Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Державного підприємства «Красноармійськвугілля» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди в обґрунтування якого вказав, що працював на підприємстві відповідача та 29.08.2016 р. був звільнений за власним бажанням. За час роботи на підприємстві заробітна плата виплачувалась позивачу нерегулярно. Остаточний розрахунок при звільненні, по заробітній платі з позивачем не був здійснений. На письмову вимогу про повний розрахунок, відповідь від відповідача не надходила. Вважає, що невиплата у день звільнення належних йому при звільненні сум заподіяла йому моральну шкоду, оскільки він весь час переживав з приводу існування своєї сімї. Вважає, що у відповідності до ст.ст.116, 117 КЗпП України, підприємство повинно сплатити на його користь заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за весь час затримки розрахунку, моральну шкоду в сумі 20000 грн. та просив стягнути з відповідача дану суму. Позивач та представник відповідача до судового засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені у порядку передбаченому цивільно-процесуальним законодавством, позивач надав суду заяву, згідно з якою наполягав на задоволенні позовних вимог, просив справу розглянути без його участі. Від відповідача надійшла заява з проханням розглянути справу без участі представника відповідача, у задоволенні позовних вимог просив відмовити, надавши суду письмові заперечення. Судом встановлено, що позивач знаходився у трудових відносинах з відповідачем та був звільнений за ст.38 КЗпП України за власним бажанням 29.08.2016 року. Середньоденна заробітна плата [PERSON] згідно з довідкою становить 274,32 грн.(а.с. 24). Заборгованість по заробітній платі, позивачу повністю погашена 27.10.2016 р. (а.с. 23). Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.115 ч.1 КЗпП України, ст.24 ч.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів. Згідно ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільнені робітника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Позивачем заявлена вимога про стягнення належних йому при звільненні сум, тобто заборгованості по заробітній платі. Але, як встановлено судом з довідки відповідача, суми належні позивачу при звільненні, виплачені відповідачем у повному обсязі 27 жовтня 2016 року, а тому суд вважає, що позивачу необхідно відмовити у задоволенні цієї частини позовних вимог. Як встановлено судом, позивач звільнився з роботи 29.08.2016 р., а повний розрахунок з позивачем здійснений 27.10.2016 р., тобто затримка виплати належних позивачу при розрахунку сум склала 42 робочих дні. Оскільки відповідачем порушені вимоги закону, у відповідності до ст.117 КЗпП України, з відповідача належить стягнути на користь позивача його середній заробіток за весь час затримки належних йому при звільненні сум, тобто 11521,44 грн. з розрахунку 274,32 грн. х 42 робочих дні. Крім того, позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди, спричиненої невиплатою заробітної плати. Згідно ч.1 ст.2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Позивач вказував, що несвоєчасною виплатою розрахунку йому спричинена моральна шкода, що полягає у тому, що сам факт не проведення повного розрахунку в день його звільнення свідчить про заподіяння йому моральної шкоди, але належних доказів в обґрунтування спричинення моральної шкоди, позивачем суду не надано. Крім того, з індивідуальних відомостей про застраховану особу вбачається, що одразу після звільнення позивач був працевлаштований на інше підприємство, з якого до Пенсійного фонду України відраховувались страхові внески з заробітної плати (а.с. 6-7). Таким чином, суд не може погодитися з доводами позивача про спричинення йому моральної шкоди та вважає, що вимоги про стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню Відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 551,20 грн. На підставі ст.43 Конституції України, ст.ст.47, 115, 116, 117 КЗпП України,

Outcome: partial