Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , відповідно до якого просить: -визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] , що є підставою для зняття їх з реєстрації за вказаною адресою; -усунути йому перешкоди у користуванні домоволодінням за адресою: [ADDRESS] і виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Свої вимоги обґрунтував тим, що його батькові [PERSON] на праві власності належало домоволодіння [ADDRESS] . У 2005 році його брат [PERSON] познайомився з жінкою [PERSON] , яка разом із донькою переїхали проживати до будинку батька по [ADDRESS] . В подальшому якимось чином [PERSON] вмовила його батька зареєструвати її з дитиною до його будинку. Згодом вона зареєструвала у домоволодінні ще одну свою неповнолітню доньку [PERSON] , яка після реєстрації у будинку відразу переїхала до нього жити. [INFO] його батько помер. Після його смерті спадщину у вигляді вказаного домоволодіння прийняв він та його брат [PERSON] . Після прийняття спадщини в нього не було необхідності проживати у спадковому будинку і там проживав його брат із співмешканкою [PERSON] та її дітьми. [INFO] його брат [PERSON] помер. Єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після його смерті - був він. Після оформлення спадкових прав та у зв`язку з погіршенням відносин із матір`ю, він зі своєю сім`єю вирішив переїхати мешкати до належного йому спадкового домоволодіння. Приблизно в червні-липні 2018 року він зустрівся із відповідачами та повідомив, що бажає переїхати до єдиного власного житла. Однак відповідачі вчинили сварку і повідомили, що вони не збираються нікуди переїжджати і що в будинку і так замало місця. Також, вони повідомили, що їх ніхто не виселить із будинку, оскільки вони там зареєстрували своїх неповнолітніх дітей. В подальшому він направив відповідачам лист із проханням виселитися з його домоволодіння та знятися з реєстраційного обліку. Однак на його звернення жоден із відповідачів до тепер не відреагував. Відповідачі продовжують проживати в його домоволодінні, добровільно звільняти його відмовляються. Відповідачі перешкоджають йому в здійсненні його прав власника, при цьому не маючи жодних законних підстав на проживання в належному йому будинку. Отже, з урахуванням викладеного відповідачі є такими, що втратили право користування житловим приміщенням та підлягають виселенню та зняттю з реєстрації. Ухвалою суду від 23 листопада 2018 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 09 січня 2019 року відкрито провадження, призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження та залучено в якості третьої особи Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради. Ухвалою суду від 02 квітня 2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Ухвалою суду від 29 травня 2019 року доручено службі у справах дітей при органі опіки та піклування виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпрі ради надати висновок про доцільність визнання такими, що втратили право користування та виселення із спірного житлового приміщення малолітніх дітей із актом обстеження житлово-побутових умов проживання дітей в будинку [ADDRESS] . Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні та позивач зокрема зазначив, що він будучи власником домоволодіння не може до нього потрапити. Відповідачі не є членами його сім`ї, а тому не мають підстав для проживання у належному йому будинку. Відповідачі проживають у спірному будинку, користуються комунальними послугами, а всі борги приходять на його рахунок. Крім того, за площею будинок, близько 50 квадратних метрів, а тому ніяк у ньому не може проживати така кількість людей. До того ж, у будинку відсутні умови для проживання дітей. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Романюк М.М. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, мотивуючи тим, що законом чітко встановлено підстави для визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, однак позивач заявляючи таку вимогу не надав правового обґрунтування для її задоволення. Особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за двох умов: не проживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Разом із тим, позивач не довів факт наявності вказаних обставин. Щодо виселення малолітніх дітей, то у разі задоволення цієї вимоги, таке вирішення даної справи навряд чи можна буде назвати справедливим, оскільки троє малолітніх дітей позбавляться житла. Крім того, позивачу не чиняться перешкоди у реалізації його права власності щодо спірного домоволодіння. Він може користуватися і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Позивач весь час проживає у будинку, що належить його матері. В нього зовсім не має потреби в іншому житлі. Представник третьої особи органу опіки та піклування Самарської районної у м. Дніпрі ради в судовому засіданні вважала, що відсутні підстави для задоволення вимог позивача, оскільки місцем проживання малолітніх дітей є місце проживання їх батьків. В подальшому в судове засідання не з`явилась, надала заяву про закінчення розгляду справи за її відсутності, а також на виконання ухвали суду надала акт обстеження умов проживання від 04.06.2019 року (а.с.123). Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради явку свого представника в судове засідання не забезпечив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав письмові пояснення в яких зазначив, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач її племінник. Після смерті брата позивача, в січні 2018 року вона разом із позивачем була в спірному будинку. Спірний будинок перебуває у критичному стані, майже валиться. Пол у будинку провалений, стеля обвалюється. В житлові кімнати їх з позивачем не впустили. Відповідачі казали, що хата буде все рівно їхня. Іншого власного житла позивач не має, а живе разом із дружиною у будинку матері. Заслухав доводи учасників справи, покази свідка, врахувавши нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів, суд прийшов до такого. Судом встановлено, що позивачу на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 04 серпня 2018 року, належить домоволодіння [ADDRESS] (а.с.11,12). Вказане домоволодіння по Ѕ частині, позивач успадкував після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] та після смерті брата [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 04 серпня 2018 року, виданих Восьмою дніпровською державною нотаріальною конторою (а.с.11,13). Відповідно до статей\~1216,\~1217 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилом\~статті 1218 ЦК України\~до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частин першої та другої\~статті 1223 ЦК України\~право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята\~статті 1268 ЦК України). Відповідно до частини першої\~статті 1296 ЦК України\~спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Частиною першою\~статті 1297 ЦК України\~передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Як встановлено судом, [PERSON] є спадкоємцем за законом, прийняв спадщину після смерті батька та брата, отримав свідоцтва про право на спадщину у передбаченому законодавством порядку, зареєстрував за собою право власності на спадкове майно, він є новим власником нерухомого майна, у якому також проживають і відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та малолітні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] Також судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що [PERSON] з 21 липня 2005 року, [PERSON] з 21 липня 2005 року, [PERSON] з 10 квітня 2015 року, [PERSON] з 23 березня 2007 року, [PERSON] з 18 травня 2018 року, [PERSON] з 18 травня 2018 року зареєстровані та проживають у будинку [ADDRESS] (а.с.15). Відповідно до акту обстеження умов проживання (а.с.123), спірний будинок загальною площею становить 54 кв.м., складається з трьох спалень, коридору, вітальні, кухні. Наявні та працюють комунікації: газо-, водо-, електропостачання. Ванної кімнати немає, туалет на вулиці. Із пояснень сторін судом встановлено, що [PERSON] , її донька [PERSON] , зареєстровані та проживають за адресою спірного домоволодіння за згодою колишнього власника, батька позивача [PERSON] . Після смерті батька позивача, відповідачі [PERSON] та [PERSON] В продовжують проживати та бути зареєстрованими за адресою спірного домоволодіння, оскільки були членами сім`ї нового співвласника [PERSON] (брата позивача), який набув права на спадщину у вигляді Ѕ частини вказаного домоволодіння. Відповідач [PERSON] , яка є донькою [PERSON] та малолітній онук [PERSON] , [INFO] зареєстровані та проживають за адресою спірного домоволодіння за згодою колишнього співвласника, брата позивача [PERSON] . Вказані обставини визнані учасниками справи, тому не підлягають доказуванню відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України. Малолітні [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] зареєстровані в спірному домоволодінні за місцем реєстрації їх матері [PERSON] , вже після набуття позивачем права на спадщину у вигляді спірного домоволодіння. Як передбачає ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Згідно зі\~статтею 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається і право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, підстав відступити від якого Верховний Суд не встановив. Смерть власника визначено як одну з підстав припинення права власності (пункт 11 частини першої\~статті 346 ЦК України). Зазначене дає підстави для висновку про похідний характер прав відповідачів на користування спірним житловим будинком від прав колишнього співвласника, [PERSON] , та про припинення цих прав у зв`язку із смертю співвласника нерухомого майна. Отже, встановивши, що підставою проживання та реєстрації малолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у спірному будинку стало проживання їх матерів [PERSON] , [PERSON] у ньому, а також виходячи з того, що самі відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані та проживають у спірному житловому будинку за згодою його колишнього співвласника [PERSON] право власності якого припинилося у зв`язку із його смертю, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та малолітні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] втратили право користування будинком, оскільки право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та зберігатися лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є, а тому позивач вправі вимагати усунення перешкод у користуванні майном, яке йому належить, шляхом виселення відповідачів та зняття їх з реєстраційного обліку за адресою спірного нерухомого майна. Частиною першою\~статті 383 ЦК України\~та\~статтею 150 ЖК Української РСР\~закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою\~статті 156 ЖК Української РСР\~передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також\~стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої\~статті 156 ЖК Української РСР\~до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16). За змістом ч.1\~ст.16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до абзацу другого частини першої\~статті 7 Закону України № 1382-IV від 11.12.2003 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом чи у зв`язку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку). Враховуючи, що попередній власник нерухомого майна помер, а відповідачі не є членами сім`ї спадкоємця - позивача [PERSON] , з ними не укладалось договорів найму житла, тому відсутні правові підстави для їх проживання у майні, що належить на праві власності позивачу, отже останній має право на усунення перешкод у користуванні своїм майном шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку відповідачів. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд враховує також практику Європейського суду з прав людини, який у своїй діяльності керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених\~законом\~і загальними принципами міжнародного права. У свою чергу позивач, який набув у власність домоволодіння шляхом його успадкування в цілому та не надавав жодному з відповідачів згоди на проживання в ньому, не може реалізувати свою правомочність власника, оскільки будинок фактично обтяжений правом на проживання та реєстрацією в ньому членів сім`ї колишнього власника. Отже, порушується справедливий баланс інтересів сторін у справі, оскільки новий власник несе «індивідуальний і надмірний тягар» (individual and excessive burden), який полягає у тому, що він не може в повній мірі використовувати свою власність через ускладнену процедуру виселення зі спірного майна відповідачів, що позбавляє позивача реалізувати свої права, гарантовані статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року. Таким чином, враховуючи вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, суд приходить до висновку про недопустимість таких обмежень у праві власності позивача, це не відповідає принципу дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки інших ефективні способів захисту прав власника майна, позивач реально не має. При цьому, суд відхиляє аргументи представника відповідача [PERSON] про недоведеність позивачем факту наявності в нього перешкод у користуванні спірним будинком, оскільки наявність чи відсутність таких обставин сама по собі не впливає на встановлену судом відсутність у відповідачів прав на проживання у спірному будинку. Крім того, ці доводи представника відповідача [PERSON] спростовуються показами свідка [PERSON] , листом зверненням позивача до відповідачів з проханням добровільно виселитися від 21.10.2018 року (а.с.14), Щодо аргументів представника відповідача, що рішення суду про виселення трьох малолітніх дітей призведе до позбавлення їх житла, то вони не впливають на результат вирішення справи, зважаючи на доведеність факту переходу права власності на вказане домоволодіння до позивача та наявність його прав на вказане житлове приміщення та розпорядження таким на власний розсуд, який згоди на це членів попереднього власника не потребує. До того ж, малолітні [PERSON] , [PERSON] , окрім матері [PERSON] , мають батька [PERSON] місцем проживання якого не є спірний будинок, а відповідно до закону вони мають право проживати за місцем проживання батька. Таким чином, підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача про виселення [PERSON] , [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] , [PERSON] та її малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , з житлового будинку [ADDRESS] , що є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою їх місця проживання. Що стосується вимоги про виселення відповідача [PERSON] , то вона задоволенню не підлягає, оскільки реєстрація у спірному домоволодінні в нього відсутня (а.с.15) та позивачем не доведено належними та допустимими доказами у розумінні ст. ст. 77-79 ЦПК України обставини його вселення до спірного домоволодіння та проживання у ньому. Також не можуть бути задоволені вимоги позивача про визнання відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та малолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, оскільки в матеріалах справи відсутні докази їх не проживання у спірному будинку. До того ж суд вважає, що саме по собі задоволення судом позовних вимог [PERSON] в частині виселення відповідачів та зняття з реєстраційного обліку є достатнім способом відновлення його порушених прав. Отже, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Що стосується питання розподілу судових витрат, то відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704,80 грн., з кожного по 234,93 грн.

Outcome: partial