Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 25.10.2018 відкрито провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав. Позивач мотивує свої позовні вимоги, тим що з [PERSON] позивач проживав в цивільному шлюбі з серпня 2013 року. Від цивільного шлюбу сторони мають спільну дитину [PERSON], [INFO]. Відповідачка почала вживати алкогольні напої та залишала без нагляду на тривалий час доньку. Декілька разів поверталася додому взагалі на наступний день, в обід у зв'язку з чим позивач був вимушений залишатися вдома з донькою, не виходити на роботу. За час спільного проживання, раціон харчування дитини, тобто те, чим годувала відповідачка, був скудним та не відповідав нормам та потребам дитини. З цього приводу між сторонами почалися суперечки, а 16.05.2015 відповідачка забрала дитину та пішла з дому. Через 4 місяці позивач розшукав відповідачку, та враховуючи інтереси доньки, запропонував їм жити з дитиною у своїй квартирі, на що остання погодилася, на умовах повної оплати комунальних та інших послуг по утриманню квартири. За час проживання в квартирі, відповідачка вела аморальний спосіб життя, на що постійно жалілись сусіди. Доньку позивач влаштував, спочатку, до ДНЗ № 612, а, згодом 20.02.2017 ДНЗ №746, який був територіально ближчий до місця проживання доньки. Оплату за дитячий садок здійснював позивач. Дитина поступила до ДНЗ з недобором ваги. Під час відвідування дитиною ДНЗ, за словами вихователів та керівника ДЗН 746, позивачу було повідомлено, що [PERSON], неодноразово з'являлася у нетверезому стані, коли забирала дитину, на будь-які зауваження реагувала хамством і суперечками вихователями. З 07.10.2017 дитина не відвідує ДНЗ, оскільки відповідачка не водить дитину до навчального закладу, що перешкоджає усесторонньому розвитку дитини. 28.12.2017 позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про визначення місця проживання дитини разом із батьком. Так, 08.10.2017 відповідачка [PERSON], після чергового отримання аліментів на дитину, в стані алкогольного сп'яніння, нанесла дитині фізичні ушкодження, а саме забій голови. В такому стані, з незрозумілих обставин відповідачка вивела дитину на вулицю без верхнього одягу, взуття та шапки. Про цей випадок позивач дізнався від свого дядьки [PERSON], який доглядав дитину, коли відповідачка була відсутня. В цей день, приїхавши з лікарні з донькою, [PERSON] дізнався, що [PERSON] викликала 102, нібито посилаючись на те, що позивач викрав доньку. Тобто, відповідачка була в такому стані алкогольного сп'яніння що, навіть, не розуміла, де і з якого приводу, знаходиться дитина. Приїхавши, наряд поліції не зміг отримати від відповідачки жодних пояснень. Після цього дитина, отримавши необхідну медичну допомогу, проживала у батька. За час свого перебування у позивача, дитина почала, потрохи набирати вагу, всесторонньо розвиватися та спілкуватися з дітьми. Але, 01.12.2017 під час прогулянки позивача з донькою та з сім'єю, [PERSON] разом зі своїм співмешканцем та подругою, під'їхавши на машині, приснувши в очі газовим балоном позивачу, нанесли тілесні ушкодження дружині позивача, та увезли дитину у незрозумілому напрямку. З цього приводу позивачем було подано заяву до Деснянського управління полії у м. Києві та заяву до Служби у справах дітей Деснянської районної у м. Киві державної адміністрації. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30.07.2018 за позовом [PERSON] який діяв в інтересах своєї малолітньої доньки про визначення місця проживання дитини, позовні вимоги [PERSON] були задоволені в повному обсязі, визначено місце проживання дитини разом із батьком. Позивач [PERSON] отримав виконавчий лист звернувся із заявою до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м.Києва із заявою про виконання рішення суду. 10.10.2018 державним виконавцем Деснянського PB ДВС м.Києва Ференець С.С. було видане повідомлення про повернення виконавчого документу стягувану без прийняття виконання, оскільки виконання рішення не передбачає застосування заходів примусово виконання рішення. Позивач позбавлений будь-якої можливості самостійно відібрати дитину, оскільки відповідачка переховує, протягом тривалого часу, його малолітню дитину, компетентні органи державної влади не мають можливості провести перевірку і встановити умови проживання та виховання дитини. Позивач впевнений, що залишення дитини у відповідачки є небезпечним для її життя здоров'я і морального виховання. На час звернення до суду з зазначеною позовною заявою, Позивачу не відомо в якому стані перебуває його дитина, тому з метою захисту прав і законних інтересів дитини, тому позивач звернувся до суду. У зв'язку з викладеним вище, позивач просить суд негайно відібрати [PERSON] від матері [PERSON] та передати батьку [PERSON]. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судових засіданнях підтримали позовні вимоги. 15.02.2019 до суду надійшла заява представника позивача про розгляд справи за відсутності позивача та представника позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять задовольнити. Відповідач в судові засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи своєчасно сповіщена у встановленому законом порядку, а саме судовою повісткою, направленою рекомендованим листом за адресою місця проживання та повідомлялась через офіційний веб-портал «Судова влада України». Представник третьої особи Служба у справах дітей Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився. До суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності третьої особи. Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. У зв'язку з чим, суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідача, виходячи з вимог ст.128 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] проживали в цивільному шлюбі з серпня 2013 року. Від цивільного шлюбу сторони мають спільну дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER], видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1688. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30.07.2018 за позовом [PERSON], який діяв в інтересах своєї малолітньої доньки про визначення місця проживання дитини, позовні вимоги [PERSON] були задоволені в повному обсязі, визначено місце проживання дитини разом із батьком [PERSON] В рішенні Деснянського районного суду м. Києва від 30.07.2018 у справі №754/17181/17 за позовом [PERSON], який діяв в інтересах свої малолітньої доньки, [PERSON], до [PERSON] третя особа; Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києва державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, яке набрало законної сили, достовірно встановлені наступні факти, які суд бере до уваги. У травні 2015 року відповідачка забрала дитину та пішла від позивача, з того часу сторони проживають окремо. Через 4 місяці позивач розшукав відповідачку разом з дитиною і запропонував проживати у своїй квартирі на що остання погодилася. За час проживання у вказаній квартирі відповідачка вела аморальний спосіб життя, на що постійно скаржилися сусіди. Через деякий час позивач [PERSON] влаштував дитину до ДНЗ № 612, а потім у ДНЗ № 746, здійснював оплату за дитячий садок. Дитина поступила до дитячого садочку із недобором ваги, оскільки відповідачка скудно годувала дитину, не здійснювала належний догляд за нею, що підтверджується медичними документами на дитину. У дитячому садку неодноразово повідомляли, що відповідачка з'являлася до дитячого закладу у нетверезому стані, на зауваження реагувала хамством, через що між нею та вихователями постійно виникали суперечки. З 07.10.2017 дитина дошкільний заклад не відвідує, що підтверджується відповідною довідкою ДНЗ № 746. 08.10.2017 відповідачка, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, нанесла дитині тілесні ушкодження, вивела дитину на вулицю без верхнього одягу, про що дізнався позивач у зв'язку з чим дитину було госпіталізовано до лікарні, що підтверджується відповідними медичними документами та довідками управління поліції. Після виписки з лікарні дитина проживала разом з батьком, але 01.12.2017 відповідачка разом із своїм співмешканцем та подругою, під'їхавши на автомобілі, приснули газовим балончиком в обличчя позивачу, на вулиці викрали дитину та увезли у невідомому напрямку. З приводу викрадення дитини позивач звернувся із відповідною заявою до Деснянського УП ГУНП в м. Києві, але до цього часу місце проживання відповідачки та дитини не встановлено, що викликає у позивача занепокоєння. Відповідно до вимог ч.7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно зі ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з вимогами ст. 150 СК України, встановлено обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, до яких, серед інших, належить і обов'язок піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.. За змістом ч. 2 ст. 170 СК України у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров'я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. У цьому разі орган опіки та піклування зобов'язаний негайно повідомити прокурора та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року звернув особливу увагу на те, що застосовуючи такий захід, як відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав, необхідно виходити з інтересів дитини й враховувати право на повагу до його сімейного життя, проголошене ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Розірвання сімейних зв'язків, а відтак позбавлення дитини її коріння виправдане лише за наявності виняткових обставин - необхідність захисту дитини від небезпеки у випадку реального існування такої. Частиною 2 ст. 155 СК визначено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до положень принципу № 6, принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання, ця відповідальність покладена переш за все на батьків. Стаття 39 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначає, що держави - учасниці вживають всіх необхідних заходів для сприяння фізичному та психологічному відновленню та соціальній інтеграції дитини, яка є жертвою будь-яких видів нехтування, експлуатації чи зловживань, катувань чи будь-яких жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження, покарання чи збройних конфліктів. Таке відновлення і реінтеграція мають здійснюватися в умовах, що забезпечують здоров'я, самоповагу і гідність дитини. Також, відповідачем у встановлений законом строк до суду не подано відзиву на позовну заяву та інших доказів, які спростували пояснення та докази викладені в позовній заяві. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази та оцінюючи їх у сукупності, суд вважає, що відповідач нехтує своїми батьківськими обов'язками, щодо виховання малолітньої дитини, у судовому порядку надано достатньо доказів на підтвердження негативного впливу матері на розвиток та здоров'я малолітньої дитини, яка зазнала тривалого психотравмівного впливу з боку матері, а відтак суд дійшов висновку, що позовна заява обґрунтована та підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 704,80 грн. Відповідно до статті 430 ЦПК України рішення про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved