Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила повернути належну їй на праві власності земельну ділянку, площею 4.88 га, розташовану на території Вінницько-Іванівської сільської ради, яка перебуває в користуванні [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона є власником вказаної земельної ділянки на підставі Державного акту на право приватної власності на землю IV -XP №072986. 11 лютого 2009 року між нею та [PERSON] - відповідачем по даній справі, було укладено договір позички /безоплатного користування/ земельної ділянки, належної їй на праві власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю IV -ХР № 072986, розташованої на території Вінницько-Іванівської сільської ради Богодухівського району Харківської області Договір посвідчено приватним нотаріусом Богодухівського районного нотаріального округу Харківської області Клименко Р.К., строком на 10 років. Строк дії договору позички закінчився 11 лютого 2019 року. В грудні 2018 року позивач на підставі п.7 зазначеного договору направила відповідачу лист з вимогою повернути земельну ділянку після закінчення строку дії договору, але відповідач безпідставно відмовився виконати умови договору та повернути землю, у зв`язку з чим позивач змушена звернутись до суду. Відповідач подала відзив на позов, в якому зазначає, що договір було укладено не на десять, а на 25 років - як і зазначено в ньому, при цьому друковану опечатку позивач трактує на свою користь, у зв`язку з чим просила в позові відмовити, оскільки вважає, що правомірно користується земельною ділянкою. Від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому позивач зазначає, що допускається одностороннє розірвання договору позички на вимогу позичкодавця, в тому числі, якщо річ стала потрібна йому самому. Вважала, що має право на повернення своєї земельної ділянки з наведених підстав. Відповідач подала заперечення на відповідь у виді письмових пояснень, в яких зазначила, що з п.7 договору вбачається, що якщо жодна із сторін упродовж 60 днів до закінчення терміну дії цього договору не попередить письмово іншу сторону про своє бажання або небажання переукласти договір, то договір вважається пролонгованим на п`ять років, про що укладається додаткова угода, яка підлягає державній реєстрації. Однак жодних письмових претензій або повідомлень від позивачки не поступало, отже в будь-кому разі договір вважається автоматично пролонгованим. Щодо права на одностороннє розірвання договору з ініціативи позивача, та вважала, що добросовісно користується земельною ділянкою, тобто підстави для повернення земельної ділянки через неналежне користування річчю або недбалого поводження з нею - відсутні. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала, пояснила, що згідно з усною домовленістю відповідач заплатила їй 20.000 грн. саме за десять років користування земельною ділянкою, а тепер наполягає на поверненні цих коштів, після чого обіцяє повернути земельну ділянку. Чому правовідносини були оформлені саме таким договором пояснити не може, так запропонував нотаріус. Представник позивача вимоги підтримав з підстав, зазначених в позовній заяві, вважав, що основною підставою для повернення земельної ділянки є навіть не той факт, що в договорі цифрами помилково зазначено, що його укладено на 25 років, а те, що згідно з правовою природою договору позички власник майна /позичкодавець/ може в будь-який момент вимагати повернення свого майна. Вважав, що позовні вимоги підлягають задоволенню. В судовому засіданні відповідач пояснила, що десять років назад позичила позивачеві кошти в сумі 20.000 грн., а та в свою чергу за власним бажанням передала в користування відповідачеві свою земельну ділянку строком на 25 років. Кошти позивач мала повернути за першою вимогою, однак такої вимоги відповідач дотепер не висувала. Земля перебуває в належному стані, відповідач обробляє її і навіть пропонувала оформити подальші правовідносини шляхом укладення договору оренди на 15 років, однак позивач відмовилась. Повертати земельну ділянку добровільно не бажає, у задоволенні позову просила відмовити. Представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що між сторонами дійсно мав місце договір займу грошових коштів, які позивач так і не повернула, однак умовами договору позички земельної ділянки оплата не передбачена. Вважав, що в даному випадку між сторонами виник спір щодо строку, на який укладено договір, тобто є підстави вважати, що договір укладено на невизначений строк, тому застосуванню підлягають положення ст.763 ЦК України, відповідно до якої позивач мала за три місяці попередити відповідача, що відмовляється від договору, однак не зробила цього. За наведених обставин просив відмовити в задоволенні позову. Заходи забезпечення позову не вживались. Інші процесуальні дії у справі не проводились. Суд, заслухавши вступні слова сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, приходить до такого. Відповідно до положень ст.ст. 12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, при цьому кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право приватної власності є непорушним, що закріплено в Конституції України. Права власника земельної ділянки визначені ст.90 Земельного кодексу України та передбачають право власника: а) продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину, довірчу власність; б) самостійно господарювати на землі; в) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; г) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, лісові насадження, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; ґ) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; д) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. 2. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Позивачу [PERSON] на праві приватної власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю IV -XP №072986 належить земельна ділянка, площею 4.88 га, розташована на території Вінницько-Іванівської сільської /а.с.3/. 11.02.2009 року між сторонами укладено нотаріальний договір позички /безоплатного користування/ належної позивачеві земельної ділянки /а.с.4/, відповідно до якого позивач передала відповідачу вказану земельну ділянку в безоплатне користування, що не заперечувалось сторонами. Враховуючи, що глава 60 ЦК України, яка регулює порядок укладення договорів позички, не містить заборони щодо можливості передачі у позичку земельних ділянок, сторони наполягали саме на такій природі виниклих між ними правовідносини, при цьому вони не заперечували наявність волевиявлення на укладення саме такого договору та не заперечували свої підписи в договорі, суд доходить висновку, що в даному випадку застосуванню підлягають саме положення ст.ст.827-836 ЦК України. Так, відповідно до ч.2 ст.834 ЦК України, позичкодавець має право вимагати розірвання договору і повернення речі у разі, якщо: 1) у зв`язку з непередбаченими обставинами річ стала потрібною йому самому; 2) користування річчю не відповідає її призначенню та умовам договору; 3) річ самочинно передана у користування іншій особі; 4) в результаті недбалого поводження з річчю вона може бути знищена або пошкоджена. Отже, враховуючи, що позивач заявляє про повернення речі у зв`язку з бажанням самостійно обробляти земельну ділянку, що відповідає, положенням ч.2 ст.834 ЦК України, при цьому інших правочинів щодо земельної ділянки сторони не укладали, додаткових угод до договору не укладали, а у відповідача не виникли і не зареєстровані інші речові права щодо цієї земельної ділянки, суд доходить висновку про наявність підстав для повернення земельної ділянки власнику. Питання про судові витрати суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України, та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в сумі 768.40 грн.

Outcome: approved