Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, який уточнив у ході судового розгляду, остаточно пред'явивши його до\~ [PERSON], [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог, Доманівська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та договору дарування, визнання права власності на земельну ділянку. Позов мотивований тим, що 21 лютого 1997 р. в с.Новоселівка Доманівського району Миколаївської області помер його дід [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, до складу якої увійшли: житловий будинок в с.Новоселівка Доманівського району Миколаївської області та земельна ділянка площею 8,46 умовних кадастрових га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах Володимирівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області. Після смерті [PERSON] спадщину прийняв його син та батько позивача [PERSON]. 09 жовтня 1997 р. [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок в с.Новоселівка Доманівського району. Прийнявши у спадщину житловий будинок, [PERSON] у відповідності до ст.548 ЦК Української РСР прийняв усю спадщину після смерті [PERSON] 05 лютого 2010 р. [PERSON] помер. Спадщину після його смерті прийняв та отримав свідоцтво про право на спадщину його син - позивач у справі [PERSON] Коли позивач хотів зареєструвати право власності на земельну ділянку, що належала його діду [PERSON], оскільки право власності на неї не оформив за життя [PERSON], він дізнався про те, що [PERSON], дочка [PERSON], набула право власності на належну [PERSON] земельну ділянку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом через декілька років після його смерті. У ході судового розгляду позивач дізнався про існування заяви від 05 липня 2000 р., написаної нібито його батьком [PERSON], про відмову від права на земельну ділянку, що належала його батьку (діду позивача) [PERSON] Позивач стверджує, що його батько не мав наміру відмовлятися від права на земельну ділянку та не писав такої заяви. Підпис у заяві не належить його батьку, а зміст заяви суперечить законодавству, що діяло на час її написання. За такого свідоцтво про право на спадщину [PERSON] 05 липня 2000 р. отримала з порушенням норм чинного на той час законодавства, так як 09 жовтня 1997 р. її брат [PERSON] прийняв усю спадщину після смерті [PERSON], заяву про відмову від земельної ділянки не підписував. 20 листопада 2000 р. [PERSON] подарувала спірну земельну ділянку [PERSON] за договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Доманівської державної нотаріальної контори [PERSON] Оскільки [PERSON] право власності на земельну ділянку набула незаконно, свідоцтво про право на спадщину за законом від 05 липня 2000 р. та договір дарування від 20 листопада 2000 р., укладений між [PERSON] та [PERSON], у відповідності до ст.48 ЦК Української РСР мають бути визнані недійсними. З цих підстав позивач [PERSON] просив визнати недійсними: - свідоцтво про право на спадщину за законом від 05 липня 2000 р., видане [PERSON], посвідчене державним нотаріусом Доманівської державної нотарільної контори [PERSON] та зареєстроване в реєстрі за №1183; - договір дарування від 20 листопада 2000 р., укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Доманівської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №2126; - визнати за позивачем право власності на земельну ділянку площею 8,48 умовних кадастрових гектари, що належала [PERSON] на підставі рішення №277 Доманівської районної державної адміністрації 30 грудня 1996 р., сертифікат серії МК №0133548. Ухвалою від 22.11.2016 р. провадження у справі відкрите та справа призначена до розгляду. У зв'язку з набранням 15 грудня 2017 р. чинності ЦПК України в новій редакції подальший розгляд справи продовжений за правилами нового ЦПК України зі стадії підготовчого судового засідання. 11 січня 2018 р. представник відповідача [PERSON] [PERSON] надала відзив на позовну заяву, а 09 лютого 2018 р. заперечення на відповідь на відзив, у яких позовні вимоги не визнала у повному обсязі. Заперечення мотивувала тим, що [PERSON] у 1997 р. прийняв спадщину після смерті [PERSON] за правилами ЦК УРСР. Спадкоємці після смерті [PERSON] - його діти [PERSON] та [PERSON] за взаємною згодою між собою розділили спадкове майно, що відповідало положенням ст.562 ЦК УРСР. [PERSON] не мав наміру приймати у спадок спірну земельну ділянку, оскільки у заяві про прийняття спадщини конкретно вказав, що до її складу входить лише житловий будинок. [PERSON] не набув право власності на спірну ділянку, оскільки про перехід її у власність сестри [PERSON] у 2000 р. знав. За життя жодним чином не оскаржив ні факт прийняття сестрою спадщини ні договір дарування. Позивач [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] прийняв за правилами ЦК України. Оскільки [PERSON] право власності на спірну ділянку не набув, то [PERSON] його не міг успадкувати і не успадкував. Крім цього, представник [PERSON] вважає, що позивач про наявність спірної земельної ділянки знав щонайменше 10 лютого 2012 р., коли отримував державний акт на право власності на земельну ділянку, успадковану після смерті [PERSON] З позовом звернувся у 2016 р., тобто пропустив строк позовної давності. З цих підстав представник відповідача [PERSON] [PERSON] просила відмовити у задоволенні позовних вимог. У відповіді на відзив представник позивача [PERSON], не погоджуючись з аргументами представника [PERSON], вказував на те, що [PERSON], як спадкоємець, що прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину, у тому числі і сертифікат на земельну ділянку. [PERSON] не вступала в управління спадковим майном, а тому фактично спадщину після смерті [PERSON] не прийняла. За таких обставин нотаріус не міг приймати заяву [PERSON], а останній міг отримати свідоцтво про право на спадщину на право на земельну частку (пай). Заява [PERSON] про відмову від частини спадщини не має юридичної сили. Також представник вказував на те, що позивач не пропустив строк для звернення до суду, оскільки про порушене право дізнався лише 05 травня 2016 р. з листа відділу Держгеокадастру у Доманівському районі Миколаївської області. Відповідач [PERSON], син померлої [PERSON], у жодне судове засідання не з'явився, будь-яких письмових заяв суду не надавав. Від третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, Доманівської державної нотаріальної контори надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] просили задовольнити позов у повному обсязі з підстав, що викладені у ньому. При цьому [PERSON] суду пояснив, що його батько [PERSON] прийняв усю спадщину, на відміну від батькової сестри [PERSON], яка своєчасно з заявою про прийняття спадщини не зверталася. Про батькову землю знав з часу її видачі, а про дідову дізнався лише у 2016 р. у Доманівському відділі Держгеокадастру, оскільки проживав за межами Миколаївської області та не мав можливості з'ясувати це питання. Заслухавши позивача та представників сторін, дослідивши письмові матеріали, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини регулюються положеннями Розділу VII ЦК Української РСР, книги шостої ЦК України, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою Наказом Мін'юсту України від\~14.06.1994\~№\~18/5, зареєстрованою в Мін'юсті України 7 липня 1994 р. за N 152/361 У ході судового розгляду встановлені наступні фактичні обставини. 21 лютого 1997 р. в с.Новоселівка Доманівського району Миколаївської області помер [PERSON], що підтверджене копією свідоцтва про смерть. З копій спадкових справ, витребуваних судом, заведених після смерті [PERSON] вбачається, що спадкова справа №131/1997 заведена 09 жовтня 1997 р. за заявою його сина [PERSON], додаткова спадкова справа за №131/1997 заведена 05 липня 2000 р. за заявою його дочки [PERSON] З матеріалів, що містяться у цих справах, встановлено, що [PERSON] 09.10.1997 р. звернувся з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті батька [PERSON], померлого 21.02.1997 р. У заяві [PERSON] зазначив, що, крім нього, інших спадкоємців немає, він спадщину прийняв та просить видати свідоцтво про право на спадщину, яка складається з житлового будинку в с.Новоселівка Доманівського району. 09 жовтня 1997 р. [PERSON] державним нотаріусом Доманівської державної нотаріальної контори [PERSON] видане свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №1675. Свідоцтво видане на житловий будинок, що в с.Новоселівка Доманівського району, який належав спадкодавцеві [PERSON] на підставі рішення виконкому Володимирівської сільської ради народних депутатів №10 від 12 лютого 1991 р. 06 липня 2000 р. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, яка складається з права на земельну частку (пай), що перебуває в колективній власності КСП ім.Шевченка, розміром 8,46 в умовних кадастрових гектарах, згідно сертифікату про право на земельну частку (пай) серія МК №0133548, виданого Доманівською РДА 21 січня 1997 р., звернулася дочка [PERSON] - [PERSON] З зазначених письмових доказів встановлено, що 21 лютого 1997 р. у с.Новоселівка Доманівського району у відповідності до положень ст.ст.525, 526 ЦК УРСР відкрилася спадщина після смерті [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями першої черги після його смерті згідно ст.529 ЦК УРСР, що підтверджене матеріалами спадкових справ, а саме: копіями свідоцтв про їхнє народження та одруження [PERSON] Згідно положень ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до\~ч.1\~ст.549\~ЦК УРСР\~визнається,\~що спадкоємець\~прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як у позовній заяві, так і в ході судового розгляду, позивач [PERSON] та його представник [PERSON] стверджували, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] шляхом подачі у шестимісячний строк після смерті батька заяви про прийняття спадщини. Такі посилання свого підтвердження у ході судового розгляду не знайшли, більш того спростовані письмовими доказами, а саме заявою [PERSON], що міститься у спадковій справі за №131/1997. Зі змісту заяв, поданих до нотаріальної контори [PERSON] 09.10.1997 р. та [PERSON] 06.07.2000 р., встановлено, що обидва спадкоємці зазначили, що прийняли спадщину та просять видати свідоцтва про право на спадщину на конкретне майно. З зазначених заяв суд дійшов висновку, що обидва спадкоємці прийняли спадщину у відповідності до п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР, тобто фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. Згідно п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Мін'юсту України від\~14.06.1994\~№\~18/5, зареєстрованої в Мін'юсті України 7 липня 1994 р. за N 152/361 (в редакції, що була чинна як на 09.10.1997 р., так і на 06.07.2000 р. - дати подачі заяв спадкоємцями) доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном, може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Оскільки при подачі заяви [PERSON] останній не вказав відомості про інших спадкоємців та надав свідоцтво про право власності на житловий будинок на ім'я [PERSON], нотаріусом видане у відповідності з п.113 зазначеної Інструкції свідоцтво про право на спадщину. При видачі свідоцтва про право на спадщину [PERSON] судом не встановлені порушення чинного законодавства, наслідком яких може бути визнання свідоцтва недійсним. Такий висновок суду обґрунтовується наступним. Як вбачається з заяви [PERSON] від 06.07.2000 р., поданої до Доманівської державної нотаріальної контори, вона у ній вказала про прийняття нею спадщини та про наявність іншого спадкоємця [PERSON] Факт прийняття спадщини шляхом пред'явлення сертифікату про право на земельну частку (пай) на ім'я спадкодавця нотаріусом був перевірений, про що наявний відповідний запис на заяві. Також при прийнятті як доказу про прийняття спадщини сертифіката на право на земельну частку (пай) нотаріусом у відповідності до п.113 вищезазначеної Інструкції врахована відсутність заперечень з боку спадкоємця [PERSON] Відсутність таких заперечень підтверджена копією письмової заяви [PERSON] від 05.07.2000 р., підпис в якій нотаріально посвідчений посадовою особою органу місцевого самоврядування. Копія вказаної заяви надана Державним нотаріальним архівом Миколаївської області, в оригіналі знаходиться у матеріалах спадкової справи №131/1997. Зі змісту цієї заяви вбачається, що [PERSON] повідомив нотаріальну контору про те, що на спадщину у виді сертифіката він не претендує і не заперечує проти видачі свідоцтва про право на спадщину на ім'я сестри [PERSON] Посилання позивача [PERSON] про те, що його батько [PERSON] не міг написати таку заяву і не писав її не заслуговують на увагу і належними доказами не підтверджені. Посилання представника позивача [PERSON] щодо того, що зазначена заява не має юридичної сили, оскільки [PERSON] прийняв усю спадщину, від неї не відмовлявся, а тому мав право на земельну частку також не можуть бути взяті судом до уваги через наступне. Як встановлено у ході судового розгляду спадщину після смерті [PERSON] прийняли як [PERSON], так і [PERSON] Згідно п.109\~зазначеної Інструкції\~свідоцтво про\~право \~на \~спадщину \~видається \~за \~заявою спадкоємців,\~які \~ прийняли\~ \~спадщину \~в \~порядку,\~ встановленому\~цивільним законодавством,\~ на\~ім'я\~ всіх\~ спадкоємців\~ або\~ за\~ їх\~бажанням кожному\~з них\~окремо. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ При цьому в кожному свідоцтві зазначається все спадкове майно і перелічуються всі спадкоємці та визначається частка спадщини спадкоємця, якому видається свідоцтво про право на спадщину. Якщо свідоцтво про право на спадщину видається державним нотаріусом не на всю спадщину, в тексті його зазначається, яка частка спадщини залишається відкритою. Оскільки при подачі заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину [PERSON] не була вказана спадкоємиця [PERSON] та не вказано про наявність іншого спадкового майна, свідоцтво видане на ім'я [PERSON] на житловий будинок без зазначення відкритої частки. Відповідно до п.124 Інструкції поділ спадкового майна провадиться за згодою спадкоємців, які прийняли спадщину. У випадку недосягнення згоди поділ провадиться у судовому порядку відповідно до часток, належних кожному із спадкоємців за законом або за заповітом. Поділ спадкового майна оформляється угодою спадкоємців або, при відсутності згоди, судовим рішенням. Зміст заяви [PERSON] від 05.07.2000 р. та копії свідоцтв про право на спадщину на ім'я [PERSON] і [PERSON] у сукупності вказують на те, що між спадкоємцями була досягнута згода стосовно розподілу спадкового майна. Жоден із вказаних спадкоємців після отримання свідоцтв за життя не вчинив дій, які б свідчили про незгоду у такому розподілі спадщини. За такого суд приходить до висновку, що [PERSON] не набув права власності на право на земельну частку (пай) після смерті батька [PERSON], а при видачі свідоцтва про право на спадщину на ім'я [PERSON] не були допущені порушення законодавства, які б мали наслідком визнання свідоцтва недійсним. Зазначене вказує на відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 липня 2000 р., що видане [PERSON] 20 листопада 2000 р. за нотаріально посвідченим державним нотаріусом Доманівської нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованим у реєстрі за №2126 договором дарування [PERSON] належне їй право на земельну частку (па) на підставі сертифіката серія МК №0133548 подарувала [PERSON] - відповідачеві у справі, що підтверджується копією договору дарування. 05 лютого 2010 р. в с.Новоселівка Доманівського району Миколаївської області помер [PERSON], що підтверджене копією свідоцтва про смерть. У відповідності до положень ст.ст.1261, 1268 ЦК України спадщину після його смерті прийняв син [PERSON], позивач у справі, та отримав 21 березня 2011 р. свідоцтво про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім.Шевченка села Новоолександрівка Доманівського району Миколаївської області розміром 8,46 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж частки в натурі, що належало [PERSON] на підставі сертифіката серії МК №0133533. Позивач [PERSON], посилаючись на те, що він прийняв спадщину після смерті свого батька [PERSON], а той у свою чергу прийняв спадщину після смерті свого батька [PERSON], вважає, що має право на право на земельну частку (пай), що належала його діду [PERSON] та не була оформлена за життя [PERSON] Його ствердження у цій частині є хибними з огляду на наступне. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України\~до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як встановлено судом, спадкодавець [PERSON] не набув права на земельну частку (пай), що належала його батьку [PERSON], а тому [PERSON] не вправі претендувати на неї, оскільки це право не увійшло до спадкового майна, а тому і не може бути успадкованим. Статтею 55\~Конституції України передбачене право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею 15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За приписами ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки спадкодавець позивача [PERSON] не набув права на земельну частку (пай) після смерті [PERSON], то відсутні підстави для визнання права власності за позивачем на земельну частку (пай), що належала його діду [PERSON] [PERSON] отримала у власність право на земельну частку (пай) після смерті свого батька [PERSON] у законний спосіб, а тому мала право на вільне розпорядження належним їй майном, у тому числі і на його дарування. Зважаючи, що позовна вимога про визнання недійсним договору дарування є похідною від вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, і в разі не задоволення основної також не підлягає задоволенню. Крім цього, договір дарування від 20 листопада 2000 р. не порушує прав позивача. Виходячи з вищезазначених положень ст.55 Конституції України, ст.4 ЦПК України, ст.ст.15, 16 ЦК України, позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають, зважаючи на те, що судовому захисту підлягають лише порушені, не визнані, або оспорені права фізичної особи. Суд не бере до уваги посилання представника відповідача [PERSON] та не дає оцінку доказам щодо пропуску позивачем строку позовної давності через наступне. Застосування наслідків пропуску строку позовної давності, тобто відмови у позові, має місце у разі наявності підстав для задоволення позову, але закінчення строку. У разі відсутності підстав для задоволення позову підставою для відмови у позові є необґрунтованість позовних вимог. Зважаючи на те, що позов не підлягає задоволенню через необґрунтованість позовних вимог, пропуск строку позовної давності не може бути підставою для відмови в його задоволенні. У відповідності до ст.141 ЦПК України, зважаючи на те, що позивач при подачі позову був звільнений від сплати судових витрат, вони підлягають віднесенню на рахунок держави.

Outcome: dismissed