Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача Державного підприємства «Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації», третя особа [PERSON] про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. Позивач обґрунтовує позов тим, що він наказом від 17.07.1995 р. № 34-к прийнятий на роботу в Тернопільський центр стандартизації, метрології та сертифікації на посаду інженера-програміста II категорії, який в подальшому був перейменований на державне підприємство «Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації». Наказом від 10.11.2014 р. №133-к я був переведений на посаду начальника відділу стандартизації та інформаційного забезпечення, яка в подальшому була перейменована на «начальник сектору стандартизації та інформаційного забезпечення» (наказ від 02.02.2015 № 27-к). Наказом від 27.08.2019 року № 177-к «Про звільнення з роботи [PERSON] звільнено із займаної посади 27.08.2019 підставі п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. 30 листопада 2017 року в.о. генерального директора мене попередив про майбутнє вивільнення з 01 лютого 2018 року, а наказом № 88-к від 12.04.2018 року він був звільнений з роботи за п. 1 ч. 1 статті 40 КЗПП України у зв`язку із скороченням штату, однак рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 24 квітня 2019 року його поновлено на попередньому місці роботи, рішення суду першої інстанції після розгляду апеляційним судом 16 вересня 2019 року залишено без змін і набрало законної сили. Після винесення рішення Тернопільським міськрайонним судом від 24 квітня 2019 року про поновлення на роботі, в резолютивній частині якого записано - «поновити [PERSON] на посаді начальника сектору стандартизації та інформаційного забезпечення Державного підприємства «Тернопільський науково виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» з 12.04.2018 року. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць звернути до негайного виконання». Із наказом про поновлення на роботі №88-к я не ознайомлений і він йому не вручений ні 29 травня 2019 року, коли прийшов на підприємство, ні 27 серпня 2019 року, коли вийшов на роботу після тривалого перебування на листку непрацездатності з 27 травня по 26 серпня 2019 року. Трудова книжка здана ним в відділ кадрів 29 травня 2019 року. Запис в трудовій книжці датований 24 квітня 2019 року. З урахуванням актів про відсутність позивача на робочому місці з 24 квітня по 26 травня 2019 року, вказує, що невідомо яким чином запис з`явився в трудовій книжці. Акти складались за період з 24 квітня по 26 травня 2019 року, що вказано в підставі для видання наказу. Яким чином акти складались у вихідні та святкові дні, зокрема 26 травня 2019 року невідомо. Із двома останніми записами в трудовій книжці від 24 квітня, 27 серпня 2019 року він не ознайомлений під розпис в особовій картці. Позивач також посилається на те, що письмові пояснення від нього не вимагали, викликали в кабінет інспектора з кадрів, де проводили відео зйомку на телефон головного бухгалтера, і зажадали просто пояснень, наказу на проведення службового розслідування немає, запит до ПК не надавався, оскільки це не згадано як додаток до наказу № 177-к. У порушення вимог частини першої статті 47, частини першої статті 116 КЗпП України повний розрахунок з ним не проведений в день звільнення. Розрахунковий листок за серпень 2019 року отриманий ним 09 вересня 2019 року поштою без роз`яснення. Фактично не поновивши на роботі згідно з попереднім рішенням, не здійснивши обов`язкових виплат, керівник підприємства знову з особистих мотивів шукав привід і незаконно звільнив його за прогули без поважних причин. Наявність поважних причин визнається у разі доведеної непрацездатності працівника, хоча б вона і не була підтверджена лікарняним листком. Поважними можуть бути визнані і причини сімейно-побутового характеру, якщо вихід працівника на роботу за наявності таких причин міг би заподіяти працівникові або іншим особам шкоду, що значно перевищує ту шкоду, що заподіяна власникові невиходом на роботу. Прогул є порушенням трудової дисципліни, за що ст. 147 КЗпП передбачено притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, у т.ч. накладання такого виду дисциплінарного стягнення, як звільнення і повинно здійснюватися за додержанням правил встановлених для застосування дисциплінарних стягнень. Також, вказує, що дії адміністрації підприємства щодо незаконного звільнення позивача з роботи та невиплати заробітної плати завдало йому значних моральних страждань. Він перебував в постійних стражданнях, стресах, сумнівах щодо добровільного відновлення порушених відповідачем законних прав, з неможливістю отримувати кошти на проживання, нормального співіснування, не зміг належним чином харчуватись, купляти необхідні медикаменти на лікування, часто перебував на лікарняному, так як є інвалідом, погіршились його стосунки з знайомими з неможливістю на рівних спілкуватись, я і його сім`я були поставлені в тяжкі матеріальні умови. У зв`язку з наведеним просить суд задовольнити позовні вимоги та стягнути з [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу за незаконне звільнення позивача з роботи. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Черніцької І.М. від 04 жовтня 2019 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Грицай К.М. від 04 грудня 2019 року справу прийнято до розгляду та призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження. Представник відповідача подав відзив на позов, згідно якого відповідач вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. Вказав, що наказ про поновлення на роботі позивача на виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду № 607/8298/18 від 24 квітня 2019 року про поновлення на роботі від 24.04.2019 року №85-к був надісланий позивачу цінним листом з описом поштового вкладення 25.04.2019 року, що підтверджується копією відповідного опису та поштовою квитанцією №4600806277977 від 25.04.2019 року. Згідно витягу із сайту ДП «Укрпошта» зазначений лист позивачу не був вручений за результатами неодноразових спроб доставки і його було повернуто відправнику 03.06.2019 року. Таким чином, відповідачем були вжиті всі заходи для інформування позивача про поновлення на роботі. Однак, позивач не з`являвся на робочому місці та не вживав заходів, щоб довідатись про виконання відповідачем відповідного судового рішення, а також не звертався до органу ДВС про примусове його виконання негайно після ухвалення відповідного рішення. 27 серпня 2019 року з наданих позивачем документів відповідачу стало відомо, що в період з 25.04.2019 по 25.05.2019 позивач перебував в РФ, що підтверджується маршрутними квитанціями №000051799 від 21.03.2019 року та №117209587 від 16.05.2019 , з яких також вбачається, що позивач заздалегідь до прийняття обумовленого судового рішення запланував вказану подорож до РФ і не мав намір від неї відмовитись, незважаючи на ухвалене рішення 24.04.2019 про поновлення позивача на роботі. Позивач також вказав, що в РФ він перебував на санаторно-курортному лікуванні на підставі довідки №16 від 16.04.19, виданої ЦПМСД АЗПСМ№6, однак дана довідка не надавала позивачу права бути відсутнім на робочому місці. Таким чином, з 24.04.2019 року по 27.05.2019 року позивач був відсутній на робочому місці без поважних причин. Факт відсутності позивача на роботі у вказаний період підтверджується також актами №№ 1-20 за період з 24.04.2019 року по 24.05.2019 року. 29.05.2019 року позивач з`явився на роботі, усно повідомив відповідача, що перебуває на лікарняному, а також надав трудову книжку, до якої були внесені записи про поновлення на роботі позивача з 24.04.2019 року, що відповідає наказу №85-к від 24.04.2019. При цьому позивач не надав підтверджуючих документів про причини його відсутності на роботі, що підтверджено актом від №23 від 29.05.2019 року. Вказана у наказі №177 від 27.08.2019 підстава звільнення - акти про відсутність на роботі з 24.04.2019 по 26.05.2019 обумовлює відсутність позивача на роботі до 26.05.2019, тобто до 25.05.2019 включно, оскільки 26.05.2019 був вихідний день і акт не складався. Позивач відмовився надавати письмові пояснення, про що було складено акт від 27.08.2019. Проведення службового розслідування в даному випадку не вимагалось, оскільки факт відсутності позивача на робочому місці цілий місяць після його поновленні на роботі не вимагав будь-якого службового розслідування та достовірно підтверджувався документальними доказами. Також, відповідач вказав, що 27.08.2019 року відповідач звернувся із поданням №01-15\\492 від 27.08.2019 про надання згоди на звільнення позивача. Листом №10-07/12 від 27.08.2019 профспілковий комітет повідомив відповідача, що позивач не є членом профспілки, у зв`язку з чим подання розгляду не підлягає. З огляду на вказані обставини у наказі про звільнення позивача не було вказано підставу подання до профспілкового комітету та відповідь останнього. Відповідач визнає той факт, що позивача не було ознайомлено під розпис в особовій картці із двома останніми записами в трудовій книжці, вказує, що ці обставини не можуть підтверджувати протиправність дій відповідача. Зазначає, що оскільки в день звільнення позивач не був на робочому місці до завершення робочого часу, адже покинув роботу негайно після пропозиції відповідача надати пояснення щодо причин відсутності на робочому місці та не повідомляв відповідача про відкриті рахунки в банках, нараховану позивачу заборгованість по оплаті праці в сумі 439,85 грн. (лікарняні за перших п`ять днів непрацездатності позивача, що виплачуються за рахунок відповідача) була виплачена позивачу через грошовий переказ ДП «Укрпошта», що підтверджується квитанцією та видатковим касовим ордером від 27.08.2019. Виплата за лікарняними за серпень 2019 року в сумі 826 грн. була проведена позивачу 04.10.2019 через грошовий переказ ДП «Укрпошта», що підтверджується квитанцією та видатковим касовим ордером від 04.10.2019 після одержання відповідних коштів відповідачем з органу соціального страхування 03.10.2019 згідно з банківською випискою. Вказані суми разом становлять нараховану на день звільнення позивачу заборгованість по оплату праці згідно розрахункового листка за серпень 2019, та усі необхідні відомості вказані у даному розрахунковому листку. Вказує, що заборгованість по оплаті праці була виплачена повністю. Також, згідно відзиву вказано, що позивачем заявлено до стягнення моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн., оскільки, на думку позивача, незаконне звільнення спричинило йому моральні страждання, однак звільнення було законне, тому відсутні підстави для стягнення моральної шкоди. Тому просить відмовити у задоволенні позову. Позивач подав відповідь на відзив, згідно якого заперечення відповідача вважає необґрунтованими, тому просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали повністю та просять їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав повністю і заперечив щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову згідно поданого відзиву. Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Судом встановлено із записів у трудовій книжці позивача [NUMBER] від 17 липня 1995 року, що позивач наказом від 17.07.1995 р. № 34-к прийнятий на роботу в Тернопільський центр стандартизації, метрології та сертифікації на посаду інженера-програміста II категорії, який в подальшому був перейменований на державне підприємство «Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації». Наказом від 10.11.2014 р. №133-к позивач був переведений на посаду начальника відділу стандартизації та інформаційного забезпечення, яка в подальшому була перейменована на «начальник сектору стандартизації та інформаційного забезпечення» згідно наказу від 02.02.2015 № 27-к. Згідно запису №19 у трудовій книжці, наказом № 88-к від 12.04.2018 року [PERSON] звільнений з роботи за п. 1 ч. 1 статті 40 КЗПП України у зв`язку із скороченням штату. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 24 квітня 2019 року [PERSON] ухвалено поновити [PERSON] на посаді начальника сектору стандартизації та інформаційного забезпечення Державного підприємства «Тернопільський науково виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» з 12.04.2018 року. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць звернуто до негайного виконання. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 16 вересня 2019 року вищезазначене рішення суду залишено без змін та набрало законної сили. Наказом в.о. генерального директора Державного підприємства «Тернопільський науково виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» від 24.04.2019 року №85-к [PERSON] поновлено на посаді з 12 квітня 2018 року. Із даним наказом позивач не ознайомлений під розписку. Копія даного наказу надіслана позивачу цінним листом з описом поштового вкладення 25.04.2019 року, що підтверджується копією відповідного опису та поштовою квитанцією №4600806277977 від 25.04.2019 року. Згідно витягу із сайту ДП «Укрпошта» зазначений лист позивачу неодноразово направлявся до точки видачі та не був вручений через інші причини і його було повернуто відправнику 03.06.2019 року. Згідно запису №20 у трудовій книжці позивача, датованого 24.04.2019, запис №19 недійсний, поновлений на попередній посаді, підстава наказ №85-к від 24.04.2019. Державне підприємство «Тернопільський науково виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» листом №01-15/264 від 26.04.2019 року повідомило Тернопільський міський відділ ДВС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про виконання вищезазначеного рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць. Актами про факт відсутності працівника на робочому місці №№ 1-20, складеними працівниками ДП «Тернопільстандартметрологія» з 24 квітня 2019 року по 24 травня 2019 року підтверджується, що [PERSON] не з`явився на роботі і був відсутній на робочому місці з 08 год. 00 хв. до 15 год. 45 хв. Відомостей про поважні причини не надходило. Згідно акту від 29 травня 2019 року, складеного інспектором з кадрів Рольською Т.В. вказано, що 29.05.2019 о 13 год. 15 хв. [PERSON] прийшов та приніс трудову книжку, усно повідомив, що він перебуває на лікарняному, після цього покинув приміщення ДП «Тернопільстандартметрологія». Позивачу був виданий листок непрацездатності з 27 травня 2019 року по 11 червня 2019 року та сторонами не заперечувався той факт, що позивачу було видано листки непрацездатності за період з 27 травня 2019 року по 26 серпня 2019 року. 27 серпня 2019 року інспектором з кадрів Рольською Т.В. у присутності працівників ДП «Тернопільстандартметрологія» [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] складено акт фіксації відмови від надання письмових пояснень, згідно якого вказано, що [PERSON] було запропоновано надати письмові пояснення щодо причин відсутності на роботі в період з 24 квітня 2019 року по 26 травня 2019 року. Також встановлено, що 27.08.2019 року в.о. генерального директора ДП «Тернопільстандартметрологія» Тешнер М.Я. звернувся із поданням №01-15\\492 від 27.08.2019 про надання згоди на звільнення [PERSON] . Листом №10-07/12 від 27.08.2019 профспілковий комітет первинної організації профспілки ДП«Тернопільстандартметрологія» повідомив відповідача, що позивач не є членом профспілки, станом на 27.08.2019 року заяви про вступ до членів профспілки від [PERSON] не поступало, у зв`язку з чим подання розгляду не підлягає. 16 квітня 2019 року [PERSON] ЛКК ЦПМСД АЗПСМ №6 видано довідку№16 для одержання путівки на санаторно-курортне лікування. [PERSON] придбав маршрутні квитанції №000051799 від 21.03.2019 року та №117209587 від 16.05.2019 на рейс Київ-Москва та у зворотну сторону. Також, як вбачається з проїзних квитків, позивач [PERSON] 23 квітня 2019 року виїхав потягом за маршрутом «Тернопіль - Київ» та повернувся потягом «Київ - Тернопіль» 26 травня 2019 року. Як вбачається зі змісту наказу від 27.08.2019 року № 177-к [PERSON] звільнено із займаної посади 27.08.2019 підставі п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Вказана підстава: акти про відсутність на робочому місці з 24.04.2019 по 26.05.2019, табель обліку робочого часу за квітень та травень 2019, акт про відмову від надання письмових пояснень від 27.08.2019, лист профспілкового комітету ДП «Тернопільстандартметрологія» №10-07/12 від 27.08.2019. Із даним наказом позивач ознайомлений під розписку 27.08.2019, про що свідчить його особистий підпис та зазначено «не згідний». Згідно запису № 21 у трудовій книжці, наказом від 27.08.2019 року № 177-к позивач звільнений із займаної посади на підставі п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач копію наказу про звільнення та трудову книжку отримав 27 серпня 2019 року. Квитанцією та видатковим касовим ордером від 27 серпня 2019 року підтверджено видання [PERSON] заробітної плати в сумі 439,85 грн., яку передано позивачу грошовим переказом ДП «Укрпошта». Виплата за лікарняними за серпень 2019 року в сумі 826 грн. була проведена позивачу 04.10.2019 через грошовий переказ ДП «Укрпошта», що підтверджується квитанцією та видатковим касовим ордером від 04 жовтня 2019 року. Банківською випискою від 03.10.2019 підтверджується перерахування коштів в сумі 1025,99 грн. з органу соціального страхування. Вказані суми разом становлять нараховану на день звільнення позивачу заборгованість по оплату праці згідно розрахункового листка за серпень 2019 року на загальну суму 1265,77 грн., та усі необхідні відомості вказані у даному розрахунковому листку. Суд вважає, що при виплаті вищезазначених сум заробітної плати у розрахунковому листку повідомлено позивача про загальну суму заробітної плати з розшифровкою за видами виплат, вказано розміри і підстави відрахувань із заробітної плати, суму заробітної плати, що належить до виплати, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці, що відповідає вимогам ст.30 Закону України «Про оплату праці». Таким чином, суд вважає, що позивачу заборгованість по оплаті праці була виплачена повністю. [PERSON] звертався із заявою від 27 серпня 2019 року до керівництва ДП «Тернопільстандартметрологія» про надання копій актів. Листами від 05.06.2019 року та 11.09.2019 року на звернення [PERSON] його було повідомлено відповідачем про виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідно до ст. 21 КзПП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами), роз`яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. В п. 24 також роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення з роботи є встановлення поважності причин відсутності. Законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин. Тому вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі звільненого за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із числа передбачених ст.76 ЦПК України. Поважними можуть бути визнані і причини сімейно-побутового характеру, якщо вихід працівника на роботу за наявності таких причин міг би заподіяти працівникові або іншим особам шкоду, що значно перевищує ту шкоду, що заподіяна власникові невиходом на роботу, про що вказано у листі Мінпраці від 20.11.2006 р. № 270/06/187-06. Звільнення за прогул є дисциплінарним стягненням і повинно здійснюватися із додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень. Статті 147 та 149 КЗпП України надають право обирати вид стягнення, яке підлягає застосуванню до працівника, який допустив прогул - догану або звільнення. При цьому необхідно враховувати наступні обставини: 1) ступінь тяжкості вчиненого проступку; 2) заподіяну порушенням шкоду; 3) обставини, за яких вчинено прогул; 4) попередній досвід роботи працівника. В силу ст. 139 КЗпП України, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Відповідно до ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, на рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці і не пізніше шести місяців з дня вчинення проступку - останнього дня прогулу. Якщо працівник вчинив прогул, а після прогулу знову приступив до роботи, і на дату видання наказу про звільнення продовжує працювати, дата звільнення визначається таким чином, щоб у день звільнення (останній день роботи), відповідно до вимог ст.116 КЗпП України, з працівником був проведений повний розрахунок та видана належним чином оформлена трудова книжка. Судом встановлено, що позивача звільнено з роботи за прогул 27 серпня 2019 року з дотриманням процедури, встановленої законом. Зокрема, факт прогулу позивача засвідчено складеними працівниками ДП «Тернопільстандартметрологія» актами про відсутність [PERSON] на робочому місці з 24 квітня 2019 року по 24 травня 2019 року (оскільки 25,26 травня 2019 року були вихідними днями), а також поясненнями [PERSON] , що він не з`явився на роботі у зв`язку з не ознайомленням з наказом про поновлення на роботі та перебуванням в Російській Федерації з метою санаторно-курортного лікування. Наведене свідчить про те, що в роботодавця були законні підстави для звільнення позивача, про що надав суду належні та допустимі докази винного вчинення працівником [PERSON] дисциплінарного проступку, що відповідає змісту ч.2 п.b ст. 9 Конвенції МОП №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року (тягар доведення наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавцеві). Щодо поважності причин відсутності позивача на робочому місці з 24 квітня 2019 року по 24 травня 2019 року, суд виходить з того, що [PERSON] не довів суду наявності таких обставин. Зокрема, доводи позивача, що він не був ознайомлений із наказом від 24.04.2019 року №85-к про поновлення його на роботі та із рішенням суду про поновлення його на роботі суд не бере до уваги, оскільки як встановлено судом, позивачу було відомо про винесення рішення Тернопільським міськрайонним судом від 24 квітня 2019 року про поновлення на роботі та допущення його до негайного виконання, що не було спростовано позивачем в судовому засіданні належними та допустимими доказами. Крім того, судом встановлено, що відповідачем було виконано вищезазначене рішення суду та обов`язок негайно поновити на роботі позивача та вжито заходів щодо негайного направлення копії наказу про поновлення на роботі позивачу. В свою чергу поновлений на роботі працівник зобов`язаний дотримуватись правил внутрішнього трудового розпорядку та трудової дисципліни згідно укладеного трудового договору. Крім того щодо доводів позивача про необізнаність із рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 24 квітня 2019 року, слід зауважити, що дане судове рішення було ухвалене за позовною заявою самого позивача та як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Також, згідно пояснень позивача [PERSON] в судовому засіданні, він в період з 24 травня 2019 року по 26 травня 2019 року перебував в Російській Федерації у зв`язку з направленням на санаторно-курортне лікування, однак через високу вартість путівки в санаторії України він прийняв рішення оздоровитись у Російській Федерації. Проте, в судовому засідання позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо перебування на санаторно-курортному лікуванні у санаторно-курортних закладах за період з 24 квітня 2019 року по 24 травня 2019 року та видання позивачу у зв`язку з таким лікуванням листка непрацездатності чи інших документів, що підтверджують хворобу позивача. Доводи позивача про те, що йому не було запропоновано дати письмові пояснення спростовані здобутими в судовому засіданні доказами, зокрема, актом від 27 серпня 2019 року. Крім того, позивач не заперечував щодо його відмови від надання пояснень в кабінеті інспектора з кадрів та фіксації даного факту за допомогою засобів відео зйомки. Посилання позивача на ті обставини, що відповідачем не було отримано згоди первинної профспілкової організації, суд зазначає, що згідно листа №10-07/12 від 27 серпня 2019 року профспілкова організації ДП «Тернопільстандартметрологія» повідомила, що позивач не є членом профспілки ПОП ДП «Тернопільстандартметрологія» та позивачем не подано доказів членства у даній профспілковій організації, а тому відповідно до ст. 43-1 КзпП України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках: звільнення з підприємства, установи, організації, де немає первинної профспілкової організації. Суд відкидає як необґрунтованими доводи позивача про порушення строків для застосування стягнення, оскільки до цього періоду не включається час тимчасової непрацездатності працівника. Крім того, необґрунтованими є посилання позивача щодо відсутності наказу про проведення службового розслідування, оскільки в судовому засіданні встановлено, що службове розслідування за даним актом не проводилось та судом не встановлено обов`язку власника чи повноваженого ним органу на проведення таких перевірок. Як вбачається із тексту спільного Наказу Державного комітету статистики та Міністерства оборони України від 25.12.2009р., яким було затверджено Типову форму первинної облікової документації N П-2 «Особова картка працівника», затвердження особової картки працівника проводиться відповідно до Законів України «Про державну статистику» та «Про військовий обов`язок та військову службу» з метою подальшого вдосконалення державних статистичних спостережень підприємств, установ, організацій щодо обліку особового складу. Тому, суд вважає факт не ознайомлення позивача із наказами під розпис в особовій картці, не відноситься до порушень трудового законодавства та не свідчать про порушення процедури застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення з роботи, з огляду на те, що позивач під розписку був ознайомлений із наказом про звільнення, що підтверджено матеріалами справи. Крім цього, позивач не підтвердив будь-якими належними та допустимими доказами завдання йому моральної шкоди внаслідок незаконного звільнення. В силу ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57, ч. 1 ст. 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Врахувавши вищевказані обставини справи та вимоги закону, суд вважає, що позивач був звільнений з роботи відповідачем з дотриманням вимог чинного трудового законодавства, а тому вважає, що слід відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Державного підприємства «Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації», про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, у зв`язку з їх безпідставністю. Щодо стягнення судових витрати, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 141 ЦПК України, розподілу підлягають судові витрати. Згідно частин 1,2, 6, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідач заявляє вимогу про стягнення з позивача на їх користь витрат на правову допомогу адвоката в сумі 13000 грн. Враховуючи що у задоволенні позову відмовлено, суд стягує з позивача понесені відповідачем судові витрати. При вирішенні даних вимог суд враховує клопотання сторони позивача про таке зменшення відповідно до вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України. А також, суд приймає до уваги пропорційність таких витрат до предмета спору з урахуванням ціни позову значення справи для сторін; поведінку сторін під час розгляду справи; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи; співмірність витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом Авдєєнко В.В. на вивчення матеріалів позову - 1 год. - 1500 грн., збір доказів для підготовки відзиву на позовну заяву - 2 год. - 3000 грн., підготовка відзиву на позовну заяву - 5 год. - 7500 грн., представництво інтересів відповідача в судовому засіданні - 1 год. - 1500 грн. Суд вважає, що витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката належним чином підтверджені договором про надання такої допомоги укладеним із адвокатом Авдєєнко В.В. від 16 жовтня 2019 року № 134, звітом про надання професійної правничої допомоги від 05 серпня 2020 року, та платіжним дорученням №1226 від 17 жовтня 2020 року про оплату таких послуг адвокату відповідачем, а тому з позивача на користь відповідача слід стягнути 6000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. З урахуванням того, що позивача звільнено від сплати судового збору, суд вважає, що судовий збір слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: approved