 1 500,00 грн.; карнизи вартістю 1 500,00 грн.; світильники та люстри вартістю 2 400,00 грн.; годинний настінний вартістю 200,00 грн.; меблі вітальня вартістю 6 000,00 грн.; мікрохвильова піч вартістю 949,90 грн.; обручки вартістю 3 000,00 грн.; світильник вартістю 450,00 грн.; мармита вартістю 500,00 грн.; рекуператор прана вартістю 3 000,00 грн.; всього нажито майна на суму 447 092,90 грн. В судовому засіданні встановлено, що двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] є об'єктом права спільної часткової власності подружжя та частки права власності на дану квартиру вже встановлені. Згідно витягу про державну реєстрацію прав № 36683770 від 12.12.2012 року (а.с. 55) вбачається, що [PERSON] належить на підставі договору купівлі-продажу від 10.12.2012 року ? частка даної квартири та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 10.12.2012 року належить ? частка даної квартири. Таким чином, враховуючи те, що двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS], знаходиться у сторін в формі приватної часткової власності, а не у спільній сумісній власності подружжя, підстав застосування ст.ст. 61, 71 Сімейного кодексу та ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України з метою поділу спірної квартири немає. Тому позовна вимога щодо передачі усієї квартири у власність [PERSON] є безпідставною. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 Сімейного кодексу України та ст. 372 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Що є доказами визначено у ст. 57 ЦПК України. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом при розгляді справи встановлено, що дійсно майно подружжя придбано. Однак, і в позовній заяві, і в судовому засіданні позивач та її представник категорично заявили, що [PERSON] претендує лише на право власності на всю квартиру. На жодне інше майно не претендує. Оцінюючи пояснення сторін та їх представників, подані сторонами докази можна дійти до висновку, що позов про поділ майна саме в такій вимозі не підлягає до задоволення. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягає до стягнення з відповідача судовий збір на користь позивача та в дохід держави.

Outcome: partial