Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Єврокар Україна», в якому просить визнати недійсним з моменту вчинення Договір фінансового лізингу від 07.06.2017 року укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна», стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» на користь позивача кошти в розмірі 19 900,00 грн., як незаконно отримані за наслідками укладання договору. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 07 червня 2017 року між [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна» було укладено Договір фінансового лізингу № 2169. Позивач вважає, що зазначений договір є недійсним з підстав відсутності у відповідача ліцензії проведення валютних операцій, невідповідності умов договору Закону України «Про захист прав споживачів», невідповідності правочину ст. 203 ЦК України. Позивач в судове засідання не зявився, про час та місце повідомлявся належним чином, подав до суду заяву про розгляд цивільної справи за його відсутності. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи, що позивач не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, належним чином повідомлений відповідач в судове засідання не з'явився, тому відповідно до ч.1 ст. 224 та ст. 225 ЦПК України, суд постановив ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Суд дослідивши письмові матеріали цивільної справи встановив наступні обставини: 07 червня 2017 року між [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна» було укладено Договір фінансового лізингу № 2169. Відповідно до ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За визначенням ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України ( 435-15 ) про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відносини, що виникають у разі набуття права господарського відання на предмет договору лізингу, регулюються за правилами, встановленими для регулювання відносин, що виникають у разі набуття права власності на предмет договору лізингу, крім права розпорядження предметом лізингу. Згідно зі ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. В порядку ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно з ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За визначенням ч.1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. В силу ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. В порядку ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на договір від 07 червня 2017 року між [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна», укладений у письмовій формі. Оскільки, вищезазначений договір нотаріально не посвідчений, суд приходить до висновку про нікчемність даного правочину в силу ст. 220 ЦК України, визнає його таким, за якими не виникло відповідних цивільних прав та не бере його до уваги. Судом встановлено, що позивачем на користь відповідача 07.06.2017 перераховано 19900,00 грн., що підтверджується відповідною квитанцією за №0.0.780080028.1, призначення платежу: оплата за товари/послуги по Договору фінансового лізингу №2169 від 07.06.2017. Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення грошових коштів, як отриманих за нікчемним правочином, та відмову в задоволенні позовної вимоги відносно визнання правочину недійсним, оскільки його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) та визнання такого правочину недійсним судом не вимагається в порядку ч.2 ст. 215 ЦК України.. Питання інших судових витрат вирішити в порядку ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial