Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка мотивована тим, що він з 01.04.2013 року по 21.09.2021 року перебував з відповідачем у трудових відносинах. Після звільнення відповідач заборгував йому заробітну плату, яку не виплатив до теперішнього часу. Вважає, що відповідач таким чином порушив трудове законодавство. Просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 14405 грн. 39 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення у розмірі не менше 15762,60 грн.. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 22.06.2021 року відкрито провадження по справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій просить суд розглянути справу у його відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, надав відзив, в якому зазначив, що на дату подання позову грошові кошти, які не виплачені при звільненні у сумі 14405,39 грн., яка складається з вихідної допомоги при звільненні за багаторічну працю у вугільній промисловості у зв`язку із виходом на пенсію у сумі 6646,56 грн. та допомоги по тимчасовій втраті працездатності у сумі 7758,83 грн., які він визнає. Позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку вважає такими, що не підлягають задоволенню, оскільки в день звільнення позивач не працював. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Тому, відповідальність, встановлена ч.1 ст.117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку ща весь час затримки по день фактичного розрахунку, не повинна застосовуватись. Крім того, позивачем була направлена вимога роботодавцеві про розрахунок лише 30 вересня 2021 року, яка була отримана підприємством 11.10.2021 року. Таким чином,вважає, що оскільки позивач у день звільнення не працював, після звільнення про виплату заборгованості до відповідача лише у кінці вересня 2021 року, тому підстави для застосування положень ст..117 КЗпП України наступають з наступного дня, після дотримання вимоги про розрахунок, а саме з 12.10.2021 року. З урахуванням зазначеного, кількість робочих днів, за який повинно бути здійснено розрахунок було розраховано невірно і повинно бути обраховано з наступного дня після отримання вимоги про повний розрахунок. Окрім того, при вирішенні питання щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, відповідач доходить до висновку про непропорційність і не співмірність вказаної суми, що має над компенсаційний характер відповідальності роботодавця, в порівнянні із орієнтованим розміром майнових втрат позивача, в призмі недоотриманої ним при звільненні заробітної плати. Просить позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково в частині стягнення грошових коштів не виплачених при звільненні у сумі 14405, 39 грн. При прийнятті рішення в частині стягнення суми застосувати методологічні показники оплати праці та відобразити ці відомості у судовому рішенні. В задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити в повному обсязі. Врахувати співмірність сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, у разі винесення рішення про стягнення сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основним Законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimateexpectation) стосовно ефективного здійснення права власності. З матеріалів справи, вбачається, що згідно запису № 33 трудової книжки серії [NUMBER] , [PERSON] 01.04.2013 року прийнято на ВП «Шахта «Росія» ДП «Селидіввугілля» в якості гірничого робітника підземного 2 розряду, відповідно до наказу № 471 к від 01.04.2013. Згідно запису № 38 трудової книжки серії [NUMBER] [PERSON] 21.09.2021 року звільнено за ст..38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком(з виплатою допомоги), відповідно до наказу № 1272 к від 21.09.2021 року. Як вбачається з довідки № 886 від 26.10.2021 року, виданої ВП «Шахта «Котляревська» ДП «Селидіввугілля», станом на 25.10.2021 року [PERSON] не виплачено за листками непрацездатності за квітень 2019 року - 1206,26 грн.; липень 2019 року - 882,86 грн.; вересень 2019 року - 1308,97 грн.; лютий 2020 року - 743,46 грн.; березень 2020 року - 742,50 грн.; квітень 2020 року - 1499,97 грн.; липень 2020 року - 792,07 грн.; серпень 2021 року - 582,74 грн., що в загальній сумі становить 7758,83 грн.; а також вихідна допомога при звільненні за багаторічну працю у вугільній промисловості 6646,56 грн., всього 14405,39 грн. Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, обов`язок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату. Оформивши звільнення позивача та видавши йому трудову книжку, відповідач свій обов`язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України. Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до роз`яснень, які надані Верховним судом України в постанові Пленуму № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі застосування ст. 117 КЗпП України перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Суд, вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, вважає їх такими, що підлягають задоволенню, а саме з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість по заробітній платі у розмірі 14405 грн. 39 коп. Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд встановив до наступне. Згідно довідки № 886 від 26.10.2021 року, виданої ВП «Шахта «Котляревська» ДП «Селидіввугілля», середньоденний заробіток [PERSON] на день звільнення складає 375 грн. 30 коп. Позивач в позовній заяві зазначив розрахунок середнього заробітку з моменту звільнення до моменту звернення до суду, що складає 42 робочих днів та вважає, що стягненню підлягає сума середнього заробітку не менш ніж 15762,60 грн.(375,30 х 42) та з цього розрахунку просить стягнути середній заробіток по день ухвалення рішення суду. Відповідно до п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом від 29 липня 1993 року № 58, де прямо зазначається, що «днем звільнення вважається останній день роботи». Тобто, день звільнення [PERSON] це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем. Отже, оскільки останнім днем роботи [PERSON] був «21.09.2021 року», тому суд вважає необхідно здійснити розрахунок середнього заробітку з наступного дня після його звільнення 22.09.2021 року. Згідно листа № 3501-06/219 від 12.08.2020 року Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2021 році» кількість робочих днів позивача з 22.09.2021 року (наступний день звільнення) по 24.12.2021 року (день ухвалення рішення) виходячи із зазначених листів складає 67 днів, тому сума середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 25 145 грн. 10 коп. з розрахунку 375 грн. 30 коп.(середньоденна заробітна плата) Х 67 (кількість робочих днів з наступного дня звільнення по день ухвалення рішення). Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку підлягають задоволенню. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, надані суду докази, які були досліджені в судовому засіданні, прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає стягненню, без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. В силу вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача має бути стягнуто витрати, пов`язані із сплатою судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», якою закріплені ставки судового збору, за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позивач [PERSON] у відповідності до положеньп.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, за вимогою про стягнення заробітної плати, тому відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір в дохід держави в розмірі 908 грн. 00 коп. Враховуючи те, що пільга щодо сплати судового збору, передбачена п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» не поширюється на вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, тому відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 908 грн. 00 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved