Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу, визнання особи покупцем за договором, визнання права власності. В обгрунтування своїх позовних вимог вказав, що з 10.05.2012 року вона перебувала з відповідачем [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах. В 2013 році вона вирішила купити у відповідача [PERSON] належну їй квартиру, що розташована за адресою: м. Донецьк, вул. Краснооктябрська, 88/2. Вони домовились про ціну, яка складала 134428 грн., а також про сплату вартості квартири по частинам, після чого оформити договір нотаріально. З метою купівлі вказаної квартири вона отримала від ПАТ «Дельта Банк» кредитні кошти, які частинами віддавала в якості задатку відповідачці [PERSON] В подальшому, за домовленістю з відповідачем [PERSON] вони прийшли до згоди про оформлення договору купівлі-продажу спірної квартири саме на відповідача [PERSON] 12.05.2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: м. Донецьк, вул. Краснооктябрська,88/2, відповідно до якого [PERSON] придбав вказану квартиру у лісній [PERSON] зв»язку з тим, що фактично саме нею були сплачені кошти за придбання спірної квартири, просить визнати частково недійсним в частині покупця договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 12.05.2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], який посвідчено приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 376, визнавши [PERSON] покупцем за даним договором; визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала у повному обсязі та пояснила, що дійсно перед укладенням договору купівлі продажу спірної квартири між нею, відповідачем [PERSON] та [PERSON] була домовленість про укладення договору купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: № 2 в будинку № 88 по вул. Краснооктябрьська в м. Донецьку, зокрема оговорено ціну квартири, та порядок її сплати. Позивачкою було передано відповідачці 134428 грн. в рахунок вартості придбаної квартири. В подальшому, у нотаріуса був укладений договір купівлі-продажу квартири між нею та відповідачем [PERSON], позивачка [PERSON] була відсутньою в момент укладення правочину. Оскільки у неї та відповідача [PERSON] була домовленість про укладення договору на відповідну дату 12.05.2014 року , вона не придала значення тому, що [PERSON] була відсутньою в момент оформлення правочину. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, про день і час слухання справи повідомлявся належним чином, інформація про час і місце судового засідання розміщена на сторінці Красноармійського міськрайонного суду у розділі «Інформація для учасників процесів( зона АТО)» офіційного веб-порталу «Судова влада України» в мережі Інтернет ( а.с.62,65). Відповідно до ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд, вислухавши пояснення позивача [PERSON], представника позивача [PERSON], відповідачки [PERSON], дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що у 2013 році між позивачкою [PERSON], відповідачами [PERSON] та [PERSON] була домовленість про укладення договору купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: м. Донецьк, вул. Краснооктябрська,88/2, зоакрема оговрено ціну договору, порядок сплати та оформлення. Як вбачається з матеріалів справи, між позивачкою [PERSON] та ПАТ «Дельта банк» та 25.09.2013 року та 12.06.2013 року були укладені кредитні договори, згідно яких позивачка отримала кошти у розмірі 21000 грн. та 49000 грн. Проте , вказані договори не містять відомостей про те, що грошові кошти були отримані позичальником для придбання спірної квартири ( а.с. 17-49). Матеріалами справи , а також поясненнями позивачки, представника позивачки, відповідачки [PERSON] підтверджується той факт, що [PERSON] дійсно сплачувала завдаток відповідачці за придбання спірної квартири. 12.05.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири , що розташована за адресою: м. Донецьк, вул. Краснооктябрська,88/2.( а.с. 6-7). Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона ( продавець) передає або зобов»язується переджати майно ( товар) у власність другій стороні ( покупцеві), а покупець приймає або зобов»язується прийняти майно ( товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом ( нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. До загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відповідно до ст. 203 ЦК України відносяться: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових насладіків. Відповідно до п. 25,26 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином ( стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов»язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить нормам закона, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст. 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Відповідно до ст. 570 ЦК України завдаток як один із видів забезпечення виконання зобовязання є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Зі змісту розписок, які маються в матеріалах справи, дійсно вбачається, що [PERSON] надавала грошові кошти [PERSON] в рахунок вартості спірної квартири. Проте, судом не встановлено, що ці кошти передавались саме для підтвердження укладення договору між [PERSON] та [PERSON] Факт передачі грошей [PERSON] відповідачці [PERSON] не є доказом , який би спростовував волевиявлення сторін правочину [PERSON]І та [PERSON] в момент укладення договору, що знайшло своє підтвердження в судовому засіданні, зокрема поясненнями сторін. При цьому суд звертає увагу на той факт, що між сторонами по справі була домовленість про придбання спірної квартири у відповідачці [PERSON] для сумісного проживання [PERSON] та [PERSON], та про укладення договору купівлі-продажу саме [PERSON] та [PERSON] Отже, в судовому засіданні не доведено, що укладений 12.05.2016 року договір купівлі-продажу спірної квартири вчинено сторонами з метою приховання іншого правочину. Окрім того, посилаючись на факт перебування позивачки з відповідачем [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах, суд не можу взяти до уваги при вирішенні даного спору, оскільки не підтверджений відповідним рішенням суду, вимоги про встановлення факту сумісного проживання та визнання спірної квартири обєктом сумісної власності до суду не заявлялись. Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, зокрема той факт, що позивачкою не доведена недійсність правочину- договору купівлі-продажу квартири що розташована за адресою: м. Донецьк, вул. Краснооктябрська,88/2 від 12.05.2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed