Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою про визнання [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Позов обґрунтовує тим, що він є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про власність на житло від 18.12.1996 року, свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.06.2018 року, договору дарування від 31.07.2018 року. В квартирі зареєстрована його колишня дружина [PERSON] та його діти [PERSON] та [PERSON] . Відповідачка разом із дітьми в квартирі не проживає з жовтня 2019 року, участі в утриманні квартири не приймає, оплату за комунальні послуги не оплачує, добровільно знятися з реєстрації не бажає, чим перешкоджає йому вільно розпоряджатися своєю квартирою. Відповідач яка діє особисто та як законний представник неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] відзив на позовну заяву не надала, про розгляд справи повідомлялася належним чином. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та наведені у позовній заяві доводи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 18.12.1996 року, копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.06.2018 року та копії договору дарування від 31.07.2018 року позивач є власником квартири [ADDRESS] (а.с.7-10). В зазначеній квартирі зареєстровані [PERSON] , 1993 року народження, [PERSON] , 2012 року народження та [PERSON] , 2017 року народження, що підтверджується копією домової книги (а.с.11-15). Факт реєстрації відповідача за даною адресою підтверджується довідкою сектору реєстрації та обліку громадян відділу «Центр надання адміністративних послуг» Марганецької міської ради Дніпропетровської області від 05 січня 2021 року (а.с.31). 04 грудня 2020 року директором КП`Центр комунальних послуг та комунального майна територіальної громади [PERSON] , в присутності мешканців будинку [ADDRESS] - [PERSON] (кв. [ADDRESS] ), [PERSON] (кв. [ADDRESS] ) та [PERSON] (кв.[ADDRESS]) складено акт про те, що [PERSON] , 1993 року народження, [PERSON] , 2012 року народження та [PERSON] , 2017 року народження, не проживають в квартирі [ADDRESS] з жовтня 2019 року (а.с.21). За правилами ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Ухвалюючи рішення, суд зважає на те, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , відповідач, хоча і зареєстрована у квартирі, однак не проживає в ній з жовтня 2019 року. Факт реєстрації в квартирі відповідача, який в ній не проживає, порушує права позивача як власника, а тому, позовні вимоги щодо визнання втратившою право користування житловим приміщенням [PERSON] підлягають задоволенню. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. З матеріалів справи вбачається, що в квартирі позивача прописані неповнолітні діти [PERSON] , 2012 року народження та [PERSON] , 2017 року народження, яких позивач просить визнати такими, що втратили право на користування квартирою [ADDRESS] . Однак, жодного висновку з даного приводу щодо доцільності визнання дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням від Служби у справах дітей позивачем суду не надано. Частиною 2 та 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Реєстрація неповнолітніх [PERSON] , 2012 року народження та [PERSON] , 2017 року народження, за адресою: [ADDRESS] була вчинена за згодою всіх членів сім`ї, і це надає можливість батькам неповнолітніх дітей реалізовувати права на виховання, навчання та лікування своїх дітей за місцем реєстрації - у дитячих садочках, школах, лікарнях, тощо. Мати дітей [PERSON] не має свого житла та не може відповідно і забезпечити реєстрацію своїх дітей - [PERSON] , 2012 року народження та [PERSON] , 2017 року народження на теперішній час, а тому, в разі зняття неповнолітньої дитини з реєстраційного обліку в квартирі тягне позбавлення можливості та права на реалізацію законних прав дитини, тобто, це суперечить інтересам дитини. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування належним батьку житлом. Вказана правова позиція викладена у постанові ВСУ від 27.12.2018 року №61-9128св18. Як зазначено у статті 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989 року № 44/25, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У випадку наявності будь-якої правової колізії, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень статті 3 Конвенції «Про права дитини» пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Виходячи з наведеного, суд вважає, що вимоги про визнання неповнолітніх [PERSON] , 2012 року народження та [PERSON] , 2017 року народження такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири за даних конкретних обставин направлено всупереч інтересів неповнолітніх дітей, а тому, суд, не може визнати обґрунтованими вимоги позивача. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, стягненню на користь позивача з відповідача підлягають судові витрати по оплаті судового збору, в розмірі пропорційному розміру задоволених позовних вимог, оскільки позовні вимоги задоволені частково з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 840 гривень 80 копійок. На підставі статей 319, 321, 391 ЦК України,

Outcome: partial