Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд із позовом, який згодом уточнила, до [PERSON] В»ячеславовича про дачу дозволу на виїзд дитини без згоди та батька та виготовлення проїзного документа. Свої вимоги обґрунтовує тим, перебувала у шлюбі з відповідачем, який було розірвано. В шлюбі у них народився син [PERSON],25.12.2008р.н., який після розлучення проживає із нею. На даний час вона має намір поїхати з дитиною за кордон для відпочинку та оздоровлення, однак відповідач по справі [PERSON] В»ячеславович відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини за межі території України, у звязку із чим вона не може виготовити проїзний документ для дитини та поїхати на відпочинок за кордон, що перешкоджає забезпеченню реалізації охоронюваних законом прав та інтересів дитини. Позивач в судове засідання не зявилась, подавши суду заяву про розгляд справи у її відсутності, щодо заочного розгляду справи не заперечує, позовні вимоги підтримує. Відповідач в судове засідання не зявився, не повідомивши суду про причини своєї неявки, хоча про день та час слухання справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце судового засідання і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник третьої особи служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради в судове засідання не з»явився, не повідомивши суду про причини своєї неявки, хоча про день та час слухання справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Суд, вважає за необхідне проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-ИД №032915, видане відділом РАЦС Тернопільського районного управління юстиції, актовий запис №34 від 17.03.2010року. В шлюбі у сторін народився син [PERSON],[INFO] (свідоцтво про народження серії І-ИД №080487, актовий запис за №01, зроблений Смиковецькою сільською радою Тернопільського району Тернопільської області 12.01.2009року). Як вбачається із медичної довідки №43 [PERSON],25.12.2008р.н. хворіє на обструктивний бронхіт та за рекомендаціями лікаря потребує санаторно курортного лікування. Позивачем придбано путівку №001651 на санаторно курортне лікування [PERSON] в період з 24.08.2015р. по 29.08.2015р. в санаторії «Строитель» м.Стерлитамак, Російської Федерації, що підтверджується також квитанціями про оплату путівки. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до вимог ч. 2 статті 150, ч.2 статті 155 Сімейного кодексу України, батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно статті 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до вимог статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР №789-XII від 27.02.91р. передбачено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюється вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 6 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що держава гарантує дитині право на охорону здоров'я, сприяє створенню безпечних умов для життя і здорового розвитку дитини. У статті 313 ЦК України зазначено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За змістом статей 2, 4 Закону України „Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України, документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є, зокрема, проїзний документ дитини. Оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що позивач звертався до відповідача про надання нотаріальної згоди на виїзд дитини за кордон у супроводі матері. Однак, відповідач такої згоди не дає, що, на переконання суду, порушує законі права дитини на виїзд за кордон із матірю з метою лікування, оздоровлення та відпочинку, а також порушує законні права матері надати дитині таку можливість. Таким чином суд вважає, що відмова батька - відповідача по справі у дачі згоди на виїзд дитини за кордон для санаторно курортного лікування суперечить інтересам дитини та порушує його права як людини і громадянина України, а тому позов слід задовольнити, надавши [PERSON] дозвіл на виїзд малолітнього сина [PERSON],25.12.2008року народження в м.Стерлитамак, Республіка Башкортостан, Російської Федерації, без дозволу батька [PERSON] В»ячеславовича, в період з 01.09.2015року до 01.11.2015р., дозволивши [PERSON] без згоди батька оформити документи для тимчасового виїзду або супроводу [PERSON],25.12.2008року народження в м.Стерлитамак, Республіка Башкортостан, Російської Федерації. В силу вимог статті 88 ЦПК України, слід стягнути із відповідача на користь позивача судові витрати, а саме 487,20грн. сплаченого судового збору. На підставі наведеного,

Outcome: approved