Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 2010 року володіє транспортним засобом автомобілем ВАЗ 2108, реєстраційний номер [NUMBER], який придбав у [PERSON]. Даний автомобіль не зареєстрував на своє імя у звязку з відсутністю на це коштів. В грудні 2016 року позивач вирішив зареєструвати транспортний засіб на своє імя, але виявив, що власник автомобіля [PERSON] помер 11 квітня 2010 року. Позивач звернувся до сина власника автомобіля, який зазначений в свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу для надання копії свідоцтва про смерть та інформації щодо спадкоємців. Відповідач в телефонній розмові повідомив, що ніяких претензій щодо спірного автомобіля він не має, але надати документи відмовився. Автомобіль був придбаний в аварійному стані, позивач виконав капітальні ремонтні роботи; з 2010 року позивач безперервно відкрито користується спірним автомобілем більше 6 років, сплачує страхові внески, ремонтує автомобіль і підтримує в робочому стані. Позивач вважає, щ між сторонами мають місце правовідносини щодо набуття права власності на транспортний засіб за набувальною давністю. У судовому засіданні представник позивача підтримала предявлений позов, посилаючись на вищевикладені обставини. Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ЕІС № 110436 громадянин [PERSON] записаний власником автомобіля марки ВАЗ 21081, реєстраційний номер 15434ОН (а.с. 24). У 2010 році між позивачем [PERSON] і власником транспортного засобу [PERSON] укладено договір, відповідно якому позивач придбав транспортний засіб, а власник [PERSON] передав позивачеві транспортний засіб і свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, що підтверджується поясненнями представника позивача у судовому засіданні. 11 квітня 2010 року [PERSON] помер (а.с. 77). Фактичне володіння транспортним засобом позивачем [PERSON] за період з 05.03.2014 року по 2016 рік підтверджується матеріалами справи (а.с. 10-20). Вирішуючи спір щодо права власності позивача за набувальною давністю, суд враховує наступне. В абзаці 2 пункту 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дав такі роз'яснення: при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Виходячи зі змісту статті 344 ЦК України добросовісним заволодінням майном на законних підставах відповідають випадки, коли володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужим майном, інакше кажучи, не знав про обставини, у звязку з якими виникло володіння чужим майном і які не залишали сумніву в правомірності набуття майна. Володіння майном має бути безтитульним. Титульне володіння майном виключає набуття права власності на це майно на підставі статті 344 ЦК України за набувальною давністю, тобто яким би довгостроковим не був договір, на підставі якого виникло володіння річчю, це володіння не може слугувати для виникнення набувальної давності. З пояснень представника у судовому засіданні та письмових доказів вбачається, що позивач [PERSON] на момент заволодіння транспортним засобом знав проте, що володіє чужим майном і володіння є титульним, на підставі угоди з власником транспортного засобу. Тому, обраний позивачем спосіб захисту цивільного права є помилковим, а для задоволення позову відсутні законні підстави.

Outcome: dismissed