Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд із позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення заборгованості по виплаті аліментів, пені. Позовні вимоги обґрунтовують тим, що з 26 вересня 2003 року вона та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Шлюб між ними було розірвано. Від шлюбу мають дитину [PERSON], яка фактично проживає з нею та перебуває на її утриманні. Вказує, що батько грошей на потреби дитини не дає. Відповідач не виконує своїх батьківських обов'язків, зокрема обов'язку виховувати та утримувати дитину до досягнення нею повноліття, не виконує та не здійснює жодних дій, спрямованих на їх виконання. Будь-яких перешкод для виконання ним своїх обов'язків, вона не чинила. Він зовсім не цікавиться розвитком, станом здоров'я доньки, не дбає про її інтереси. За весь час після розлучення батько з дитиною не спілкувались жодного разу. Відповідно до рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 22.11.2004 року було присуджено стягувати аліменти з відповідача на утримання неповнолітньої доньки в розмірі ? частки від заробітку , до досягнення нею повноліття. З 2010 року відповідач не сплачував суму аліментів, та навіть не цікавився за які кошти виховується дитина. На даний час заборгованість по аліментах становить 83 033,77 грн. відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах №67680 від 24.10.2017 року. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов'язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов'язків. 22 лютого 2018 року позивач подала до суду заяву про зміну позовних вимог в якій вказала, що на даний час неповнолітня донька потребує значно більшого догляду та матеріальних коштів, у зв'язку з чим збільшуються потреби в навчанні, розвитку та іншому. Просить стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення нею повноліття. 08 травня 2018 року [PERSON] подала до суду заяву про збільшення позовних вимог в якій просила стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість по аліментах на утримання [PERSON] в розмірі 91 059,46 грн. та пеню в розмірі 5 179,34 грн. 06 червня 2018 року позивач подала до суду заяву про зменшення позовних вимог, просила стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість по аліментах на утримання [PERSON] в розмірі 73 712,54 грн. та пеню в розмірі 5 179,34 грн. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в задоволені позову. Заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд прийшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 вересня 2003 року. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] виданого 15 серпня 2005 року Костопільським районним відділом реєстрації актів цивільного стану рівненської області. Від даного шлюбу сторони мають дочку [PERSON], що підтверджується дослідженими в судовому засіданні свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим 01 березня 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції з якого вбачається, що [PERSON] народилася [NUMBER] року в м. Рівне, про що в книзі записів актів громадянського стану про народження зроблено відповідний запис за №422. Батьками записані [PERSON] та [PERSON] З дослідженого в судовому засіданні висновку органу опіки та піклування № 08-355 від 23.02.2018 року, комісія як консультативно-дорадчий орган при виконавчому комітеті Рівненської міської ради вважає за доцільне позбавити [PERSON], [INFO], батьківських прав стосовно доньки [PERSON], [INFO]. Згідно ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Саттею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За положеннями ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. На думку суду позивачем не надано достатньо доказів на підтвердження ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків щодо утримання своєї малолітньої дочки. Відповідно до ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Не можна погодитись із висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав, оскільки з його змісту убачається, що батько на засданні з питань захисту прав дитини участі не приймав, у висновку відсутні його пояснення. В судовому засіданні представник відповідача надала суду пояснення, що відповідач вдруге одружився в 2009 році, в цьому ж році в шлюбі з [PERSON] в них народився син [PERSON]. Народження дитини, допомога дружині по догляду за дитиною та відсутність роботи та доходів сторона відповідача відносить до тяжких життєвих обставин, на підставі яких і виникла заборгованість по аліментах. В судовому засіданні представник відповідача також пояснила, що відповідач бажає приймати участь у виховані дитини, на час розгляду справи працевлаштувався. Раніше до [PERSON] не застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дочки. Позбавлення батьківських прав [PERSON] не сприятиме захисту інтересів дитини щодо її права на батьківське піклування, не відповідатиме інтересам дитини. Зважаючи на той факт, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, враховуючи інтереси дитини, особу відповідача, його бажання виправитися, спілкуватися з дочкою, приймати участь у її вихованні, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав слід відмовити. Відповідно до наданого суду перерахунку заборгованості зробленого державним виконавцем Карпинською А.Ю. від 16.05.2018 року №43464 на виконання виконавчого листа від 2-1960/2004 виданого 28.02.2017 року Костопільським районном судом Рівненської області про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 21.10.2004 року і до досягнення дитиною повноліття станом на 01.05.2018 року заборгованість по аліментах становить 73712.54 грн. В судовому засіданні сторона відповідача не заперечувала розрахунку заборгованості по аліментах зробленого державним виконавцем. Додатково представник відповідача пояснила, що державни виконавцем в межах виконавчого провадження були винесені постанова про арешт майна на згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів. Отже, суд звертає увагу, що аліменти на користь позивача [PERSON] вже стягнуті за рішенням суду від 22 листопада 2004 року і повторному стягненню в судовому порядку не підлягають, а визначена державним виконавцем заборгованість за аліментами підлягає стягненню з відповідача [PERSON] в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», а не шляхом повторного судового стягнення. Щодо позовної вимоги про стягнення пені з відповідача, то суд зазначає наступне. Згідно до вимог ч.1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Оскільки заборгованість виникла з вини відповідача, позивач має право на неустойку за прострочення сплати аліментів, яка передбачено ч. 1 ст. 196 СК України. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені), визначена у ст. 196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи, на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. На підставі викладено, суд приходить до висновку, що позовна заява в частині стягнення з відповідача пені в сумі 5 179,34 грн. відповідно до ст. 196 СК України обгрунтована та підлягає до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved