Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача,про стягнення штрафних санкцій за порушення грошових зобов`язань, мотивуючи свої вимоги тим, що 12.03.2018 року між сторонами був укладений Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Смоляніновою О.А. Продавцем умови договору були виконані у повному обсязі, а саме передано вищевказану квартиру покупцю. Ціна квартири була визначена у договорі у розмірі 652 250,00 грн., що є еквівалентом 25 000,00 дол. США. Відповідно до умов Договору сума договору розстрочується і сплачується покупцем протягом 6 місяців у розмірі 103 360,00 грн., що еквівалентно 4000,00 дол. США, до 30 числа кожного місяця, готівкою та/або шляхом безготівкового розрахунку. Повний розрахунок покупець повинна була здійснити до 30.08.2018 року. Але в обумовлений Договором строк покупець розрахунок з продавцем у повному обсязі не здійснила. Станом на 30.08.2018 року із 25 000,00 дол. США відповідачем було сплачено лише 8 380,00 дол. США. Станом на 26.05.2019 року із 25 000,00 дол. США відповідачем було сплачено лише 13 495,00 дол. США. Вказані дані підтверджуються Актом звіряння розрахунків за договором купівлі-продажу квартири від 26.05.2019 року. Предметом вказаного позову є стягнення з відповідача штрафних санкцій за період прострочення з 30.08.2018 року по 31.12.2018 року (123 дні), в сумі 14 151,00 дол. США, що відповідає 369 203,50 грн. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення штрафних санкцій за порушення грошових зобов`язань не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.1 ст. 3 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України). У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як вбачається з матеріалів справи 12.03.2018 року між сторонами був укладений Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Смоляніновою О.А. Відповідно до умов Договору продавець передає належну йому на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] , а покупець приймає квартиру і сплачує за це обговорену даним Договором грошову суму. Відповідно до п. 2.1 Договору продаж квартири вчиняється за узгодженою сторонами ціною і складає 65 2250,00 грн., що є еквівалентом 25 000,00 дол. США. Сума договору розстрочується і сплачується покупцем протягом шести місяців у розмірі 104 360,00 грн., що є еквівалентом 4000,00 доларів США, до 30 числа кожного місяця, готівкою та/або шляхом безготівкового розрахунку. Сторони домовились, що у разі несплати грошових коштів стягуються штрафні санкції розміром 1 % від суми платежу за кожен день прострочення. Згідно із п. 2.2 Договору факт проведення повного розрахунку та виконання умов цього Договору підтверджується заявою продавця, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально, і яка буде невід`ємною частиною цього договору, або довіреністю, виданою продавцем, в якій буде надано повноваження на підписання такої заяви. Пунктом 4.7 Договору також передбачено, що сторони за цим Договором підтверджують, що ними особисто прочитано увесь текст цього Договору, а також, що укладення цього Договору відповідає їх дійсним намірам і щодо кожної з умов договору заперечень немає, і у тексті договору зафіксовані усі істотні умови, ними однаково розуміється значення, зміст, умови договору, його правові наслідки для кожної із сторін, права та обов`язки сторін за Договором, про що свідчать їх особисті підписи у цьому Договорі. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно із ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Частиною 1 статті 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Разом з цим, згідно ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. Розірванням договору є припинення договірного зобов`язання, тобто зникнення правового зв`язку між сторонами договірного зобов`язання на підставах, встановлених у законі або договорі, та припинення їх прав та обов`язків. Відповідно до частин другої і третьої статті 653 ЦК України в разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються з моменту досягнення домовленості про розірвання договору, якщо інше не встановлено договором. Зі змісту цих норм випливає, що домовленість сторін про розірвання договору не виключає проведення між сторонами розрахунків за зобов`язаннями, що виникли до розірвання договору, в тому числі застосування заходів майнової відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов`язань. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.08.2019 року задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , про розірвання договору купівлі-продажу квартири. Розірвано Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 12.03.2018 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Смоляніновою О.А. за реєстровим номером 634. Постановою Київського апеляційного суду від 12.11.2019 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13.08.2019 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 28.01.2020 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13.08.2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 12.11.2019 року залишити без змін. Відповідно до частини четвертої ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позивачем на підтвердження невиконання відповідачем умов Договору купівлі-продажу квартири надано Акт звіряння розрахунків за Договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 12.03.2019 року, відповідно до якого сторони підтвердили, що всього станом на 26.05.2019 року в рахунок оплати [PERSON] сплачено [PERSON] грошові кошти на суму 64 837,00 грн., що є еквівалентом 11 046,00 дол. США. Відповідачем у свою чергу у відзиві на позов вказано про те, що вказаний Акт взаєморозрахунків не є формою необхідною для зобов`язання і не є новацією до договору купівлі-продажу квартири з визначенням строків такого зобов`язання. При цьому, Акт звіряння розрахунків не містить основної вимоги до новації, а саме, що відповідач зобов`язується сплатити основну суму по договору до 30.09.2018 року. При вирішенні даного спору судом не встановлюється та обставина, що відповідач порушила умови Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 12.03.2019 року, а саме, що остання несвоєчасно виконала грошове зобов`язання, оскільки вищевказаними судовими рішеннями у справі №754/1564/19 встановлено, що [PERSON] , як покупець допустила порушення умов Договору купівлі-продажу у частині сплати грошових коштів, грошові зобов`язання у встановлений строк не виконала, належну з неї оплату у повному обсязі та у визначені у договорі строки не здійснила, внаслідок чого продавець був позбавлений того, на що він розраховував при укладенні договору, а також втратив інтерес до отримання раніше обумовленого за договором, що стало підставою для розірвання договору. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно ч.9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. При цьому, при вирішенні даного спору суд відхиляє доводи позивача щодо стягнення штрафних санкцій з відповідача за порушення грошових зобов`язань, оскільки права позивача були захищені шляхом задоволення його позову до [PERSON] , про розірвання договору купівлі-продажу квартири. За таких обставин суд приходить до висновку про залишення без задоволення позовних вимог[PERSON] до [PERSON] , про стягнення штрафних санкцій за порушення грошових зобов`язань. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed