Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Хаславська Карина Валентинівна, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, Департамент реєстрації Харківської міської ради, з вимогою визнати недійсним договір дарування частки житлового будинку та скасування рішення про державну реєстрацію права власності. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона з 22.03.1997 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13.06.2016 року шлюб між сторонами розірвано. Під час шлюбу [INFO] у сторін народилась донька [PERSON] . Позивач зазначила, що вона і її син від першого шлюбу [PERSON] , [INFO] , як члени сім`ї відповідача [PERSON] зареєстровані і постійно мешкали разом з відповідачем у будинку [ADDRESS] . Неповнолітня дочка [PERSON] постійно проживала разом з батьками, але відповідач відмовлявся зареєструвати її місце проживання за цією адресою. 2/3 частини будинку [ADDRESS] належали відповідачу [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності: 1/3 частка - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 23.01.1996 року Сьомою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-277, право власності зареєстроване 04.03.2019 року Державним комунальним підприємством Харківського міського бюро технічної інвентаризації та записано у реєстрову книгу за реєстровим № 56403; 1/3 частка - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 12.01.2017 Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 5-5, право власності зареєстроване 12.01.2017 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою Калібердою Т.М. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 1145929563101, номер запису про право власності 18542485. 1/3 частка цього будинку належить сестрі відповідача [PERSON] - відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 23.01.1996 року Сьомою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-277, право власності зареєстроване 04.03.1996 року Державним комунальним підприємством Харківського міського бюро технічної інвентаризації. 2/3 частки житлового будинку, які належали відповідачу [PERSON] з відповідною часткою надвірних будівель, складалися з житлового будинку з мансардою та прибудовами літ. Е-1 загальною площею 38,5 кв. м., житловою площею 21,7 кв. м. та надвірних будівель: сарай літ. Б, навіс літ. Г, огорожі № 1-3, вимощення 1. Відповідач [PERSON] у спірному будинку ніколи не проживала. З 1991 р. зареєстрована за іншою адресою. 20.07.2017 року відповідачі уклали договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Хаславською К.В., р. № 3179, на підставі якого [PERSON] подарував [PERSON] належні йому на праві приватної спільної часткової власності 2/3 частки житлового будинку [ADDRESS] . Позивач вважає договір дарування фіктивним, укладеним з метою порушення її законних і прав неповнолітньої дочки [PERSON] , що є підставою для визнання його недійсним. Позивач зазначила, що після розірвання шлюбу неповнолітня донька залишилась проживати разом з нею. У травні 2017 року [PERSON] і [PERSON] як співвласники будинку звернулись до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до неї і її сина [PERSON] про визнання такими, що витратили право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] . У червні 2017 року [PERSON] звернулась з зустрічним позовом про відновлення порушеного права користування житловим приміщенням, вселення, визнання за неповнолітньою дочкою [PERSON] право користування житловою площею. Позивач вважає, що фактично договір дарування частки будинку відповідачі [PERSON] і [PERSON] уклали з метою унеможливити звернення стягнення на майно відповідача [PERSON] у зв`язку з його заборгованістю по аліментам, також з метою унеможливити поновити її і неповнолітньої дочки [PERSON] право на проживання у спірному будинку. У цьому зацікавлена і відповідач [PERSON] як його співвласниця. Фактично відповідач [PERSON] після оформлення договору дарування продовжує мешкати у цьому ж будинку, володіти та користуватися цим майном. Договір дарування, укладений [PERSON] і [PERSON] , є фіктивним оскільки вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися правочином, тому його необхідно визнати недійсним. Відповідачі умисно уклали такий договір і заздалегідь знали, що він не буде виконаний, та мали інші цілі, ніж передбачені цим правочином. Тобто, вони мали свідомий намір невиконання зобов`язань договору приховування своїх справжніх намірів. У зв`язку із зазначеним позивач звернулась до суду з вимогами визнати недійсним договір дарування 2/3 спірного будинку, скасувати рішення про державну реєстрацію права приватної спільної часткової власності за [PERSON] на 2/3 частини житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, повернути сторони вищевказаного договору дарування у первісне положення, зареєструвати право власності на 2/3 частини спірного будинку за [PERSON] . Позивач просила стягнути з відповідачів понесені нею судові витрати за надану правничу допомогу у розмірі 1000 грн. 00 коп. Відповідачем [PERSON] надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечувала проти задоволення позовних вимог, вважала їх необґрунтованими. Відповідач [PERSON] зазначила, що вона з відповідачем [PERSON] , мали в спільній власності будинок [ADDRESS] . в будинку проживав [PERSON] зі своєю сім`єю. Після того як сімейні відносини Остроухових припинились, в квітні 2016 року його колишня дружина-позивач по справі з донькою переїхали до іншого будинку, а [PERSON] подарував належну йому частину будинку [PERSON] для проживання її сім`ї. Відповідач зазначила, що вона є добросовісним набувачем частини житлового будинку. Обставини на які посилається позивач як на підставу своїх вимог не підтверджені належними та достовірними доказами. Відповідачем по справі [PERSON] надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечував проти задоволення позовних вимог, вважав їх необґрунтованими. Зазначив, що твердження позивача про те, що нібито він відмовився зареєструвати неповнолітню доньку [PERSON] у будинку, не відповідає дійсності, тим більше, що для її реєстрації місця проживання не вимагався його дозвіл. Відповідач надала відповідь на відзив з викладеними запереченнями. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги. Просили їх задовольнити. Відповідачі та їх представник заперечували проти позовних вимог, вважали їх необґрунтованими, посилались на викладене у відзиві на позов. Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, Кравцова Т.В., була присутня у судовому засіданні призначене на 08.01.2019 року, в подальшому від третьої особи надійшла заява про слухання справи за їх відсутності, рішення просили ухвалити на розсуд суду. Інші учасники в судове засідання не з`явились, про час і місце судового розгляду повідомлялись належним чином, причини неявки не повідомили. Ухвалою суду від 15.11.2018 року вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони вчиняти дії по відчуженню 2/3 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , які належать на праві власності [PERSON] . Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, вислухавши пояснення сторін та їх представників, суд прийшов до наступного. З договору дарування укладеного 20.07.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Хаславською К.В., за реєстровим № 3179 вбачається, що [PERSON] (дарувальник) передав безоплатно у власність, а [PERSON] (обдарована) прийняла дарунок - 2/3 частки житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] п. 4 договору дарування укладеного 20.07.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Хаславською К.В., за реєстровим № 3179 зазначено, що дарувальник гарантує, що у відповідності до чинного законодавства малолітні/неповнолітні діти, недієздатні особи чи обмежено дієздатні особи не мають права користування цим нерухомим майном. (а.с. 7) Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, інформаційна довідка № 142743551 від 25.10.2018 року [PERSON] є власником 2/3 частки житлового будинку [ADDRESS] . Підстава набуття права власності є договір дарування за реєстровим № 3179, виданий 20.07.2017 року. (а.с. 9) З копії свідоцтва про укладення шлюбу виданого Морозівської сільською радою Балаклійського районну Харківської області вбачається що між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб 22.03.1997 року. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на « [PERSON] ». (а.с. 14) У свідоцтві про народження серії [NUMBER] [PERSON] , [INFO] зазначено, що батьком є [PERSON] , матір`ю є [PERSON] . Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13.06.2016 року по справі № 641/1687/16-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. Прізвище [PERSON] змінено на дошлюбне «[PERSON]». З довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб зазначено що [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 26.06.2018 року, тобто після укладення договору дарування від 20.07.2017 року який оспорюється. Допитана в якості свідка [PERSON] , заначила, що відносини з позивачем в неї дружні, з відповідачем неприязні. Свідок повідомила, що відповідач [PERSON] подарував будинок своїй сестрі приблизно рік тому та продовжує в ньому жити. Допитана в якості свідка [PERSON] , заначила, що відносини з позивачем в неї товариські, з відповідачем нормальні. Свідок повідомила, що відповідач [PERSON] подарував сестрі будинок, але продовжує в ньому жити з новою дружиною та їх спільною дитиною. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.12.2018 року у справі № 641/2647/17 позовні вимоги [PERSON] задоволено. Усунуто [PERSON] перешкоди у користуванні власністю , визнано [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] Зустрічні позовні вимоги [PERSON] , яка також діє в інтересах своєї неповнолітньої доньки [PERSON] , до [PERSON] , [PERSON] , треті особи - Відділ реєстрації місця проживання у Слобідському районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про поновлення порушеного права, вселення, визнання права на користування житлом - залишено без задоволення. Постановою Харківського апеляційного суду від 03.06.2019 року Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2018 року в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмови у задоволенні зустрічного позову, стягненні судового збору з [PERSON] ,- скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення, відповідно до якого у задоволенні позову [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] - відмовлено. Позовні вимоги [PERSON] - задоволено частково. Поновлено порушене право [PERSON] та [PERSON] та вселено [PERSON] разом з неповнолітньою донькою [PERSON] до житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 177 СК України, батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Якщо малолітня дитина може самостійно визначити свої потреби та інтереси, батьки здійснюють управління її майном, враховуючи такі потреби та інтереси. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною правочинів, передбачених частиною другою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування. Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло. Відповідно до п.1.9 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року, у разі виявлення з поданих відчужувачем документів, що право власності або право користування відчужуваним житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною мають малолітні або неповнолітні діти або недієздатні чи обмежено дієздатні особи, нотаріус повинен витребувати у відчужувача дозвіл органу опіки та піклування на вчинення такого правочину у формі витягу з рішення відповідної районної, районної у містах Києві та Севастополі державної адміністрації, відповідного виконавчого органу міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Згідно з ч.4 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, права власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Згідно ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх заміняють, не мають права без дозволу органу опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Відповідно до ч.1 ст.242 ЦК України батьки є законними представника своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Відповідно до положень ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Таким чином, можна зробити висновок, що забезпечення реєстрації місця проживання дитини покладається на батьків, та є їх прямим обов`язком. Відсутність зареєстрованого місця проживання дитини - є порушенням її майнових прав. Разом з тим батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації зокрема договору дарування нерухомого майна. Відчуження батьками нерухомого майна без збереження права дитини на житло є порушенням прав та свобод дитини. Згідно принципу 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року, дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. У ч. 3 ст. 27 Конвенції про права дитини, яка схвалена резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року зазначено, що держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Право дитини на житло - є фундаментальним, основним правом, відсутність зареєстрованого місця проживання у дитини свідчить про порушення її житлових прав. У відповідності до ч.ч.4,3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Судом встановлено, що у малолітньої ( на час вчинення правочину) [PERSON] , іншого місця проживання не було і не існує на даний час. Згідно з ч.1 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти та члени сім`ї наймача або власники житлового приміщення мають право користуватись займаним приміщенням нарівні з власником або най наймачем. Відповідно до положень Житлового кодексу УРСР до членів сім`ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла ( якщо стосовно цього житла в подружжя не виникло право спільної власності), їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство ( ч.2 ст. 156 Житлового кодексу УРСР). У статті 405 ЦК України зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до п 1.7 Правил опіки та піклування затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді Міністерства освіти України, Міністерства Охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України № 34/166/131/88 від 26.05.1999 року, органи опіки та піклування відповідно до покладених на них завдань та розподілу повноважень між структурними підрозділами відповідних управлінь і відділів місцевої державної адміністрації: вживають заходи щодо захисту особистих та майнових прав неповнолітніх дітей і осіб, які перебувають під опікою (піклуванням); беруть участь у розгляді судами спорів, пов`язаних із захистом прав неповнолітніх дітей та осіб, які перебувають під опікою та піклуванням. Таким чином, батьки управляють майном, майновими правами, які належать дитині, з обов`язковим врахуванням потреб та інтересів дитини, зокрема, з додержанням відповідних правил про опіку і піклування (з дозволу органу опіки і піклування), а тому, законодавцем покладено обов`язки на батьків отримання дозволу органів опіки і піклування на укладення щодо майна, майнових прав які належать дитині, договорів, що підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, тим самим посилюючи захист майнових прав дітей. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У відповідності до роз`яснень, які містяться в п.п. 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ч.1 ст. 215 Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. З огляду на викладене вбачається, що спірний правочин був укладений всупереч нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, є таким, що суперечить правам малолітньої доньки. (ч.ч. 1,6 ст. 203 ЦК України). Частина 1,2 статті 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. До твердження позивача [PERSON] про те, що він не відмовлявся зареєструвати неповнолітню доньку [PERSON] у спірному будинку, оскільки для реєстрації місця проживання доньки не вимагався його дозвіл суд ставиться критично, оскільки відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» це було його обов`язком. З аналізу норм ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», вбачається необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, ці норми спрямовані на захист майнових прав дітей, права на житло, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, є не тільки факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини. [PERSON] і його представник не заперечували проти того, що малолітня дитина проживала у спірному будинку. Відсутність зареєстрованого місця проживання неповнолітньої доньки сторін яка проживала у спірному будинку зробило можливим відчуження цього будинку без дозволу органу опіки і піклування. Невиконання батьками своїх обов`язків щодо реєстрації місця проживання дитини і приховання [PERSON] від нотаріуса тієї обставини, що [PERSON] має право на це житло потягло за собою порушення житлових прав дитини. Та обставина, що в результаті вчинення договору дарування, малолітня донька втратила можливість користуватись житловими приміщеннями (іншого приміщення для проживання ані малолітня [PERSON] , ані її матір - позивач [PERSON] не мають -таких доказів відповідачем не надано), свідчить про порушення конституційних прав малолітньої [PERSON] , передбачених ст. 47 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Проаналізувавши докази у справі у їх сукупності, враховуючи що малолітня дитина [PERSON] всупереч імперативним нормам законодавства не була зареєстрована у спірному будинку, з огляду на зміст п.4 договору дарування від 20.07.2017 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Хаславською К.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 3179, суд робить висновок, що такий правочин укладений всупереч нормам Декларації прав дитини, ЦК України, СК України, Закону України «Про охорону дитинства» Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», та є таким, що суперечить майновим правам малолітньої доньки [PERSON] . За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у поновному обсязі.

Outcome: approved