Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Шахтобудівельна компанія» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, зміну підстав і дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, заподіяної порушенням трудового законодавства. В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що з 03 липня 2019 року по 27 грудня 2019 року він працював у відповідача на посаді електрослюсаря чергового та ремонту обладнання 5 розряду. 27 грудня 2019 року він власноруч написав і подав письмову заяву на ім`я генерального директора ТОВ «Шахтобудівельна компанія» про своє звільнення за згодою сторін. Оскільки цю заяву йому ніхто не повернув та не повідомив письмово про те, що йому відмовлено в звільненні за згодою сторін, то він вважав себе звільненим з 27.12.2019 року за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП. З того ж часу 27 грудня 2019 року по 15 липня 2020 року у зв`язку із сімейними обставинами він був вимушений перебувати за кордоном та доглядати за хворим родичем. На дату його звільнення відповідач в порушення вимог законодавства не видав належно оформлену трудову книжку та не провів з ним повного розрахунку. 15 липня 2020 року він звернувся до відповідача з вимогою видати наказ по підприємству і внести запис до його трудової книжки про нову дату звільнення, якою вважати дату отримання роботодавцем його заяви, а раніше внесений запис про день його звільнення визнати недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок та сплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу по нову дату звільнення. 13 серпня 2020 року на підставі своєї заяви він отримав від відповідача лист зі своєю трудовою книжкою в якій зазначено, що його звільнено 27.12.2019 у зв`язку з прогулом без поважних причин (п.4 ст.40 КЗпП України). Зазначає, що його було звільнено в порушення вимог трудового законодавства. Також відповідачем не виконано вимог ст. 43 КЗпП України та проведено його звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України без попередньої згоди первинної профспілкової організації, членом якої він був на момент звільнення. У зв`язку з викладеним, позивач просить визнати незаконним та скасувати наказ відповідача про його звільнення від 27 грудня 2019 року у зв`язку з прогулом без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України; вважати його звільненим за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю, та днем звільнення вважати день видачі трудової книжки - 13 серпня 2020 року; зобов`язати відповідача внести відповідні зміни до його трудової книжки відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 № 58; стягнути з відповідача середній заробіток за кожен день вимушеного прогулу за період з 29 грудня 2019 року по дату видачі трудової книжки - 13 серпня 2020 року; стягнути з відповідача на його користь суму 10 000 гривень в якості компенсації моральної шкоди, заподіяної порушенням його законних трудових прав. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11.09.2020 вказану позовну заяву залишено без руху та позивачу надано строку для усунення недоліків. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 13.10.2020 вказану позовну заяву повторно залишено без руху та позивачу надано строку для усунення недоліків. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 10.11.2020 по вказаній справі було відкрито провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 15.00 год. 08 грудня 2020 року. Відстрочено позивачу [PERSON] сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір». Клопотання позивача про витребування доказів задоволено частково. Зобов`язано відповідача надати розрахунок середньоденної /середньочасової заробітної плати [PERSON] , [INFO] , обрахованої відповідно до Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22.03.2021 по вказаній справі за клопотанням відповідача витребувано від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію щодо перетину державного кордону України громадянином України - [PERSON] , у період з 27.12.2019 по 15.07.2020. 03 березня 2021 від відповідача по справі надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на наступне. Через три місяці після працевлаштування, починаючи з 24.10.2019 позивач перестав виходити на роботу. 19.11.2019 представники ТОВ «Шахтобудівельна компанія» відвідали позивача за місцем його фактичного проживання на той час у гуртожитку у м. Покровськ, де його сусід по кімнаті - [PERSON] (який теж є працівником ТОВ «ШБК»), повідомив, що [PERSON] припинив проживання в гуртожитку та виїхав на постійне місце проживання до м. Часів Яр. З метою встановлення причин відсутності позивача на роботі співробітниками ТОВ «ШБК» та [PERSON] було здійснено телефонний дзвінок [PERSON] , в процесі якого [PERSON] було повідомлено про необхідність з`явитися на підприємство та/або надати до ТОВ «ШБК» письмові пояснення щодо причин відсутності на роботі. На поставлені запитання [PERSON] повідомив, що він зараз не проживає в м. Часів Яр і що писати йому від ТОВ «ШБК» листів на адресу його реєстрації немає сенсу. Також [PERSON] повідомив представників адміністрації ТОВ «ШБК» про те, що він не збирається працювати на ТОВ «ШБК» та не збирається надавати письмові пояснення щодо причин своєї відсутності. 28 листопада 2019 року начальником ВСП «ШСМУ» ТОВ «Шахтобудівельна компанія» та начальником монтажної дільниці було направлено доповідну записку про відсутність [PERSON] на роботі на ім`я генерального директора ТОВ «Шахтобудівельна компанія». 02.12.2019 ТОВ «Шахтобудівельна компанія» було направлено голові профспілки подання на дачу згоди на звільнення [PERSON] (вих. № 02- 15/4428 від 02.12.2019) електрослюсаря чергового з ремонту устаткування монтажної дільниці ВСП «ШСМУ», за п. 4 ст. 40 КЗпП України, за прогули без поважних причин. Після невдалих спроб представників ППО ТОВ «Шахтобудівельна компанія» зв`язатися з [PERSON] за телефоном задля запрошення останнього на засідання профспілкового комітету, на його адресу, у м. Часів Яр, було направлено листа з проханням з`явитися на засідання профспілкового комітету для розгляду питання про надання згоди на звільнення. На засідання профспілкового комітету позивач не з`явився. 23.12.2019 профспілковим комітетом було прийнято рішення надати згоду на звільнення [PERSON] за прогули без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України та 26.12.2019 було видано наказ № 2146-к, згідно з яким [PERSON] - електрослюсаря чергового та з ремонту устаткування 5 розряду монтажної дільниці виробничого структурного підрозділу «Шахтоспецмонтажне управління» ТОВ «ШБК» звільнено у зв`язку з прогулом без поважних причин. В день звільнення від отримання трудової книжки позивач відмовився, що підтверджується актом від 27.12.2019. Згодом трудова книжка була надіслана позивачу поштою 27.07.2020 на підставі його заяви від 13.07.2020. Також зазначив, що позивачем пропущено строк звернення до суду з відповідним позовом, передбачений ч.1 ст.233 КЗпП України. 22.03.2021 позивач надіслав заяву в якій просив застосувати до відзиву на позовну заяву та долучених до нього письмових доказів наслідки, передбачені статтею 126 ЦПК України, а саме залишити його без розгляду та повернути відповідачу. 14.04.2021 позивач надіслав письмові пояснення по справі в яких зазначає, що у своєму листі від 27.07.2020 року відповідач вказує наступне: «...з 03.07.2019 він взагалі перестав з`являтися на роботі, тобто здійснював прогули без поважних причин. Будь яких пояснень щодо відсутності на роботі з 24.10.2019 не надано тоді й тепер, а тому його звільнено за прогули без поважних причин». У поданні на його звільнення від 02.12.2019 року №02-15/4428 підписаним генеральним директором і іншими посадовцями роботодавця йдеться про те, що він скоїв прогул: «з 24.10.2019 по теперішній час (28.11.2019) відсутній на робочому місті». За період прогулу заробітна плата працівнику не нараховується на підставі статті 94 КЗпП України. Згідно витягу з реєстру застрахованих осіб державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (індивідуальні відомості про застраховану особу) на його ім`я, за період з 01.01.2004 по 28.02.2021 страховий загальний стаж становить 0 років, 5 місяців 10 днів. Та за місяцями становить (2019 р): в липні -29 день в серпні - 31 день, в вересні - 30 днів, в жовтні - 31 день, в листопаді - 31 день, в грудні - 10 днів. Згідно витягу з реєстру застрахованих осіб державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (індивідуальні відомості про застраховану особу) (форма ОК- 7) за звітний 2019рік відповідачем йому була нарахована заробітна плата (грн) за відпрацьовані дні, з якої ним же було сплачено страхові внески: в липні - 6299,06/29 день; в серпні - 9922,30/31 день; в вересні - 5658,99/30 днів; в жовтні - 5342,59/31 день; в листопаді - 253,83/31 день, в грудні - 1379,19/27 днів. Тобто факт прогулу з 24.10.2019 по 28.11.2019 спростовується вищезазначеними доказами. Також заперечує факт здійснення йому відповідачем телефонного дзвінку з приводу дачі письмових пояснень відсутності на роботі. Крім того з акту, складеного роботодавцем не вбачається на який саме номер телефону було зателефоновано і кому саме, також акт не містить докази, які підтверджували зміст телефонної розмови під час телефонного з`єднання. Отже матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що відповідачем було дотримано вимоги порядку його звільнення за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП, передбачених ст.149 КЗпП України. В день його звільнення 27.10.2019 він був відсутній на роботі, а заяву про своє звільнення від 27 грудня 2019 року за згодою сторін (п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України), надіслав роботодавцю заздалегідь засобами поштового зв`язку. Тобто без його особистої присутності, адже 27.12.2019 він знаходився поза межами області (в позовній заяві помилково вказав за кордоном), бо був вимушений доглядати за хворим родичом. Акт складений відповідачем від 27 грудня 2019 року про відмову від ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки, який долучений до матеріалів відзиву, не є належним доказом ознайомлення його з наказом та відмови в отриманні трудової книжки, адже цей акт не містить реєстраційного номеру, що суперечить положенням інструкції з діловодства організації (п. 4 гл. 3 розд. III Правил № 1000/5), в акті відсутній час його складання, адже за таких обставин він міг складатися і в після робочий час. Крім того, відповідач навіть якщо й склав даний акт, не був позбавлений можливості скористатися вимогами п. 4.2. Інструкції № 58 та в подальшому направити рекомендованим листом із повідомленням про вручення з повідомлення про необхідність отримання трудової книжки, або надіслання її поштою. В такому випадку вина в невидачі трудової книжки була б спростована належними доказами - повідомленням про вручення рекомендованого листа з описом поштового вкладення з відбитком штемпелю поштового відділення (арк. с. 138-161). В судове засідання позивач не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином. 10.02.2021 до суду надійшла заява позивача, у якій він просить провести судове засідання 03.03.2021 та всі послідуючі судові засідання, винести судове рішення за його відсутності, аналогічна заява є і від 18.05.2021 (арк.с.63). Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні 03.03.2021 позовні вимоги не визнала у повному обсязі, просила в задоволенні позову відмовити з урахуванням відзиву, поданого до суду та документів в обґрунтування заперечень. Позивач звернувся до суду з клопотанням про зобов`язання відповідача надати розрахунок кількості робочих днів згідно графіку його роботи за період з 27.12.2019 по 13.08.2020 (арк. с.19). Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, надавши оцінку показанням свідка, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997, кожний при вирішенні питання про його цивільні права і обов`язки має право на відкритий і справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом. Складовою частиною справедливого судочинства є доступ до судової процедури з усіма атрибутами контролю за порушеннями при звільненні з роботи з боку працедавців - власників та керівників господарських товариств, підприємств, установ, організацій. Статтею 43 Конституції України проголошено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та закріплено гарантії реалізації права на працю, що включає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. У відповідності до частини 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, однією з підстав для припинення трудового договору є його розірвання з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Згідно з паспортом серії [NUMBER] , виданим Артемівським МВ УМВС України у Донецькій області (а.с.7-8), [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно з трудовою книжкою серії [NUMBER] (арк.с.9-10) позивач [PERSON] 03.07.2019 прийнятий на посаду електрослюсаря (слюсар) черговий та з ремонту обладнання 5 розряду, до ТОВ «Шахтобудівельна компанія». 27.12.2019 звільнений з займаної посади у зв`язку з прогулом без поважних причин згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. В своєму листі до ТОВ «Шахтобудівельна компанія» від 15.07.2020, [PERSON] вказує, що з 03 червня 2019 року по листопад 2019 року працював у ТОВ «Шахтобудівельна компанія» на посаді чергового електрослюсаря з ремонту обладнання та 23 листопада 2019 року ним була подана письмова заява про звільнення за власним бажанням. За вимогою роботодавця він відпрацював 14 днів та був звільнений. Просив видати наказ по підприємству і внести запис до його трудової книжки про нову дату звільнення, якою вважати дату отримання цієї заяви. Раніше внесений запис про день його звільнення визнати недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 інструкції. Також просив надіслати поштою його трудову книжку (а.с.11). У листі від 27.07.2020 № 09-12/1817 адресованому [PERSON] , ТОВ «Шахтобудівельна компанія» вказує на те, що 03.07.2019 при прийомі на роботу за бажанням [PERSON] було заведено нову трудову книжку. З 03.07.2019 [PERSON] взагалі перестав з`являтися на роботу, тобто здійснював прогули без поважних причин. Будь яких пояснень щодо відсутності на роботі з 24.10.2019 не надано тоді, відсутні і тепер у заяві від 15.07.2020. Тому його звільнено за прогули без поважних причин. Цим же листом [PERSON] надіслано трудову книжку та довідку про нараховану заробітну плату (а.с.12). З довідки про доходи виданої 23.07.2020 ТОВ «Шахтобудівельна компанія» (а.с.13) вбачається, що [PERSON] працював у ТОВ «Шахтобудівельна компанія» на посаді електрослюсар (слюсар) черговий та з ремонту устаткування, загальна сума доходу за період з липня 2019 по грудень 2019 складає 28 855,96 грн. 27.07.2020 ТОВ «Шахтобудівельна компанія» на адресу [PERSON] було надіслано наказ, довідку про доходу та трудову книжку, що підтверджується відповідними документами (а.с.14,15). З акту ТОВ «Шахтобудівельна компанія» від 19 листопада 2019 року, вбачається, що комісією у складі: головного інженера ПСП «ШСМУ» [PERSON] , заступника начальника монтажної дільниці Козачищенка П.В., голови ППО ТОВ «Шахтобудівельна компанія» [PERSON] , 19.11.2019 було здійснено виїзд за місцем проживання [PERSON] за адресою: м. Покровськ, гуртожиток на мікрорайоні Південний, з метою отримання інформації стосовно відсутності останнього на робочому місці. За місцем фактичного проживання [PERSON] не було, його сусід по кімнаті [PERSON] , який працює з [PERSON] на дільниці електрослюсарем повідомив, що [PERSON] поїхав до міста Часів Яр. В той же час [PERSON] було здійснено телефонний дзвінок, під час якого йому було повідомлено про необхідність надати до ТОВ «Шахтобудівельна компанія» письмові пояснення щодо причин відсутності на роботі. [PERSON] повідомив, що він не збирається працювати на ТОВ «Шахтобудівельна компанія», та у місті Часів Ярі не проживає (а.с.95). З доповідної записки від 28.11.2019 начальника ПСП «ШСМУ» ТОВ «Шахтобудівельна компанія» [PERSON] та начальника монтажної дільниці [PERSON] на ім`я Генерального директора ТОВ «Шахтобудівельна компанія» вбачається, що електрослюсар черговий та з ремонту обладнання монтажної дільниці ПСП «ШСМУ» [PERSON] (т№ 2339) з 24.10.2019 по теперішній час відсутній на роботі. Керівництво управління про причини відсутності до відома не поставив. На телефонні дзвінки не відповідає (а.с.96). Згідно письмових пояснень [PERSON] від 02.12.2019 року (а.с.97), [PERSON] з липня 2019 року по жовтень 2019 року мешкав разом в одній кімнаті у гуртожитку з [PERSON] , який разом з ним приїхав працевлаштуватися до ТОВ «Шахтобудівельна компанія». Наприкінці жовтня 2019 року [PERSON] повідомив [PERSON] про те, що не хоче працювати у ТОВ «Шахтобудівельна компанія» та виїхав із кімнати, сказав що буде повертатися до міста Часів Яр. Відповідно до подання на звільнення від 02.12.2019 № 02-15/4428 (а.с.98), ТОВ «Шахтобудівельна компанія» просить профком ТОВ «Шахтобудівельна компанія» надати згоду на звільнення [PERSON] (таб.№2339) - Електрослюсар (слюсар) черговий та з ремонту устаткування монтажної дільниці ВСП «ШБМУ» за ст.40 п.4 КЗпП України, за прогули без поважних причин: з 24.10.2019 по теперішній час (28.11.2019) відсутній на робочому місці. Про причини відсутності керівництво дільниці до відома не поставив, документи, які підтверджують його відсутність з поважних причин, не надав. На телефонні дзвінки не відповідає. Згідно з протоколом засідання профспілкового комітету ППО ТОВ «Шахтобудівельна компанія» № 23-12/19 від 23.12.2019 (а.с.100), профспілковим комітетом ППО ТОВ «Шахтобудівельна компанія» було розглянуто подання генерального директора ТОВ «Шахтобудівельна компанія» [PERSON] на звільнення [PERSON] за ст.40 п.4 КЗпП України, за результатними якого профспілковим комітетом надано згоду на звільнення [PERSON] т.№2339, за ст.40 п.4 КЗпП України, за прогули без поважних причин. Голосували : 9 - за, 0 - проти, 0 - утримались. Наказом ТОВ «Шахтобудівельна компанія» від 26 грудня 2019 року № 2146-к на підставі протоколу засідання профспілкового комітету ППО ТОВ «Шахтобудівельна компанія» від 23.12.2019 № 23-12/19, [PERSON] (таб.№2339) - електрослюсаря (слюсаря) чергового та з ремонту устаткування 5 розряду монтажної дільниці ВСП «Шахтоспецмонтажне управління» звільнено у зв`язку з прогулом без поважних причин (п.4 ст.40 КЗпП України) - 27.12.2019, з виплатою компенсації за невикористану щорічну відпустку у кількості 7 календарних днів за період роботи з 03.07.2019 по 27.12.2019, і додаткова відпустка за шкідливі та важкі умови праці в кількості 1 календарний день. Згідно з актом про відмову від ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки від 27.12.2019 (а.с.102), [PERSON] 27.12.2019 у присутності начальника відділу кадрів [PERSON]., головного фахівця відділу кадрів [PERSON]. та фахівця відділу кадрів [PERSON] відмовився у відділі кадрів від ознайомлення з наказом про звільнення від 26.12.2019 № 2146-к, а також від отримання зазначеного наказу та трудової книжки, мотивуючи свою думку тим, що «трудова книжка з незначним трудовим стажем (з 03.07.2019 по 27.12.2019), зіпсована звільненням за прогули йому не потрібна, а в нього є ще одна трудова книжка». Відповідно до бухгалтерської довідки ТОВ «Шахтобудівельна компанія» (а.с.103), [PERSON] за період роботи з листопада по грудень 2019 було нараховано: за листопад 2019 - надбавку за роботу у неробочі дні за жовтень 2019 у розмірі 249,28 грн.; виплата індивідуального характеру у розмірі 4,55 грн. сума до сплати 195,68 грн. яка була перерахована 06.12.2019 згідно графіку виплат заробітної плати; за грудень 2019 - компенсація за невикористану відпустку при звільнені у розмірі 1374,64 грн.; виплата індивідуального характеру у розмірі 4,55 грн. сума до сплати при звільнені 1079,10 грн. яка була перерахована 27.12.2019 у день звільнення, що підтверджується реєстром № 466 від 27.12.2019 (а.с.106). Згідно з довідкою про доходи від 17.02.2021 виданої ТОВ «Шахтобудівельна компанія», [PERSON] працював у ТОВ «Шахтобудівельна компанія» на посаді електрослюсар (слюсар) черговий та з ремонту устаткування, загальна сума доходу за період з 01.08.2019 по 30.09.2019 складає 13 387,85 грн. (а.с.111). Згідно витягу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування індивідуальні відомості про застраховану особу, страховий загальний стаж [PERSON] за період з 01.01.2004 по 28.02.2021 становить 0 років, 5 місяців 10 днів. Згідно витягу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування індивідуальні відомості про застраховану особу (форма ОК- 7) [PERSON] за звітний 2019 рік ТОВ «Шахтобудівельна компанія» була нарахована заробітна плата (грн) за відпрацьовані дні, з якої було сплачено страхові внески: в липні - 6299,06/29 день; в серпні - 9922,30/31 день; в вересні - 5658,99/30 днів; в жовтні - 5342,59/31 день; в листопаді - 253,83/31 день, в грудні - 1379,19/27 днів (а.с.149,150). Відповідно до ч. 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Спір між сторонами виник з приводу законності звільнення позивача та дотримання вимог трудового законодавства при його звільненні. Правовідносини, які виникли між сторонами у справі урегульовані нормами Кодексу законів про працю України. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку він вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до положень ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За змістом ст.139 КЗпП України, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно зі ст.147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення. Порушення трудової дисципліни визначається, як невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків. При цьому наявність вини, як одна з ознак порушення трудової дисципліни, є необхідною умовою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності. За ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладено пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Відповідно до ст.149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів (далі Постанова № 9) у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Крім того, як викладено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів (далі Постанова № 9) при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільним використанням без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). При цьому, факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом, щоб унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності. З огляду на предмет позову, обов`язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця. Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причин його відсутності. Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п. 4 ст.40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені ст.76 ЦПК України. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. (ч. 1 ст. 69, ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч. 1 ст. 90 Цивільного процесуального кодексу України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що до них у профспілковий комітет надійшло подання про звільнення [PERSON] у зв`язку з прогулами. Після чого виїзна комісія поїхала до гуртожитку де фактично на той час мешкав [PERSON] однак, застати його не змогли. [PERSON] , співмешканець по кімнаті який відкрив двері пояснив, що [PERSON] виїхав та працювати не збирається. У їх присутності [PERSON] по телефону зв`язався з [PERSON] , який повідомив, що знаходиться далеко та їхати нікуди не буде. Після чого профспілковим комітетом було надіслано листа [PERSON] , який повернувся. Згодом [PERSON] у телефонній розмові було ще раз запропоновано приїхати, на що останній повідомив, що нікуди їхати не буде. Позивачем до суду не надано доказів поважності причин відсутності на роботі. Разом з цим, зі змісту доповідної записки начальника ПСП «ШСМУ» ТОВ «Шахтобудівельна компанія» від 28.11.2019 вбачається, що з 24.10.2019 по 28.11.2019 [PERSON] був відсутній на роботі без поважних причин. Позивач вказує, що він 23 листопада 2019 року подав заяву про звільнення за власним бажанням, за вимогою роботодавця відпрацював 14 днів і був звільнений, однак в дату його звільнення з незалежних від нього причин йому не була видана трудова книжка. Такі доводи позивача нічим не підтверджуються, навпаки, з матеріалів відповідача в обґрунтування заперечень є дані, що вже з 24.10.2019 позивач був відсутнім на роботі без поважних причин, і такі дані не спростовані позивачем. Клопотань про витребування табелю робочого часу за жовтень, листопад та грудень 2019 року позивач не заявляв. Відповідачем був складений акт 27.12.2019 про відмову отримати наказ № 21436-к від 26.12.2019 та трудової книжки, що також не спростовано позивачем. Клопотань про виклик осіб, які склали та підписали даний акт, позивач не заявляв. Позивач звернувся до підприємства 15.07.2020 з проханням видати наказ по підприємству і внести запис до його трудової книжки про нову дату звільнення, якою вважати дату отримання цієї заяви, раніше внесений запис про день його звільнення визнати недійсним в порядку, встановленому пунктом 2-10 цієї Інструкції; вислати йому трудову книжку поштою на адресу: 84551, Донецька область, м. Часів Яр, вул. Декабристів, 1, сплатити йому середній заробіток за весь час вимушеного прогулу - по нову дату звільнення, видати довідку про нараховану заробітну плату за весь час роботи на підприємстві. Однак, позивач не вказує, коли ж на його думку припинено трудовий договір між ним та підприємством, якщо припустити, що він подав заяву про звільнення 23.11.2019 (23 листопада + 14 днів відпрацював). Доказів звернення з такою заявою суду не надано. 27.07.2020 ТОВ «Шахтобудівельна компанія» на адресу [PERSON] було надіслано наказ, довідку про доходу та трудову книжку, що підтверджується відповідними документами. При цьому, вочевидь, [PERSON] звертається до підприємства особисто з даним листом, бо суду не надано доказів відправки цього листа поштою (арк.с.11). Позивач не надав будь-яких доказів на підтвердження виїзду його за кордон, відсутності в Україні з 27.12.2019 по 15 липня 2020 та догляду за хворим родичем. Навпаки, за інформацією Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 91-11817/0/15-21 від 01.04.2021 встановлено, що відомості про перетинання державного кордону України гр. [PERSON] , [INFO] , не виявлено ( у тому числі у період з 27.12.2019-по 15.07.2020 згідно ухвали суду (а.с.128, 135). Відповідно до ст.43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5,7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Разом з тим, позивач не надав доказів, що він є членом профспілки. Однак, відповідач направив подання до профспілкової організації щодо звільнення працівника. Згідно з протоколом засідання профспілкового комітету ППО ТОВ «Шахтобудівельна компанія» № 23-12/19 від 23.12.2019 (а.с.100), профспілковим комітетом ППО ТОВ «Шахтобудівельна компанія» було розглянуто подання генерального директора ТОВ «Шахтобудівельна компанія» [PERSON] від 02.12.2019 на звільнення [PERSON] за ст.40 п.4 КЗпП України, за результатними якого профспілковим комітетом надано згоду на звільнення [PERSON] т. № 2339, за ст.40 п.4 КЗпП України, за прогули без поважних причин. Голосували : 9 - за, 0 - проти, 0 - утримались. Згідно бухгалтерської довідки [PERSON] в листопаді 2019 року виплачено доплату за роботу у святкові та неробочі дні за жовтень 2019 - 249,28 грн., виплати індивідуального характеру - 4,55 грн., всього сума до виплати 195, 68 грн. була перерахована 06.12.2019, також 27.12.2019 було перераховано в остаточний розрахунок 1079,10 грн. (за невикористану відпустку та індивідуального характеру) (арк.с.82). У зв`язку з викладеним вище суд вважає, що вимоги позивача щодо визнання незаконним та скасування наказу ТОВ «Шахтобудівельна компанія» про звільнення у зв`язку з прогулом без поважних причин не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме з цією процесуальною дією пов`язується початок процесу в справі. Відповідно до вимог процесуального законодавства суддя відкриває провадження у справі не інакше, як на підставі заяви, поданої й оформленої в порядку, встановленому процесуальним кодексом. Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Вказаний строк застосовується судом незалежно від наявності заяви відповідача про застосування такого строку. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Строки, встановлені статтею 233 КЗпП України, можуть бути поновлені лише при наявності поважних причин. При цьому поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які можна вважати поважними. Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 червня 2019 року у справі № 522/16104/13-ц. Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 Цивільного кодексу України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. При цьому за змістом зазначеної норми (ст. 261 ЦК України) законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатися про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив. За змістом статей 256, 261 і 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Про таке зазначається і у постанові від 05.12.2008 у справі № 522/2202/15-ц, постанові від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15 (пункт 51). За показаннями допитаного в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , позивач, [PERSON] , про факт свого фактичного звільнення дізнався 27 грудня 2019 року коли йому було запропоновано отримати наказ про звільнення та трудову книжку, від чого він відмовився і про що складено комісійно акт, за даними позову - 15.07.2020 (коли повинен бути дізнатися про його порушене право). З позовом звернувся до суду 08.09.2020. Втім, суд вважає, що звернувшись до підприємства 15.07.2020 позивач вже дізнався про своє порушене право, оскільки однією з вимог було видати наказ по підприємству і внести запис до його трудової книжки про нову дату звільнення, якою вважати дату отримання цієї заяви. Раніше внесений запис про день його звільнення визнати недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 Інструкції. Тобто щонайменш 15.07.2020 він знав про дату його звільнення з підприємства, хоча згідно комісійного акту по підприємству відповідача позивач дізнався про дату звільнення 27.12.2019. При цьому, клопотання про поновлення строку на звернення до суду не заявив, належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску установленого строку не надав. Відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески. Тому, відповідачем з урахуванням дати звільнення працівника - [PERSON] , виплати йому компенсацій і видано довідку щодо відомостей про страховий стаж за період з липня по грудень 2019 (арк.с.147). За таких обставин, доводи позивача що дані про страхові внески спростовують його відсутність на роботі, - є неспроможними. Таким чином, суд зазначає, що, оскільки визначений статтею 233 КЗпП України строк застосовується судом незалежно від наявності заяви відповідача про його застосування, то пропущення такого строку є самостійною підставою для відмови у позові. Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від основних вимог про звільнення, в задоволенні якого позивачу відмовлено, тому відсутні і підстави для задоволення в частині стягнення моральної шкоди в сумі 10000 грн. Ураховуючи все викладене вище, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову повністю. Суд окремо зазначає, що ТОВ «Шахтобудівельна компанія» отримало копію ухвали про відкриття провадження, копію позову з додатками 16.02.2020, оскільки в суді були відсутні знаки поштового зв`язку, а 03.03.2020 представником підприємства надіслано до суду відзив на позов. З урахуванням викладеного, у суду відсутні підстави для повернення без розгляду відзиву на позовну заяву відповідачу. Суд, також не вбачає підстав повертати заяву позивача від 18.05.2021 про проведення судового засідання без його участі за тих підстав, що її написано на адресу суду від імені [PERSON] іншим почерком, ніж заяви, що надійшли до суду 13.01.2021 (арк.с.59), 10.02.2021 (арк.с.63). В порядку ч. 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з огляду на повну відмову у задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. На підставі вищезазначеного,

Outcome: dismissed