Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про визнання квартири особистою приватною власністю. В обґрунтування доводів позовних вимог позивач зазначила, що 23 жовтня 1973 року вона уклала шлюб з відповідачем. 29 березня 1985 року рішенням Тернопільського міського народного суду шлюб між сторонами розірвано. 01 лютого 1997 року вона виїхала в Сполучені штати Америки на постійне місце проживання. В травні 2004 року повернулася із закордону та купила квартиру [ADDRESS] . Після придбання спірної квартири, до неї звернувся відповідач [PERSON] із пропозицією відновити їх шлюбні відносини, мотивуючи своє попереднє рішення про розірвання шлюбу помилкою, яку він допустив у молодості. На дану пропозицію позивачка погодилася та сторони почали спільно проживати у спірній квартирі. Згідно будинкової книги у спірній квартирі зареєстровані місцем проживання позивачка [PERSON] \~та відповідач\~ [PERSON] \~з 19\~липня 2005\~року по\~теперішній час.\~11\~листопада 2006\~року вона\~повторно виїхала\~за кордон\~в США\~на роботу.\~На початку\~вересня 2016\~року по\~приїзді на\~Україну на\~постійне місце\~проживання виявила,\~що відповідач\~ [PERSON] \~зловживає алкогольними\~напитками,\~спірна квартира\~знаходиться в\~захаращеному стані,\~і з\~даного приводу\~у неї\~з того\~часу із\~відповідачем виникали\~постійні сварки.\~На даний\~час відповідач\~не проживає\~в квартирі,\~забрав всі\~речі і\~його місце\~перебування невідоме.\~Відповідач не\~брав матеріально\~участі у\~придбанні квартири,\~а відтак\~це нерухоме\~майно є\~особистою власністю\~позивача. На початку\~жовтня 2019\~р.\~вона вирішила\~подарувати спірну\~квартиру своєму\~онукові,\~однак нотаріус\~повідомив,\~що спірна\~квартира є\~її спільною\~сумісною власністю.\~Разом з\~тим,\~придбаваючи спірну\~квартиру вважала,\~що її\~шлюб з\~відповідачем є\~припиненим на\~підставі рішення. 25 вересня 2019 року вона подала до Чортківського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області рішення Тернопільського міського\~народного суду\~від 29\~березня 1985\~року у\~справі №2-104/1985\~р.\~для державної\~реєстрації розірвання\~шлюбу та\~отримала свідоцтво\~про розірвання\~шлюбу. Вказані\~обставини унеможливлюють їй право вільно розпоряджатися своєю особистою приватною власністю, а тому просить суд визнати квартиру [ADDRESS] особистою приватною власністю. Представник позивача [PERSON] , адвокат Варода П.Б. в судове засідання не з`явився, подав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги довірительки підтримує у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, через оголошення на веб порталі. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази по справі, встановив наступне. Відповідно до договору купівлі-продажу від 13 липня 2004 року, посвідченого Гресько О.Т., приватним нотаріусом Чортківського районного нотаріального округу 13 липня 2004 року, за реєстровим №1759, та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13 серпня 2004 року за №4444270, виданого Чортківським обласним комунальним міжрайонним бюро технічної інвентаризації, позивачка [PERSON] придбала у [PERSON] , та відповідно набула у власність, двохкімнатну квартиру [ADDRESS] . 23 жовтня 1973 року позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали шлюб, який розірваний рішення Тернопільського міського народного суду від 29 березня 1985 року №2-104/1985 р. Розірвання даного шлюбу відбулося з ініціативи відповідача [PERSON] , тобто за його позовом. Згідно будинкової книги у спірній квартирі зареєстровані за місцем проживання позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] з 19 липня 2005 року по теперішній час. Постановою Чортківського районного суду Тернопільської області від 4 вересня 2018 року у справі №608/1718/18 встановлено, що [PERSON] 14 липня 2018 року близько 23 год. 25 хв. в м. Чорткові по вул [ADDRESS] /2, по місцю свого проживання,\~вчинив домашнє\~насильство відносно\~дружини [PERSON] ,\~під час\~якого ображав її образливими нецензурними словами, чинив на неї моральний та фізичний тиск. 25 вересня 2019 року позивачка [PERSON] подала до Чортківського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області рішення Тернопільського міського народного суду від 29 березня 1985 року у справі №2-104/1985 р. для державної реєстрації розірвання шлюбу, про що було складено відповідний актовий запис №36 від 25 вересня 2019 року та видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 25 вересня 2019 року. Листом-роз`ясненням від 11 жовтня 2019 року за вих. №533/01-16, приватний нотаріус Пивовар В.А. повідомив позивачку [PERSON] , що спірна квартира є її спільною сумісною власністю разом із відповідачем [PERSON] , оскільки придбана в період перебування з 23 жовтня 1973 року по 25 вересня 2019 року в зареєстрованому шлюбі. На даний час позивач має намір подарувати спірну квартиру онукові, однак не може реалізувати своє право власника розпорядитися майном через необхідність надання згоди [PERSON] на укладення такого правочину. Однак, відповідач не є співвласником нерухомого майна за вказаною вище адресою, так як вона придбана особисто позивачем за її особисті кошти і не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя. Ці обставини і стали причиною звернення [PERSON] з позовом про визнання квартири особистою приватною власністю. За вказаних обставин до правовідносин, що виникли між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми матеріального права. Змістом\~ст. 60 СК України\~визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В ч. 3\~ст. 368 ЦК України\~зазначено, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Підпунктами 23-25\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Положеннями\~статті 57 СК України\~передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , придбана [PERSON] після припинення введення спільного господарства з відповідачем [PERSON] за кошти, які належали їй особисто, які заробила закордоном в США під час її постійного проживання в даній країні. Відтак, враховуючи той факт, що спірна квартира позивачем була придбана за її особисті кошти за час окремого проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення шляхом визнання спірної квартири особистою приватною власністю [PERSON] . На підставі викладеного та

Outcome: approved