Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-15 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська суду із позовом до Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, КП «Житлово-експлуатаційне підприємство № 22» Дніпропетровської міської ради, про визнання права користування житловими приміщеннями та вселення. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що квартира [ADDRESS] була надана для проживання [PERSON] (далі - Відповідач -1), сім'я якої складається з п'яти осіб, у тому числі й позивача. Таким чином, позивач разом із своєю матір'ю, відповідачем -1 по справі, вселилась в трьохкімнатну квартиру [ADDRESS]. Далі позивач зазначає, що в неї, [PERSON], [INFO], народився син - [PERSON], який був зареєстрований та мешкає у вищевказаній квартирі, а [INFO] народився другий син - [PERSON], який також був зареєстрований та мешкає у [ADDRESS]. Окрім цього, далі позивач вказує, що відносини між нею, [PERSON] та її матір'ю [PERSON] не склалися, остання постійно вчиняла сварки, внаслідок чого між ними стали на сьогоднішній день неприязні стосунки. Позивач зазначає, що Відповідач - 1 - [PERSON], не визнає її право на проживання у вищевказаній квартирі, мотивує це тим, що вона просто не бажає її бачити і жити разом під одним дахом, у зв'язку з чим змінила замки у вхідних дверях спірної квартири, нові ключі не надала, тим самим позбавила можливості позивача користуватися квартирою. У зв'язку з чим, позивач змушена звертатися до суду та просити суд визнати за нею, [PERSON], право на проживання та користування квартирою [ADDRESS], як члена сім'ї [PERSON], та вселити її, [PERSON], у вищевказану спірну квартиру. Представник позивача під час розгляду справи в відкритому судовому засіданні позов підтримала, у розгляді справи по суті в судовому засіданні та судових дебатах участі не приймала, надала суду заяву в якій просить слухати справу у її відсутність, позов задовольнити. Відповідач -1 - [PERSON], під час розгляду справи в відкритому судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, зазначила, що не визнає за позивачем права користування спірною квартирою, однак у судових дебатах участі не приймала, адже в судове засідання з цього приводу не з'явилася, про день та час проведення судового засідання сповіщалась належним чином, про що свідчить її підпис в повідомленні про ознайомлення про час та місце розгляду даної цивільної по суті, причини своєї неявки суду не повідомила. Представник Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради у судове засідання позовні вимоги не визнала. Просила суд відмовити у їх задоволені, у судових дебатах участі також не приймала, в судове засідання з цього приводу не з'явилася, про день та час проведення судового засідання сповіщалась належним чином, причини своєї неявки суду не повідомила. Представник Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство № 22» Дніпропетровської міської ради у судовому засіданні просила суд винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства, у судових дебатах участі не приймала, в судове засідання з цього приводу не з'явилася, про день та час проведення судового засідання сповіщалась належним чином, причини своєї неявки суду не повідомила. Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Так, судом встановлені наступні обставини і визначенні відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що на підставі ордеру № 748 серія 3 від 05.07.1979 року, виданого Виконавчим комітетом Ленінської ради народних депутатів трудящих міста Дніпропетровська, [PERSON], та її сім'ї склом із п'яти осіб, у тому числі позивача по справі, була надана для проживання квартира [ADDRESS] (а.с.6). За змістом ч.1 ст.65 та ч.2 ст.64 ЖК України вбачається, що необхідними умовами для виникнення у особи права на користування житловою площею є дотримання встановленого законом порядку її вселення в жиле приміщення, під яким треба розуміти дотримання правил реєстрації у ньому та наявність письмової згоди всіх осіб, які проживають разом з наймачем. Таким чином, судом встановлено, що позивач вселився у спірну квартиру у якості члена сім'ї відповідача, як її донька, на підставі відповідного ордеру. Матеріалами даної цивільної справи підтверджено, що розпорядженням органу приватизації управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 21.11.2011 року за № 6/149-11 означене житлове приміщення у вигляді квартира [ADDRESS] була передана в приватну власність лише відповідачеві [PERSON]. Судом також встановлено, а сторонами визнано, що у встановленому законом порядку рішення щодо позбавлення права позивача користуватись таким житловим приміщенням компетентним державним органом,у тому числі органом судової влади, не ухвалювалось. Згідно ст. 9 ч. 4 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Стаття 150 ЖК України передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (квартиру), користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд. Разом з цим, за змістом статті 405 ЦК України, ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Главами 2 та 3 ЖК України, якими визначається порядок вселення та користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду та службовими жилими приміщеннями, а також роз'ясненнями, що містяться у п. 2 та п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04..1985р., з наступними змінами і доповненнями «Про деякі питання , що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України захист житлових прав згаданих осіб можливий шляхом пред'явлення ними позову про визнання права на користування житловою площею з підстав визначених ч.2 ст.64 ЖК України, за умови подання ними відповідних доказів постійного проживання і ведення спільного господарства з наймачем. За встановлених судом обставин правомірності вселення позивача у спірне житлове приміщення, не спростування сторонами обставин постійного проживання позивача за вказаною адресою, та наявного спору між сторонами існує з цього приводу, суд вважає, що слід визнати за позивачем право користування спірною квартирою за адресою: [ADDRESS] Щодо позовних вимог про вселення позивача у спірну квартиру то суд вважає за необхідне відмовити в задоволені позову в цій частині з огляду на нижченаведене. Так, відповідно до пояснень сторони позивача в позові зазначено, що [PERSON] на правах члена сім'ї вселилася у спірну квартиру (а.с.3). Означена обставина сторонами не спростовувалась. Як вбачається з пояснень осіб, що беруть участь у справі, між сторонами - позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] виниклі неприязні стосунки, внаслідок чого між такими сторонами виникають сварки та конфлікти. Не дивлячись на такі негативні взаємовідносини сторін, відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечувала обставину зміни замків у вхідних дверях спірної квартири, наполягаючи лише на обставині існування непорозумінь із позивачем з приводу її права на таке житло. Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до змісту ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд зазначає, що стороною позивача не було надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставини вчинення з боку відповідача [PERSON] будь-яких активних дій, наслідком яких було б позбавлення позивача доступу до спірного житлового приміщення. З огляду на наведене, суд доходить висновку, про необхідність відмови в задоволені позову в частині вселення [PERSON] у вищевказану спірну квартиру через недоведеність таких вимог. Також, на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути з [PERSON] на користь позивача [PERSON] понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 229 (двісті двадцять дев'ять) грн. 40 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial