Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщеннямза адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником Ѕ частки вказаної вище квартири. Власником іншої Ѕ частки зазначеної квартири є [PERSON] . Починаючи з 18 червня 2003 року позивач зареєстрована та проживає у даній квартирі за адресою: [ADDRESS] . Разом із позивачем у цій квартирі зареєстровані та проживають її неповнолітні діти: [PERSON] та [PERSON] . Також з 11 вересня 2002 року у спірній квартирі зареєстрований відповідач, який на час реєстрації був співвласником даного нерухомого майна, однак 14 вересня 2018 року відчужив належну йому частку квартири [PERSON] . З травня 2018 року відповідач у спірній квартирі не проживає, виїхав за межі України та місце його перебування позивачу невідоме. Відповідач витрат по оплаті житлово-комунальних послуг не здійснює, не бере участі в утриманні житла, не з`являється за зареєстрованим місцем проживання, а тому є усі підстави вважати, що відповідач втратив право користування вказаним житловим приміщенням. З цих підстав позивач просить позов задовольнити. Ухвалою судді від 13 липня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явився, відзиву на позов не надав, тому,згідно з ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову, [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, вважає, що позов може бути задоволений. Також подав до суду у письмовому вигляді пояснення третьої особи, в яких підтвердив усі обставини, викладені позивачем у позовній заяві. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: 21 серпня 2002 року [PERSON] та [PERSON] набули у власність в рівних частках по Ѕ частині кожний квартиру [ADDRESS] . Вказане підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 21 серпня 2002 року, посвідченим державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Кашанською М.І. та зареєстрованим в реєстрі за № 4272. В подальшому, 11 вересня 2002 року та 18 червня 2003 року відповідно, [PERSON] та [PERSON] як власники нерухомого майна були зареєстровані у вказаній вище квартирі. Також з 18 червня 2003 року у даному житловому приміщенні зареєстрована дочка сторін [PERSON] , а з 08 лютого 2005 року - і син сторін [PERSON] . Такі обставини підтверджуються записами у будинковій книзі для прописки громадян за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, 14 вересня 2018 року [PERSON] подарував своєму сину [PERSON] належну йому Ѕ частку у праві спільної часткової власності на цілу квартиру [ADDRESS] . Вказане підтверджується Договором дарування від 14 вересня 2018 року, посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Федірко Г.М. та зареєстрованим в реєстрі за № 2039, а також Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 137781864 від 14 вересня 2018 року. Відтак, починаючи з 14 вересня 2018 року, відповідач [PERSON] проживав у спірній квартирі як член сім`ї її власника. Частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Абзацом 3 п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Згідно зі ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Зі змісту ст. 72 ЖК УРСР вбачається, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до роз`яснень, даних в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», зі змінами та доповненнями, у справах про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені законом строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, з особами, що потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Так, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 травня 2018 року шлюб між сторонами був розірваний і відповідач припинив своє проживання в спірній квартирі. Факт відсутності відповідача за місцем його реєстрації підтверджується також Актами обстеження житлових умов від 25 січня 2019 року та від 02 червня 2020 року. Даними актами, складеними комісією за наслідками обстеження житлової квартири [ADDRESS] в присутності свідків, встановлено, що [PERSON] зареєстрований у даній квартирі, однак за цією адресою не проживає. Крім цього, згідно з інформацією, наданою у листі від 04 серпня 2020 року Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, [PERSON] , [INFO] , 28 серпня 2019 року через пункт пропуску Бориспіль-D перетнув державний кордон України в напрямку «Виїзд», сполученням Київ-Франкфурт. Інформація про інші перетинання [PERSON] державного кордону України в період з 01 червня 2018 року по 30 червня 2020 року відсутня. Відтак в судовому засіданні встановлено, що відповідач не проживає у квартирі [ADDRESS] понад один рік. Будь-яких доказів про поважність причин відсутності відповідача у вказаній квартирі чи наявності перешкод у користуванні житлом суду надано не було. Також суду невідомо про іншу домовленість між відповідачем та власником житла щодо порядку користування останнім. Крім цього, як вбачається з довідки № 65 від 02 червня 2020 року, виданої приватним підприємством «Сонячне», спірна квартира перебуває на балансі даного підприємства, а власником особового рахунку цієї житлової площі є [PERSON] . Такі обставини дають суду підстави дійти висновку, що саме позивач здійснює оплату житлово-комунальних послуг за цією адресою та несе тягар утримання вказаного вище нерухомого майна. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що право власності позивача порушується внаслідок реєстрації відповідача у належній позивачу квартирі, а відтак позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Крім цього, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягають стягненню 840,80 гривень понесених судових витрат зі сплати судового збору. На підставі наведеного,

Outcome: approved