Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Біоресурс плюс» про припинення трудових відносин. В обґрунтування позову зазначив, що рішенням загальних зборів Засновників (Учасників) Товариства з обмеженою відповідальністю «Біоресурс плюс» від 02.06.2011 року [PERSON] , було призначено директором вказаного товариства. 25.05.2018 року [PERSON] , подав заяву до ТОВ «Біоресурс плюс» про звільнення з 11.06.2018 року з посади директора товариства за власним бажанням у зв`язку з погіршенням стану здоров`я. Одночасно, 25.05.2018 року [PERSON] , було направлено листи всім засновникам ТОВ «Біоресурс плюс» ( [PERSON] . [PERSON] ), якими повідомлялося про подачу заяви про звільнення з посади директора та прохання скликати збори учасників ТОВ «Біоресурс плюс» з включенням до порядку денного яких питання про звільнення директора Товариства. За змістом положень ст. 38 Кодексу законів України про працю, ст. ст.. 30, 39 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», ст.ст. 58,60,62 Закону України «Про господарські товариства» права директора на звільнення за власним бажанням кореспондує обов`язок учасників товариства розглянути заяву директора про звільнення, створити новий виконавчий орган та знести дані зміни в Єдиний державний реєстр. Однак ні відповідач ні його засновники не вчинили будь-яких дій щодо розгляду заяви. При тому, що заробітна плата [PERSON] не нараховується і не виплачується, найманих працівників на підприємстві не має, жодної господарської діяльності воно не здійснює. Разом з тим, особливість звільнення директора полягає в тому, що воно відбувається за рішенням загальних зборів учасників товариства. Всупереч даним нормам права Товариство жодних заперечень щодо звільнення [PERSON] не висловило та допустило протиправну бездіяльність, оскільки не вчинила юридично значимих дій, спрямованих на вирішення питання про звільнення позивача з посади директора ТОВ «Біоресурс плюс» та оформлення припинення трудових відносин, шо свідчить про порушення вимог трудового законодавства і обмеження трудових прав позивача щодо можливості вільно обирати працю, як це передбачено вказаною статтею 43 Конституції України. Позивач вважає, що перераховані вище обставини свідчать про те, що на теперішній час трудові відносини між сторонами фактично припинені, однак процедура розірвання трудового договору відповідно до законодавства України про працю не виконана, тому, враховуючи ті обставини, що трудові обов`язки [PERSON] припинив з відповідачем, що підтверджується поданою заявою, повідомленням, однак відповідачем не прийнято рішення відповідно до вимог діючого трудового законодавства у встановленні строки відомості до ЄДР не внесені. Вказаний позов [PERSON] , надійшов до Володимирецького районного суду Рівненської області 20.10.2021 року. Ухвалою Володимирецького районного суду від 25.10.2021 року у вказаній справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. В судове засідання позивач [PERSON] , не з`явився, представник позивача надав суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Біоресурс плюс», будучи належним чином повідомлений про час і місце слухання справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив про розгляд справи в його відсутності перед судом не клопотав. За нормою п1 ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Відповідно до ч. 2 ст.191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Дослідивши докази, які наявні в матеріалах справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] , підлягають задоволенню. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Повно та всебічно проаналізувавши матеріали цивільної справи, суд встановив такі обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. Статтею 43 Конституції України гарантується кожному право на працю, яке включає до себе можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку добровільно дає згоду. Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно ст. 21 КЗпП України трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Судом достовірно встановлено, що рішенням загальних зборів Засновників (Учасників) Товариства з обмеженою відповідальністю «Біоресурс плюс» від 02.06.2011 року [PERSON] , було призначено директором вказаного товариства. 25.05.2018 року [PERSON] , подав письмову заяву до ТОВ «Біоресурс плюс» про звільнення з 11.06.2018 року з посади директора товариства за власним бажанням у зв`язку з погіршенням стану здоров`я. 25.05.2018 року [PERSON] , було направлено листи засновникам ТОВ «Біоресурс плюс» [PERSON] та [PERSON] , якими повідомлялося про подачу заяви про звільнення з посади директора та прохання скликати збори учасників ТОВ «Біоресурс плюс» з включенням до порядку денного яких питання про звільнення директора Товариства. Однак ні відповідач, ні його засновники не вчинили будь-яких дій щодо розгляду заяви. При тому, що заробітна плата [PERSON] не нараховується і не виплачується, найманих працівників на підприємстві не має, жодної господарської діяльності воно не здійснює. Статтею 36 КЗпП визначено, що підставами припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін, розірвання трудового договору з ініціативи працівника, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. За ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. За змістом положень ст. 38 Кодексу законів України про працю, ст. ст. 30, 39 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», ст.ст. 58,60,62 Закону України «Про господарські товариства» права директора на звільнення за власним бажанням кореспондує обов`язок учасників товариства розглянути заяву директора про звільнення, створити новий виконавчий орган та знести дані зміни в Єдиний державний реєстр. Тобто, на час розгляду справи судом трудові відносини між сторонами припиненні, однак процедура розірвання трудового договору відповідно до законодавства України про працю не виконана. Всупереч даним нормам права Товариство жодних заперечень щодо звільнення [PERSON] не висловило та допустило протиправну бездіяльність, оскільки не вчинила юридично значимих дій, спрямованих на вирішення питання про звільнення позивача з посади директора ТОВ «Біоресурс плюс» та оформлення припинення трудових відносин, шо свідчить про порушення вимог трудового законодавства і обмеження трудових прав позивача щодо можливості вільно обирати працю, як це передбачено вказаною статтею 43 Конституції України. Позивач не має можливості реалізувати своє право на припинення трудового договору у визначеному законодавством порядку, що порушує його право на працю, відтак підлягає захисту в судовому порядку. Встановлені судом обставини свідчать про те, що на теперішній час трудові відносини між сторонами фактично припинені, однак процедура розірвання трудового договору відповідно до законодавства України про працю не виконана, враховуючи особливості правового регулювання звільнення директора за власним бажанням, позивач позбавлений можливості самостійно розірвати договір в односторонньому порядку і захистити своє порушене право. Тому з вказаних підстав позовні вимоги підлягають задоволенню. Питання про повернення сплаченого при подачі позовної заяви судового збору позивач не ставить. На підставі викладеного,

Outcome: approved