Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернула в суд з позовом до [PERSON] про зміну розміру аліментів посилаючись на те, що 22.07.2000 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, від якого народилося троє дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] За рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області в справі № 300/1194/14 було задоволено вимоги позивачки про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітніх в розмірі ? частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 24 листопада 2014 року і до досягнення найстаршою дитиною повнолітнього віку. В обґрунтування позову позивач зазначала, що 30.03.2016 року відповідач за власним бажанням звільнився з роботи в КП «Дарницьке лісопаркове господарство», згідно з наказом № 118-к, внаслідок чого державним виконавцем Дніпровського РВ ДВС м. Києва було ухвалено постанову про закінчення виконавчого провадження, у якій зазначено, що стягнення аліментів не проводилося. Після звільнення з роботи відповідач аліменти не сплачував, через що з 06.01.2016 року утворилася заборгованість, яка згідно з довідкою станом на червень 2016 року становила 7782 гривні 54 копійки. Відповідно до довідки № 289 від 10.06.2016 року відповідач не перебуває на обліку Воловецького районного центру зайнятості, а згідно з довідкою Воловецької РДА № 522 від 17.06.2016 року він також не перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення. Позивач зазначає, що оскільки відповідач звільнився з роботи, то неможливим стало стягнення з нього аліментів у відсотковій частці від доходу, а тому просить суд, з посиланням на статтю 180, ч.3 статті 181, статтю 184, статтю 192 Сімейного кодексу України (далі СК України), ухвалити рішення про стягнення з нього аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 1500 гривень на кожну дитину щомісяця. В судовому засіданні позивач позов підтримала посилаючись на обставини викладені в заяві. Крім того, зазначила, що відповідач офіційно не працює, та має заборгованість зі сплати аліментів, про що надала розрахунок по сплаті аліментів, затверджений начальником Воловецького РВ ДВС Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні стверджувала, що відповідач має можливість утримувати дітей, оскільки неофіційно працює за кордоном та має значні нерегулярні доходи, він є працездатним, інших утриманців не має, що є підставою для зміни розміру аліментів, які належить стягувати в твердій грошовій сумі 1500 гривень на кожну дитину щомісячно, яка узгоджується з розміром прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років, встановленому Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік». Відповідач в судовому засіданні позов не визнав посилаючись на те, що він працював в КП «Дарницьке лісопаркове господарство» м. Києва, але у звязку з погіршенням стану здоровя звільнився 30.03.2016 року. У січні 2016 року він переніс першу операцію, внаслідок чого не зміг працювати, а у квітні 2016 року другу операцію, що і призвело до виникнення заборгованості. Відповідач стверджував, що від сплати аліментів не ухиляється, але за станом здоровя потребує легшої роботи, ніж раніше. Зазначив, що крім неповнолітніх, у нього також є хворий батько та мати пенсійного віку, які потребують допомоги, просив у позові відмовити. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував посилаючись на те, що підстав для зміни розміру аліментів на утримання неповнолітніх, визначеного судовим наказом Воловецького районного суду немає, оскільки відповідач до січня 2016 року не має заборгованості по аліментах, але через погіршення стану здоровя переніс протягом кількох місяців дві операції, від аліментів не ухиляється, проте сплачувати їх у більшому розмірі не зможе, оскільки не має доходу на стягнення з нього аліментів у твердій грошовій сумі. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши надані ними письмові докази суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до положень ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч.1 ст. 184 СК України). Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Стаття 192 СК України закріплює можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Зокрема, до підстав визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі (що фактично є зміною розміру) ст. 184 СК України відносить: нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі та інші обставини, що мають істотне значення. Встановлено, що згідно з судовим наказом у справі № 300/1194/14-ц, виданим Воловецьким районним судом Закарпатської області за заявою [PERSON], з [PERSON] вирішено стягувати на утримання неповнолітніх [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], аліменти в розмірі ? частини всіх видів заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму доходів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 24 листопада 2014 року і до досягнення найстаршою дитиною повнолітнього віку (а.с.58). В судовому засіданні відповідач [PERSON] стверджував, що до січня 2016 року систематично сплачував кошти на утримання неповнолітніх добровільно, оскільки працював в КП «Дарницьке лісопаркове господарство», після чого захворів і переніс дві хірургічні операції. Факт добровільного надання коштів на утримання за цей період не заперечувала і позивач, це підтверджено також копіями квитанцій відповідача про перерахунок коштів, що збереглися у нього (а.с.49-50). Згідно з випискою із медичної картки стаціонарного хворого № 3480/778 відповідач [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у Воловецькій центральній районній лікарні з 27.12.2016 року до 08.01.2016 року (а.с.46). 17 березня 2016 року за заявою позивачки [PERSON] Воловецьким районним судом на підставі судового наказу від 28.11.2014 року було видано виконавчий лист про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх з відповідача [PERSON] Згідно з наказом № 118-к від 30.03.2016 року [PERSON] був звільнений з роботи з «Дарницького лісопаркового господарства» за власним бажанням. Ця обставина підтверджена листом-повідомленням в.о. директора «Дарницького лісопаркового господарства» від 12.05.2016 р. № 336, адресованого начальнику ВДВС Дніпровського РУЮ м. Києва, разом з яким повернуто також оригінал постанови про звернення стягнення на заробітну плату боржника (а.с.18). З постанови про закінчення виконавчого провадження щодо виконання виконавчого листа № 300/1194/14-ц, про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх, від 27.05.2016 року, ухваленої головним державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва вбачається, що стягнення не проводилося (а.с.15). З виписки із медичної картки стаціонарного хворого № 1049/186 відповідач [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у Воловецькій центральній районній лікарні з 04.04.2016 року до 12.04.2016 року (а.с.47). У судовому засіданні він пояснював, що внаслідок погіршення стану здоровя не зміг виконувати важку фізичну роботу в «Дарницькому лісопарковому господарстві» де працював з лісом і змушений був звільнитися за власним бажанням, після чого був повторно прооперований. На час розгляду справи відповідач не перебуває на обліку у Воловецькому районному центрі зайнятості, що підтверджено довідкою № 289 від 10.06.2016 року (а.с.16). З довідки Управління соціального захисту населення Воловецької РДА № 522 від 17.06.2016 року вбачається, що відповідач [PERSON] не перебуває на обліку та не отримує допомогу згідно з Законом України «Про державну допомогу сімям з дітьми» (а.с.17). Під час розгляду справи відповідач не заперечував, що літом 2016 року змушений був у пошуках роботи виїхати за кордон, де працював не тривалий час, оскільки за станом здоровя не може виконувати важку роботу. По приїзду сплатив на користь позивачки частину заборгованості з аліментів на утримання неповнолітніх, один з яких навчається у Свалявському професійному будівельному ліцеї Закарпатської області (а.с.67). Згідно з розрахунком заборгованості по сплаті аліментів, затвердженої начальником Воловецького районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ в Закарпатській області, станом на вересень 2016 року заборгованість відповідача [PERSON] становить 8216 гривень 24 копійки. З цього розрахунку видно, що відповідач сплатив за березень і квітень 2016 року по 1500 гривень, за серпень 1400 гривень. У вересні 2016 року ним сплачено 1000 гривень, що відповідач підтвердив квитанцією (а.с. 57, 59). Із досліджених письмових доказів, наданих сторонами суд не встановив обставин, які б підтверджували, що відповідач [PERSON] має у приватній власності житловий будинок чи квартиру, автомобіль чи інші матеріальні блага. Не встановлено також і те, що його витрати свідчать про наявність у нього значних сум грошових коштів, тобто обставин, які доводять, що матеріальний стан відповідача покращився. Оцінюючи в сукупності досліджені під час судового розгляду справи докази дають підстави для висновку про те, що від сплати аліментів на утримання неповнолітніх відповідач не ухилявся, а заборгованість по аліментах є наслідком того, що у відповідача через погіршення стану здоровя, погіршився також матеріальний стан. З довідки від 14.07.2016 року № 54 вбачається, що позивач [PERSON] зверталася до лікаря через погіршення самопочуття, в звязку з чим направлена на консультації, проте вона не містить відомостей про захворювання позивачки. Суд оцінює твердження представника позивачки [PERSON] про те, що відповідач неофіційно працює за кордоном та має значні нерегулярні доходи, як припущення, оскільки доказів, що підтверджували б факт постійної чи тимчасової роботи відповідача за кордоном та про отримання ним значних нерегулярних доходів, у справі немає. Відсутні також докази того, що відповідач має нерегулярний, мінливий дохід або отримує частину його в натурі. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходить із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог, відсутності передбачених ст. 192 СК України підстав для зміни розміру аліментів на дітей. При цьому суд бере до уваги, що відповідач зобовязаний сплачувати аліменти на підставі судового наказу у справі № 300/1194/14-ц, виданого Воловецьким районним судом Закарпатської області за заявою [PERSON], в розмірі, якого було визначено відповідно до вимог статей 182, 183 СК України та гарантій держави щодо мінімального розміру аліментів, встановленого законом.

Outcome: dismissed