Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про визначення місця проживання дитини. На обґрунтування позову посилається на те, що з 03 лютого 2006 року по 15.04.2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу у них народилась дитина - [PERSON], [INFO]. Шлюбні стосунки між подружжям припинилися у грудні 2015 року, відповідачка залишила на позивача малолітню дитину. Після розірвання шлюбу відповідач забрала дитину до себе, та дитина певний час проживала з матірю, яка неналежно відносилась до дитини. Позивач зазначає, що він змушений звернутися до суду для вирішення спору про визначення місця проживання дитини у зв'язку з тим, що остання може оспорювати місце проживання дитини. Зі свого боку позивач вважає, що син повинен жити з ним з наступних підстав. Позивач має власну оселю, стабільний дохід, працює підприємцем, займається вихованням дитини, тоді як відповідач проживає у найманій квартирі. Крім того, син висловлював йому своє небажання проживати з матір'ю. Ухвалою від 26.10.2016 року у вище зазначеній цивільній справі було відкрито провадження та призначено судовий розгляд . 23.08.2017 після повторного автоматичного розподілу у зв'язку із припиненням повноважень судді Мельник Ю.П. дана цивільна справа прийнята до провадження суддею Квятковським Я.А. та призначена до судового розгляду. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ч.ч.3,4 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Позивач та його представник на позовних вимогах наполягали, просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позову [PERSON] та пояснила, що дитина повинна проживати з матір»ю, вона належно виконує свої батьківські обов'язки і тому просила відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача пояснив, що відповідачка належним чином виконує батьківські обовязки, ставлення дитини до неї змінились після проживання дитини з батьком, визначення місця проживання дитини разом з батьком призведе до неможливості участі у вихованні дитини. Представник третьої особи - орган опіки і піклування виконавчого комітету Тернівскьої районної у місті Кривому Розі ради в судовомі засіданні просила вирішити справу на розсуд суду. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що працює шкільним психологом. Щодо дитини [PERSON], то на цей час дитина характеризується позитивно і допомоги психолога не потребує. Раніше в дитини спостерігалася деяка розгубленість і пригніченість, що на її думку була викликана розірвання шлюбних відносин між сторонами . Станом розвитку дитини цікавились обоє з батьків. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є класним керівником [PERSON] з поточному навчального року. Проблем у навчанні зараз в дитини не має. Щодо навчального процесу, то він більше спілкується з батьком дитини. В судовому засіданні 20 березня 2018 року в присутності шкільного психолога [PERSON] та класного керівника [PERSON], батьків [PERSON] та [PERSON] була заслухана думка малолітнього [PERSON], який повідомив, що він однаково любить своїх батьків. На цей ча проживає з батьком, а мати періодично забирає його до себе додому. Він бажає жити з татом, а в окремі дні бачитись з мамою. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, представника третьої особи, свідків, з'ясувавши думку малолітньої дитини [PERSON], дослідивши наявні у справі та надані сторонами у судовому засіданні докази, приходить до наступних висновків. Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 03 лютого 2006 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] В період шлюбу у сторін народилася спільна дитина - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про його народження (а.с.5). Позивач зареєстрований та мешкає разом з дитиною [PERSON] в [ADDRESS] (а.с.6,7), та це не оспорюється сторонами. Згідно характеристики від 10.05.2015 р., виданої за місцем проживання та виданої ТОВ «ШляхБуд», [PERSON] характеризується позитивно (а.с.8,9). Згідно довідки №172 від 28.09.2016 р., дохід позивача за останні 6 місяців складає 23118,43 грн. (а.с.10). Згідно акта обстеження матеріально-побутових умов проживання дитини, складеного 15 березня 2018 року службою у справах дітей встановлено, що умови проживання в позивача [PERSON] задовільні, будинок охайний, чистий, у дитини є своя кімната, стіл, стілець, одяг, комп'ютер (а.с.93). Згідно висновку органу опіки і піклування, встановлено, що малолітній [PERSON] проживає з батьком у якого я всі мови для проживання сина та його гармонійного розвитку. Дослідивши умови проживання матері [PERSON], також встановлено, що остання працює, має стабільний прибуток, є всі умови для проживання її сина [PERSON]. Дитина, як у розмові з психологом так і в судовому засіданні повідомила, що рівнозначно любить як батька так і мати, але проживати хоче з батьком. Кожен із батьків створили рівноцінні умови для виховання і нормальної життєдіяльності дитини, однаково турбуються про хлопчика. Оцінка суду. Правовідносини що склалися між сторонами врегульовані нормами Цивільного Кодексу України, Сімейного Кодексу України, Законом України «Про охорону дитинства», а також міжнародно-правовими актами та договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 291 Цивільного Кодексу України фізична особа незалежно від віку та стану здоров'я має право на сім'ю. Фізична особа не може бути проти її волі розлучена з сім'єю, крім випадків, встановлених законом. Фізична особа має право на підтримання зв'язків з членами своєї сім'ї та родичами незалежно від того, де вона перебуває. Ніхто не має права втручатися у сімейне життя фізичної особи, крім випадків, передбачених Конституцією України. Приписами статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. У відповідності до ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ч.ч. 1-2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Тобто законодавцем визначена саме сукупність істотних обставин, перелік яких не є вичерпним. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч.3 ст.161 СК України). Стосовно ставлення батьків до виховання дитини, то в судовому засіданні встановлено однакове належне ставлення обох батьків до виховання дитини. Умови проживання для дитини у них, згідно висновку органу опіки і піклування, рівнозначні. При цьому доводи позивача про неправомірні дії матері належними і допустимими доказами не знайшли своє підтвердження. При вирішенні справи судом також заслухано думку дитини [PERSON], який зазначив, що бажає проживати з батьком. Проте суд не може взяти її до уваги, яка, на думку суду, є суб'єктивною враховуючи вік дитини і тривалий термін проживання з батьком. Крім цього , суд зазначає, що статтею 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Таким чином, позивач [PERSON], наполягаючи на визначенні місця проживання дитини з ним, не надав суду достатніх доказів того, що за умовами його проживання з урахуванням саме його доходів, його особистих якостей, обставин його життя, особливостями його відносин з дитиною, саме він має перевагу перед матір'ю дитини при визначенні місця її проживання. Позивач не вказано виняткових обставин, які б давали підстави для розлучення дитини з матір'ю відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, або свідчили б про неможливість проживання дитини разом з матір'ю. На підставі ст. ст. 3, 19, 141, 160, 161 СК України, Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, ст. ст. 3, 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: dismissed