Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів ПАТ «Альфа-Банк», приватного нотаріуса ЛМНО Нор Н.М., в якому просить, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, визнати кредитний договір № 800004528 від 27 червня 2008 року та договір іпотеки №800004528 И від 27 червня 2008 року, укладені із ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк» недійсними; зобов'язати приватного нотаріуса ЛМНО Нор Н.М. вилучити з відповідних реєстрів записи, зареєстровані 27 червня 2008 року за №3869 щодо посвідчення договору іпотеки №800004528 И від 27 червня 2008 року, а також записи № 3870, №3871 щодо накладення заборони відчуження предмету іпотеки - квартир №5 та №6 у будинку №23 на вул. Дністерська (колишня вулиця Дністровська) у м. Львові. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 27 червня 2008 року між ним та ЗАТ «Альфа-Банк», в особі уповноваженого представника [PERSON] укладено кредитний договір №800004528, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 148 985 доларів США зі сплатою 15, 80 % річних строком до 27 червня 2018 року на оплату/часткову оплату вартості квартир [ADDRESS]. Крім цього, 27 червня 2008 року між ним та ЗАТ «Альфа-Банк», від імені якого діяла начальник відділу продаж іпотеки Львівського регіону [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського МНО Морозовою С.В. 11 грудня 2006 року, зареєстрованої в реєстрі за №21012, укладено договір іпотеки №800004528 И, який посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Нор Н.М. та зареєстрований в реєстрі за №3869. Також, 27 червня 2008 року приватним нотаріусом ЛМНО Нор Н.М. накладено заборону на відчуження предмету іпотеки - квартир [ADDRESS]. Вважає, що відсутність на кредитному договорі оригінальної печатки ЗАТ «Альфа-Банк» (ідентифікаційний код 23494714), в той час коли зазначені реквізити останнього, натомість наявна печатка Львівського відділення ЗАТ «Альфа-Банк», є порушенням вимог законодавства. Крім цього, вказав, що викликає сумніви легітимність підпису у кредитному договорі уповноваженої особи, а саме, стороною договору є ЗАТ «Альфа-Банк», а не інша юридична особа в особі уповноваженого представника (фізичної особи) [PERSON], яка діяла на підставі довіреності №230/06 від 11 грудня 2006 року, що не містить даних про нотаріуса, який таку посвідчив та реєстрового номеру. Разом з тим, аналогічні порушення містяться і в іпотечному договорі, зокрема, в особі уповноваженого представника ЗАТ «Альфа-Банк» діяла начальник відділу продаж іпотеки Львівського регіону [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського МНО Морозовою С.В. 11 грудня 2006 року за реєстровим №21012, однак, у такій не зазначено її номеру. Разом з тим, у відповідності до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку, за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача) або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежі від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення позичальника про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо), у зв'язки з цим, вважає незаконними пункти 7.1, 8.1, 8.2 кредитного договору. Крім цього, зазначив, що ознайомлений в усній формі з методикою, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією з валютою платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та відсотками за користування ним, однак, це суперечить положенням п. 2.4. вказаних вище правил, які передбачають отримання банком письмового підтвердження від позичальника про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Зазначив, що банк ввів його в оману, зокрема, щодо розміру відсотків за користування кредитом, що мають бути сплачені у валюті, оскільки при цьому не враховано фінансові кризи, що відбулися в Україні, в тому числі революційні повстання та фактичні військові дії в період 2013 - 2014 років, які й надалі тривають, в результаті чого значно збільшився курс долара відносно гривні. Відповідно при укладенні кредитного договору порушено Закон України «Про захист прав споживачів» щодо надання повної та достовірної інформації про умови кредитування, а також не досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору. Крім цього, вважає кредитний договір таким, що суперечить п.п. 8, 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки в такому передбачена лише відповідальність позичальника за невиконання або неналежне виконання зобов'язань за договором. Вказав, що відповідач при укладенні кредитного договору не дотримався ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також в його діях очевидні ознаки нечесної підприємницької практики, яка мала місце як в зв'язку із введенням споживача в оману, так і внаслідок замовчування інформації про наявність іншої схеми кредитування, що є істотно дешевшою та вигіднішою для споживача. На підставі ст. 230 ЦК України просив визнати кредитний договір недійсним. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнену позовну заяву підтримав із підстав, що викладені у ній, просив таку задовольнити в повному обсязі. Додатково пояснив, що у кредитному договорі не зазначено сукупної вартості кредиту та про таку позивачу не повідомлено. Також вказав, що банк мав право здійснювати операції з валютними цінностями, зокрема, видавати кредит в іноземній валюті на підставі генеральної ліцензії, однак усі інші платежі, в тому числі і відсотки за користування кредитом, які сплачуються на користь банку, повинні нараховуватись в національній валюті - гривні. Представник відповідача Нецкар Ю.І. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні таких із підстав, викладених у письмових запереченнях. Додатково вказав, що позивач повідомлений про умови кредитування, в тому числі і щодо сукупної вартості кредиту, яка передбачена додатком №1 до кредитного договору, як це і зазначено в п. 2.10 кредитного договору, а також процентної ставки. Вказані обставини встановлені рішенням апеляційного суду Львівської області від 19 березня 2012 року. Зазначив, що дружина позивача надала згоду на укладення договору іпотеки, про що написала відповідну заяву-згоду. Крім цього, вказав на пропущення позивачем позовної давності, оскільки з моменту укладення кредитного договору до звернення останнього до суду з вимогою визнати такий недійсним минуло 7 років 4 місяці. У судове засідання відповідач приватний нотаріус ЛМНО Нор Н.М. не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов заперечила, вважає його безпідставним та таким, що не може бути судом задоволений. Подала до суду письмові пояснення, відповідно до яких при посвідченні оскаржуваного договору іпотеки дотрималась усіх вимог чинного законодавства щодо форми та змісту даного виду правочину. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з таких підстав. Згідно з ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчиняться у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9, який детально регламентує порядок визнання правочинів недійсними, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Судом встановлено, що 27 червня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та [PERSON] укладено кредитний договір №800004528, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 148 985 доларів США зі сплатою 15, 8 % річних строком до 27 червня 2018 року на оплату/часткову оплату вартості квартир [ADDRESS] (а.с. 7-10). З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 27 червня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та [PERSON] укладено договір іпотеки №800004528 И, який посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Нор Н.М. та зареєстрований в реєстрі за №3869, відповідно до умов якого іпотекодавець передає іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, а саме, квартири [ADDRESS], а іпотекодержатель приймає його в іпотеку та набуває право одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у повному обсязі переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця, якщо інше не встановлено законом (а.с. 15-18). 27 червня 2008 року приватним нотаріусом ЛМНО Нор Н.М. на підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат» та у зв'язку з посвідченням договору іпотеки, накладено заборону на відчуження предмету іпотеки - квартир [ADDRESS]. Відносини споживчого кредитування врегульовано Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яким передбачено, що договір про фінансові послуги повинен містити підтвердження надання споживачу певної інформації щодо наданих послуг, а також Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 р. №168, згідно з якими споживачу також повинна надаватися інформація про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Підставою для визнання недійсним кредитного договору, на думку позивача, є порушення відповідачем вимог ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме, дії відповідача містять ознаки нечесної підприємницької практики, які виявились у введенні його в оману щодо умов кредитування, зокрема, ціни договору. Однак, вказане не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно з абз. 2 ч .2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. За змістом ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу ), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови, визначені законодавством. Пунктом 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за №541/13808, на банки покладається обов'язок надання споживачу в письмовій формі інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту та зобов'язують банк отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з цією інформацією. Відповідно до п. 2.10 кредитного договору, детальний розпис сукупної вартості кредиту, з урахуванням реальної процентної ставки, абсолютного значення подорожчання кредиту, виду, предмету та вартості супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань позичальника визначені додатком №1 до цього договору. Згідно з додатком №1 до кредитного договору, такий містить графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг. Позивач своїм підписом на вказаному додатку засвідчив про ознайомлення з таким та свою фактичну згоду з такою інформацією (а.с. 11-14). Пунктом 7 розділу №1 кредитного договору передбачено, що підпис позичальника на договорі є письмовим підтвердженням отримання ним свого примірника цього договору в дату його укладення та ознайомлення у письмовій формі з інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також іншої інформації, надання якої вимагає чинне в Україні законодавство. Підпис позичальника на цьому договорі є також письмовим підтвердженням того, що позичальник у письмовій формі ознайомлений з умовами кредитування, умовами відкриття, ведення та закриття поточного рахунку та розміром тарифів по його обслуговуванню, в тому числі пов'язаних із отриманням та поверненням кредиту, які йому роз'ясненні та зрозумілі. Крім цього, п. 10.1 розділу №2 кредитного договору передбачено, що позичальник погоджується та підтверджує, що підпис позичальника на оригіналі, що залишається в банку, є достатнім підтвердженням отримання у письмовій формі та повного розуміння позичальником інформації про сукупну вартість кредиту, враховуючи значення реальної процентної ставки, абсолютне значення подорожчання кредиту, види, предмети та вартість супутніх послуг, а також всієї інформації надання якої передбачено чинним законодавством України. Таким чином, позивач отримав усю необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про умови кредитування, в тому числі сукупну вартість, вартість усіх супутніх послуг, що забезпечило можливість його свідомого та правильного вибору. Стаття 627 ЦК України зазначає, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. На підставі ч. 2 ст. 640 ЦК України у разі якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Частиною 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов'язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін. Встановлено, що підписанням оспорюваного кредитного договору позивач підтвердив, що погодися з усіма умовами такого договору. Крім цього, у разі незгоди з умовами кредитного договору позивач міг скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого, споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Таким правом позивач не скористався, а тому, відповідно, погодився з усіма його умовами, про що також свідчить часткове виконання договору. За таких обставин, укладаючи кредитний договорів сторони діяли вільно у виборі контрагента та визначенні умов цього договору відповідно до вимог чинного законодавства, тому і підстави визнавати такий договір недійсним з таких підстав відсутні. Крім цього, спірні договори містять підписи сторін, зокрема, від імені ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», договори підписувала начальник відділу продаж іпотеки Львівського регіону [PERSON], яка діяла на підставі довіреності №230/06, виданої 11 грудня 2006 року від імені ЗАТ «Альфа-Банк» головою правління ЗАТ «Альфа-Банк» [PERSON], який діяв на підставі статуту, та посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрованою в реєстрі за №21012 (а.с. 48). Разом з тим, до ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», як структурний підрозділ входить Відділення «Львівське» ЗАТ «Альфа-Банк» та знаходиться в його безпосередньому підпорядкуванні. Відділення від імені банку представляє такий у відносинах з третіми особами, державними та недержавними установами, підприємствами і організаціями, громадянами, здійснює банківські операції, які передбачені Положенням про Відділення «Львівське» ЗАТ «Альфа-Банк» (а.с. 94-99), на підставі дозволу, наданого відділенню банком. Тому, печатки, наявні на договорах, свідчать про те, що договори є укладеними та підписані повноважною особою, тому доводи сторони позивача про нелегітимність підписів представника банку та невідповідність початок на таких судом не приймаються до уваги. Не заслуговують на увагу і доводи позивача про те, що договір кредитування в цілому суперечить пунктам 8, 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки такий, на думку позивача, не містить умов порядку зміни та припинення дії договору та не передбачає відповідальності банку за невиконання або неналежне виконання умов договору, так як вказана обставина спростовується положеннями п.п. 4.1, 4.2 та п.п. 10.2, 10.4 Розділу №2 кредитного договору, з якими позивач ознайомився та погодився. Таким чином, судом встановлено, що вимоги законодавства при укладенні оскаржуваного кредитного договору ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», виконані належним чином, а твердження [PERSON] про відсутність певної інформації, відсутність обов'язкових істотних умов договору не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються вищевказаними положеннями договору та долученими письмовими доказами. Крім цього, відповідно до ч. 4 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», положення пунктів 8, 11, 13 ч.3 цієї статті, згідно з якими несправедливими є певні умови договору (надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору) не застосовуються до операцій із фінансовими послугами, ціна яких залежить від зміни котировок або індексів на біржах чи ставок на фінансових ринках, які не контролюються продавцем. Крім цього, необґрунтованими є доводи представника позивача про те, що хоча і банк має право видавати кредит в іноземній валюті при наявності генеральної ліцензії, однак, вказане не поширюється на стягнення процентів за користування таким з огляду на наступне. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у ст. ст. 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України). Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також положенням про порядок видачі банком банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затверджених постановою правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у п. 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому положення, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з декретом Кабінету Міністрів України. Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового договору (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями згідно з п. 2 ст. 5 цього ж Декрету. За таких обставин, банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції як з надання кредитів в іноземній валюті, так і нарахування та стягнення процентів за користування кредитом саме в іноземній валюті, оскільки такі проценти не є фінансовою санкцією. Вказані вище обставини також встановлені рішенням апеляційного суду Львівської області від 19 березня 2012 року. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч. 3 ст. 61 ЦПК України). Разом з тим, підвищення курсу іноземної валюти та в зв'язку з цим зміни фінансового становища щодо виконання боргових зобов'язань за кредитним договором, не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки позивач як позичальник свідомо брав не себе певні ризики на випадок подальшої зміни валютного курсу та мав би передбачити таку. Крім цього, стороною позивача доказів для визнання договору іпотеки недійсним не надано та таких судом не здобуто, відтак, підстав для задоволення позову в цій частині немає. Разом з тим, враховуючи, що судом не встановлено підстав для визнання спірного договору іпотеки недійсним, тому вимога, яка є похідною, про застосування наслідків недійсності правочину, застосування односторонньої реституції шляхом зобов'язання відповідача приватного нотаріуса Львівського МНО Нор Н.М. вилучити з відповідних реєстрів записи, зареєстровані 27 червня 2008 року за №3869 щодо посвідчення договору іпотеки №800004528 И від 27 червня 2008 року, а також записи № 3870, №3871 щодо накладення заборони відчуження предмету іпотеки - квартир №5 та №6 у будинку №23 на вул. Дністерська (колишня вулиця Дністровська) у м. Львові, також не може бути судом задоволена. Враховуючи встановлені в ході розгляду справи обставини, позовні вимоги є необґрунтованими та в задоволенні таких н6еобхіфдно відмовити.

Outcome: dismissed