Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась 31.03.2014 р. до суду та просить стягнути з Комунального підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Ясинуватського району» на її користь заборгованість по заробітній платі з урахуванням компенсації та індексації, а також моральну шкоду в сумі 4884 грн. 00 коп. Вимоги мотивує тим, що вона з 04.09.2013 р. працювала у відповідача на посаді бухгалтера. З 15.09.2013 р. була переведена на 0,5 ставки бухгалтера по нарахуванню заробітної плати та 0,5 ставки бухгалтера по обліку медикаментів. 20 лютого 2014 року після тривалої хвороби була звільнена. Зазначає, що з моменту звільнення до 25 березня 2014 року відповідач не сплатив заробітну плату за один відпрацьований день, лікарняні листи за січень та лютий 2014 року. Вважає, що відповідно до ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» має право на індексацію заробітної плати в розмірі 66 грн. 26 коп., компенсацію втрати частини заробітної плати згідно ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» в розмірі 2375 грн. 80 коп. Також просить стягнути на її користь моральну шкоду, нанесену відповідачем насильницьким звільненням, оскільки позивач є інвалідом 3 групи, внаслідок дій відповідача її стан різко погіршився і їй довелось звернути до лікарів. Моральну шкоду оцінює у 2441 грн. 94 коп. Від відповідача надійшли заперечення на позов № 277 від 09.04.2014 р., де він зазначає про те, що протягом випробувального терміну [PERSON] допускала грубі помилки у роботі, про що свідчать доповідні записки головного бухгалтера. За постійні порушення наказом № 11 від 24.10.2013 р. їй була винесена догана. 11.11.2013 р. позивач подала заяву на звільнення за згодою сторін, але їй було відмовлено. З 18.11.2014 р. позивач знаходилась на лікарняному, 20.02.2014 р. написала заяву на звільнення. Трудову книжку одержала 20.02.2014 р. У зв'язку з тим, що заробітна плата за лютий була нарахована та зареєстрована в органах казначейства 14.02.2014 р., нарахувати і оплатити відповідачу 2 робочі дні лютого 2014 р., компенсацію за невикористану відпустку за період з 04.09.2013 по 20.02.2014 р.р. не було можливості. Посилаються на те, що нарахування виконані у березні 2014 р., зареєстровані в органах казначейства 04.03.2014 р., профінансовані 12.03.2014 р. і повинні бути оплачені 13.03.2014 р., однак у зв'язку з затримкою в роботі казначейства оплата у сумі 786 грн. 16 коп. здійснена 20.03.2014 р. Також зазначає, що надані лікарняні оплачені частково оплачені 12.03.2014 р. у сумі 981 грн. 23 коп., а інша частина у сумі 905 грн. 76 коп. виплачена 25.03.2014 р. Позивач у судове засідання з'явилась, позов підтримала у повному обсязі, надала пояснення, аналогічні тим, що викладені у позові, просила задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечувала. Повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи представник відповідача у судове засідання не з'явився. Причини неявки суду не відомі. В зв'язку з наведеним суд, на підставі ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України, постановляє заочне рішення. Суд, заслухавши пояснення позивача, встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню за наступних підстав. Згідно запису у трудовій книжці позивача вона 04.09.2013 р прийнята бухгалтером з обліку матеріальних та основних засобів Комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги Ясинуватського району», 16.09.2013 р. переведена на посаду бухгалтера з нарахування заробітної плати, а 20.02.2014 р. звільнена за згодою сторін. За час роботи позивач неодноразово писала заяви про звільнення. Остання заява з проханням звільнити за згодою сторін датована 20.02.2014 р. На підставі даної заяви, в межах наданих повноважень, головним лікарем КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги Ясинуватського району» прийнято наказ № 12-к від 20.02.2014 «про припинення трудового договору (контакту)», яким позивача звільнено з займаних посад 20.02.2013 р. за згодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП). Судом встановлено, що в день звільнення позивачу було видано трудову книжку, розрахунок не проведено. На час розгляду справи розрахунок проведено у повному обсязі. Судом встановлено, що позивачка 20.03.2014 року отримала розрахунок по заробітній платі за 20.02.2014 року та за час невикористаної відпустки, тобто на час звернення до суду 31.03.2014 року у відповідача відсутня заборгованість по заробітній платі перед позивачкою. Тому суд вважає, що у задоволенні позовної вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі необхідно відмовити. Суд вважає необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню вимоги щодо стягнення з відповідача компенсації згідно ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» в розмірі 2375 грн. 80 коп., виходячи з наступного. За приписами ст. 2 зазначеного закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. З платіжного доручення № 122 від 13.03.2014 року вбачається, що невиплачена відповідачем позивачці заробітна плата була профінансована 13.03.2014 року (а.с. 63). З виписки по картковому рахунку позивача вбачається, що заробітна плата не з вини відповідача була зарахована на рахунок позивача 20.03.2014 р., тобто в останній день календарного місяця, що виключає можливість нарахування компенсації за вказаним законом. (а.с.12) Також не підлягають задоволенню вимоги щодо індексації заробітної плати відповідно до ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Згідно ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Докази перевищення індексу споживчих цін протягом визначеного періоду відсутні. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В судовому засіданні встановлено, що лікарняні листи відповідачем були вчасно включені в заяву-розрахунок: АГК № 047395, АГК № 537572 - 17.01.2014 р.; АГК № 539028 - 17.02.2014 р., тож підстав стверджувати, що невиплата сталась саме з вини відповідача немає. Суд приймає до уваги той факт, що затримка у розрахунку обумовлена затримкою бюджетного фінансування, про що свідчать відповідні виписки по рахунках від 12.03.2014 р., від 25.03.2014 р. та платіжні доручення № 51 від 11.03.2014 р., № 53 від 13.03.2014 р. Таким чином, суд робить остаточний висновок про те, що зазначені обставини не залежали від волі відповідача, а його вини в невчасній оплаті лікарняних листків немає. В частині вимог про відшкодування моральної шкоди суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, внаслідок порушення її прав. Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Пункт 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 р. (зі змін. і допов.) роз'яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Звертаючись до суду позивач зазначає про те, що внаслідок моральних і фізичних страждань, завданих насильницьким звільненням її стан погіршився, їй довелось звертатись до лікарів. Водночас, позивачем не надано а ні розрахунку моральної шкоди, а ні обґрунтування заявленої до стягнення суми. Також з поданих суду доказів не вбачається причинний зв'язок між діями відповідача та наслідками у вигляді погіршення здоров'я позивача. В судовому засіданні встановлено, що позивач власноручно написала заяву про звільнення, жодних насильницьких дій представниками відповідача при звільненні не встановлено. Отже судом встановлено, що безпосередньо відповідачем не вчинялись протиправні дії щодо позивача, не порушувались її права, і це дає підстави суду стверджувати про відсутність моральної шкоди, завданої саме відповідачем. При цьому, суд звертає увагу, що позивач не позбавлена права звернутись з позовом до особи, з вини якої було затримано розрахунок. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, розглянувши позов позивача в межах заявлених вимог, дослідивши подані суду докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed