Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом (остаточна редакція від 11.02.2015р.) до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 25.08.2013р. між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] зобов»язався передати, а [PERSON] прийняти у власність і своєчасно повернути грошові кошти в розмірі 3736734грн. 00коп., що на дату укладання договору було еквівалентом 458495,00 доларів США. На підтвердження отримання грошових коштів, визначених договором позики, 25.08.2013р. [PERSON] передав [PERSON] відповідну розписку про отримання позики. Крім того, за п.2.3 договору позики визначено, що позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику у строк до 01.10.2013р. Між тим, у визначений строк відповідач кошти позивачеві не повернув. Позивач вважає, що за договором позики від 25.08.13р. [PERSON] зобов»язаний сплатити йому гривневий еквівалент 458495,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 09.02.2015р. (1дол. США - 24,956198грн.) становить 11442292грн. 00коп. В договорі позики від 25.08.13р. розмір процентів за користування позики не встановлено. Але, посилаючись на ст. 1048ЦК, позивач вважає, що має право на одержання від відповідача процентів за користування позикою в розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ. Отже, за період з 25.08.13р. по 24.01.15р. проценти за користування позикою складають 516914грн. 82коп. Також, посилаючись на ст.625ЦК, позивач вважає за необхідне стягнути з відповідача на свою користь 3% річних за період з 02.10.13р. по 11.02.15р. 152950грн. 15коп., а також інфляційне збільшення за цей же період в розмірі 1128493грн. 67коп. Таким чином, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за позикою - 11442292грн. 00коп., інфляційне збільшення - 1128493грн. 67коп., 3% річних - 152950грн. 15коп., проценти за користування позикою -516914грн. 82коп., а також судові витрати. В судове засідання позивач [PERSON] не з»явився, будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] за довіреністю [PERSON] та [PERSON] повністю підтримали заявлені вимоги в ред. від 11.02.15р. та просили їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник за довіреністю [PERSON] позовні вимоги від 11.02.15р. не визнали в повному обсязі та просили відмовити у їх задоволенні. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги від 11.02.2015р. підлягають до часткового задоволення за таких підстав: встановлено, що 25.08.2013р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про надання позики, оригінал якого досліджувався під час розгляду справи. За умовами договору п.1.1 - [PERSON] зобов»язався передати, а [PERSON] прийняти у власність і своєчасно повернути грошові кошти в розмірі 3736734грн. 00коп., що на день підписання договору було еквівалентом 458495,00 доларів США. Пунктом 2.3 договору позики визначено, що позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику у строк до 01.10.2013р. Між тим, у визначений строк відповідач кошти позивачеві не повернув. Не повернута позика і на час розгляду справи. На підтвердження отримання грошових коштів, визначених договором позики, 25.08.2013р. [PERSON] передав [PERSON] відповідну розписку про отримання позики у визначеному у договору розмірі, оригінал якої оглядався та досліджувався в судовому засіданні. Як передбачено ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України. Відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.2,3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59 ЦПК України). В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, заперечуючи факт укладання договору позики від 25.08.13р. та складання відповідної розписки. Зазначив, що ні договір, ні розписку він не підписував і не уповноважував на це інших осіб. Також, заперечує факт отримання від [PERSON] грошових коштів, визначених у договорі та розписці. Між тим, такі доводи відповідача не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Так, відповідно до висновку комплексної судово-технічної експертизи документів та судово-почеркознавчої експертизи №213/592/15-23 від 27.07.2015р. підписи від імені [PERSON] в договір про надання позики від 25.08.2013р. та у розписці про отримання позики від 25.08.2013р. виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки чи технічних засобів; встановити, самим [PERSON], чи іншою особою (особами) виконані підписи від його імені в графі «Позичальник» на 1й та 2й сторінках договору, біля напису «Говтвяниця» таблиці «Позичальник» розділу 8 «Адресні реквізити та підписи сторін» зазначеного договору, а також у розписці про отримання позики від 25.08.2013р. не видалось можливим. Крім того, суд вважає, що будь-яких належних, допустимих та переконливих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову, відповідач до суду не надав. Загальними засадами цивільного законодавства є, в т.ч. свобода договору (ст. 3 ч.1 п.3 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Статтею 627 ЦК передбачено, що відповідно до\~статті 6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628ЦК). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК). Згідно із ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638ЦК). Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047ЦК). Під час розгляду справи не встановлено жодних обставин щодо визнання договору позики від 25.08.2013р.. укладеного між сторонами по цій справі, недійсним, розірваним чи зміненим. Також, за положеннями ст. 1049ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З»ясувавши обставини справи та дослідивши наявні докази, суд вважає, що фактично [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 3736734грн. 00коп., тобто у валюті гривня. За таких обставин, на виконання грошового зобов»язання відповідач повинен повернути позивачеві борг за позикою саме в такій валюті і такому розмірі. Посилання позивача та його представників в судовому засіданні на необхідність задоволення позовних вимог і стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] позики в розмірі 11442292грн. 00коп., враховуючи офіційний курс НБУ станом на 09.02.15р., що еквівалентно 458495,00 доларів США, - є безпідставними. Статтею 1048 ч.1 ЦК визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. №6-36цс14, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Таким чином, суд вважає, що позивач [PERSON] має право на отримання від відповідача [PERSON] процентів за користування грошовими коштами, отриманими за договором позики від 25.08.2013р. 3736734грн. 00коп. за період, що вказаний позивачем - з 25.08.2013р. по 24.01.2015р., - в розмірі 516914грн. 82коп. Розрахунок розміру процентів позивачем здійснено вірно. Відповідно до ч.1 ст. 1050ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625\~цього Кодексу.\~ Як передбачено ст. 625 ЦК, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з викладеного, на думку суду, слід задовольнити позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення 3% річних в розмірі 148957грн. 50коп. (сума боргу 3736734грн.; строк прострочення з 02.10.2013р. по 11.02.2015р.; 3% річних) та інфляційного збільшення в розмірі 1127057грн. 81коп. (сума боргу 3736734грн.; строк прострочення з 02.10.2013р. по 11.02.2015р.; сукупний індекс інфляції за вказаний період 1,302). Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] необхідно задовольнити частково, а саме: стягнути на його користь з [PERSON] борг за договором про надання позики від 25.08.2013р. - 3736734грн. 00коп., проценти за користування грошовими коштами 516914грн. 82коп., 3% річних - 148957грн. 50коп. та інфляційні - 1127057грн. 81коп. В решті частині позову слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, необхідно стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати, а саме, судовий збір в розмірі 3654грн. 00коп., який був сплачений позивачем при подачі позову до суду і підтверджується квитанцією від 17.10.2014р. №9139794-1. На підставі викладеного та,

Outcome: partial