Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування», треті особи: [PERSON], [PERSON], в якому просив суд стягнути з відповідача неоплачену суму страхового відшкодування у розмірі - 1047,97 грн., пеню в розмірі - 42,90 грн., завдану моральну шкоду розмірі - 10 000 грн., витрати на правову допомогу в сумі - 1948,80 грн. та судовий збір. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 15.04.2014 року по вул..Чапаєва в м.Полтава водій [PERSON] під час керування автомобілем марки «Фіат» д.н.з. [NUMBER] здійснив зіткнення із автомобілем під керуванням позивача марки «ШЕвроле Авео» д.н.з. [NUMBER], внаслідок чого останній отримав механічні пошкодження. Під час оформлення вказаного ДТП водій [PERSON] визнав факт порушення ним правил дорожнього руху, оскільки під час руху заднім ходом зіткнувся із автомобілем під керуванням позивача, про що було складеного учасниками ДТП повідомлення про ДТП (Європротокол). Відповідальність водія [PERSON] була застрахована в АТ «ПРОСТО-Страхування» (надалі Відповідач), до якого позивач звернувся із вимогою про виплату страхового відшкодування, але було нараховане і виплачено страхове відшкодування лише в сумі - 1 047,97 грн., з розміром якого позивач не згоден, оскільки фактично було завдано збитків пошкодженням керованого ним автомобіля в сумі - 2095,94 грн. На його звернення відповідач страхове відшкодування у вказаному розмірі не виплатив, посилаючись на те, що ДТП сталось з вини обох водії, а тому позивач має право на відшкодування лише 50% страхової суми. За таких обставин, з позивач із відповідним обгрунтуванням звернувся до суду із позовом про стягнення не виплаченої різниці в сумі - 1047,97 грн. та пені, моральної шкоди та витрат, пов»язаних з розглядом справи. В судове засідання позивач не з»явився, але направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та підтримання ним позовних вимог в повному обсязі із проханням про задоволення позову. Представник відповідача в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити повністю, підтримавши свої письмові заперечення проти позову, наголошуючи на тому, що свої зобов»язання по виплаті страхового відшкодування власнику пошкодженого автомобіля страхова компанія виконала і перерахували суму за пошкоджений автомобіль в розмірі 50% від суми заподіяної автомобілю власника збитків, оскільки у вчиненні ДТП винні обидва водії. Крім того, представник відповідача вважав, що позивач не є власником пошкодженого автомобіля, а тому не може бути належним позивачем у цій справі, тому просив суд у задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що 15.04.2014 року о 12.20 год. по вул..Чапаєва в м.Полтава відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю водіїв [PERSON] під час керування автомобілем марки «Фіат» д.н.з. [NUMBER] та водія [PERSON] під керуванням автомобілем марки «Шевроле Авео» д.н.з. [NUMBER], внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження, що підтверджується повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, схемою та фотокартками до нього. Згідно п.33.2 ст.33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання дорожньо-транспортної пригоди за участю лише забезпечених транспортних засобів, за умови відсутності травмованих (загиблих) людей, а також за згоди водіїв цих транспортних засобів щодо обставин її скоєння, за відсутності у них ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, ці водії мають право спільно скласти повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду. У такому разі водії транспортних засобів після складення зазначеного в цьому пункті повідомлення мають право залишити місце дорожньо-транспортної пригоди та звільняються від обов'язку інформувати відповідний підрозділ МВС України про її настання. У разі оформлення документів про дорожньо-транспортну пригоду без участі уповноважених на те працівників відповідного підрозділу МВС України розмір страхової виплати за шкоду, заподіяну майну потерпілих, не може перевищувати максимальних розмірів, затверджених Уповноваженим органом за поданням МТСБУ, що діяли на день настання страхового випадку. З чого вбачається про правомірність дій учасників ДТП під час оформлення ДТП без участі працівників Державної автомобільної інспекції. Крім того, у вказаному повідомлені про ДТП, що було складено і підписано між вказаними водіями зазначено, що водій [PERSON] визнав факт своєї вини у вчиненому ДТП. Згідно схеми ДТП вбачається про взаємне розташування автомобілів водії задньою частиною один до одному та пошкодження у автомобіля «Фіат» під керуванням [PERSON] - пошкодження навела задньої двері, а у автомобіля під керуванням [PERSON] - пошкодження задньої фари і бамперу. Факт дорожньо-транспортної пригоди між вказаними водіями та його наявність і наявність пошкоджень автомобілів не заперечував і в судовому засіданні представник відповідача. Також, судом встановлено, що відповідальність водія [PERSON] була застрахована в АТ «ПРОСТО-Страхування» (надалі Відповідач), до якого позивач 29.04.2014 року із листом та відповідним повідомленням між водіям звернувся із вимогою про виплату страхового відшкодування. У відповідь на вказану заяву відповідач направив позивачу лист від 06.05.2014 року, де вказав про вартість матеріального збитку в сумі - 2095,94 грн., з якої власнику автомобіля - третій особі у справі [PERSON] лише в сумі - 1 047,97 грн. Між тим, у повторній відповіді на адресу позивача від 22.07.2014 року відповідач повідомив, що вказана дорожньо-транспортна пригода, що мала місце між позивачем та [PERSON] 15.04.2014 року сталась на його думку з вини обох водіїв, оскільки їх дії не відповідали вимогам п.10.1 та п.10.9 Правил дорожнього руху України, тому у відповідності до п.36.3 ст.36 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відповідачем було прийнято рішення про виплату страхового відшкодування лише в межах 50% від суми збитку. Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.988 ЦК України страховик зобов»язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Згідно зі ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Згідно ст.29 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку. Частиною 3 п.36.3 ст.36 вказаного Закону передбачено, що якщо водії транспортних засобів скористалися правом, передбаченим пунктом 33.2 статті 33 цього Закону (право спільно скласти повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду) страховик відшкодовує виключно шкоду, визначену статтями 29 та 30 цього Закону. Між тим, ст.29 вказаного Закону передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Як встановлено в судовому засіданні власнику автомобіля - «Шевроле Авео» внаслідок ДТП було заподіяно матеріального збитку в сумі - 2095,94 грн., з якої власнику автомобіля - третій особі у справі [PERSON] було виплачено лише в сумі - 1 047,97 грн. Розмір усієї суми страхового відшкодування та обставини його часткового отримання не заперечуються сторонами. Між тим, відмовляючи у виплаті іншої половини страхового відшкодування, відповідач посилається на присутність при огляді місця події 15.04.2014 року в м.Полтава по вул..Чапаєва аварійного комісара, який встановив та зробив висновки про порушення вимог п.10.1 і п.10.9 ПДР обома водіями-учасниками ДТП, в тому числі і позивачем. В зв»язку з цим, на підставі ст.36.3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відповідачем було прийнято рішення про виплату страхового відшкодування власнику автомобіля «Шевроле Авео» в розмірі - 50% від суми збитку. Таким чином, представник відповідача - аварійний комісар визнав винним у вчиненні вказаного ДТП як позивача, так і водія [PERSON],перебравши на себе функції суду. Зокрема, згідно ст.221 КУпАП передбачено, що тільки судді районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема передбачені статтею 124 КУпАп. В судовому засіданні суду було надано висновок - аварійний сертифікат №96471 від 09.06.2014 року аварійного комісару [PERSON], де зазначено про порушення вимог п.10.1 і п.10.9 ПДР обома водіями-учасниками ДТП, в тому числі і позивачем. В той же час, представник відповідача - аварійний комісар не мав права вирішувати питання щодо винуватості позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, оскільки він не є представником судової влади. Крім того, оцінюючи вказаний висновок - аварійний сертифікат щодо його належності та допустимості і підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування в повному обсязі суд вважає, що наведені у ньому висновки аварійного комісара суперечать даним у повідомлені про дорожньо-транспортну пригоду (європротокол), де вказано про визнання вини, а відтак і в порушенні п.10.9 ПДР України водієм [PERSON] Згідно погодженої між учасниками ДТП схеми розташування автомобілів вбачається про Взаєморозташування на погодженій учасниками ДТП схемі автомобілів і отримані ними пошкодження вказують на порушення ПДР саме водієм автомобіля «Фіат» [PERSON] Крім того, з наданих і описаних у висновку -аварійному сертифікаті пояснень позивача вбачається, що він зупинив керований ним автомобіль, подав звуковий сигнал, а тільки тоді із зупиненим ним автомобілем зіткнувся автомобіль «ФІат» під керуванням [PERSON] Згідно ч.2 ст.58 ЦПК України сторони мають обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог і заперечень. Згідно вимог ч. 2, 3 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За таких обставин, суд не приймає до уваги та вважає неналежним доказом вини позивача у ДТП - висновок аварійний сертифікат №96471 аварійного комісару, оскільки даних про те, що вказаний аварійний комісар вправі переймати на себе функції суду, експерта або спеціаліста в галузі експертної діяльності (експерта-автотехніка) щодо встановлення винуватості у вчиненні ДТП певних осіб, суду не надано. З наданого ж кваліфікаційного свідоцтва від 12.12.2013 року не вбачається про повноваженням на здійснення [PERSON] відповідного виду експертної діяльності, а даних про те, що аварійний комісар організував проведення чи провів відповідну експертизу у передбачений п.15 Типового положення «Про організацію діяльності аварійних комісарів», що затверджено постановою КМУ №8 від 05.01.1998 року, суду не надано. Більше того, при дослідженні вказаного висновку, то у ньому відсутні докази винуватості позивача у вчиненні ДТП, а обставини ДТП вказують на наявність вини у його вчинені водія [PERSON], який доречі, будучи повідомлений належним чином про дату і час розгляду вказаної справи своїх заперечень щодо позову або пояснень щодо своєї невинуватості суду не направив. Крім того, в судовому засіданні представник відповідача не надав суду висновків експерта чи спеціаліста про винуватість обох водіїв в ДТП та клопотань про призначення судово-автотехнічного чи трасологічного дослідження також не заявляв. За таких обставин, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ПАТ «ПРОСТО-страхування» на користь позивача іншу половину суми недоплаченого страхового відшкодування в розмірі - 1047,97 грн. Також, суд не приймає до уваги та вважає помилковими твердження представника відповідача про те, що позивач [PERSON] не може бути позивачем у вказаній справі, оскільки він не є власником пошкодженого транспортного засобу марки «Шевроле Авео», а тому в силу вимог ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» права на відшкодування шкоди позивач не має. Так, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу марки «Шевролет Авео» д.н.з. [NUMBER], то його власником є [PERSON]. При цьому в особливих відмітках вказаного свідоцтва вказано про те, що вказаним автомобілем має право керувати [PERSON], тобто позивач у справі, який також має посвідчення водія на право керування транспортними засобами категорії «В». Згідно п.13 постанови Пленуму ВИЩОГО СПЕЦІАЛІЗОВАНОГО СУДУ УКРАЇНИ З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ від 1 березня 2013 року N 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» передбачено, що враховуючи, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених пунктом 2.1 Правил дорожнього руху України (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб). При розгляді таких спорів суд має вирішити питання про залучення до участі у справі власника майна як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача у порядку, передбаченому статтями 35, 36 ЦПК, оскільки рішення у справі може вплинути на його права та обов'язки щодо однієї зі сторін. За таких обставин, позивач як особа, що має право керування транспортними засобами відповідної категорії і вписаний у свідоцтво про реєстрацію пошкодженого автомобіля, тому [PERSON] є належним позивачем у цій справі і тому право на отримання відшкодування внаслідок пошкодження вказаного майна. Також, у зв»язку із задоволення основної вимоги позивача про стягнення невиплаченого з вини відповідача страхового відшкодування в розмірі - 1047,97 грн., суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача про стягнення пені в розмірі - 42,90 грн. із вказаної суми страхового відшкодування за період з 26.06.2014 року по день подання позову 01.09.2014 року, оскільки саме з 26.06.2014 року відповідач прийняв рішення про визначення розміру і перерахував страхове відшкодування - 50% від усією належної до виплати суми. Так, у відповідності до ст. 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов'язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. Відповідно до п. 36.3. ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України. Згідно даних НБУ, облікова ставка у період з 26.06.2014 року по 17.07.2014 року становила 9,5 % річних, з 17.07.2014 року та до подання позовної заяви ( 01.09.2014 р.) - 12,5 % річних. Тобто, період прострочення виплати відшкодування з 26 червня до 17 липня 2014 року за обліковою ставкою 9,5 % річних становить 21 день, з 17 липня до 1 вересня 2014 року за обліковою ставкою 12,5 % річних становить 45 днів. Таким чином, розрахунок здійснюється за наступною формулою 1047,97* (9,5 * 2) /100 * 21/365 = 11,46 грн. 1047,97* (12,5 * 2) /100 * 45/365 = 31,44 грн. Всього 11,46 грн. + 31,44 грн. = 42,90 грн. Між тим, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача в частині відшкодування моральної шкоди з огляду на наступне. Так, між сторонами діяли договірні правовідносини, які регулюються ЦК України, а умовами договору відшкодування моральної шкоди не передбачено, як і не передбачено і ЦК України відшкодування моральної шкоди в зв'язку з невиконанням договірних зобов'язань. П.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодження здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В силу ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених, ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі вищевикладеного, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами носять договірний характер і відшкодування моральної шкоди в такому випадку законом не передбачено. Крім того, позивач не надав суду доказів, які підтверджують факт заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру. За таких обставин, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ПАТ «ПРОСТО-страхування» на користь позивача [PERSON] невиплачену суму страхового відшкодування в розмірі - 1047,97 грн., пеню за прострочення виплати вказаного страхованого відшкодування в розмірі - 42,90 грн., а відтак в цій частині позов підлягає задоволенню. Згідно вимог ст.88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача понесені позивачем витрати на правову допомогу в розмірі - 1948,80 грн., оскільки позивачем підтверджено оплату послуг за її надання згідно квитанції №53 на підставі довідки-розрахунку про розмір кошти за оплату послуг ТОВ «ЮКК «За і проти». Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд також вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір, які були сплачені позивачем при подачі до суду даного позову. На підставі викладеного,

Outcome: partial