Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу до відповідачки [PERSON], посилаючись на те, що уклав шлюб із відповідачкою 05 вересня 2014 року. Від шлюбу мають малолітню доньку [PERSON], [INFO]. Подружнє життя з відповідачкою не склалося оскільки вони мають протилежні погляди на шлюб, сім'ю, сумейні відносини та сімейні обов'язки. На протязі останнього року їх відносини погіршилися та це призвело до того, що вони перестали проживати разом. На даний час їх шлюб носить лише формальний характер, тому позивач був змушений звернутись до суду і просить суд розірвати шлюб між ним та відповідачкою. Позивач в судове засідання не з'явився, але надав до суду письмову заяву, в якій просить розглянути справу без його участі, на задоволенні позовних вимог наполягає, а тому суд ухвалив про розгляд справи у відсутності позивача. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, але надала до суду письмову заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує, а тому суд ухвалив про розгляд справи у відсутності відповідачки. Даючи оцінку дослідженим доказам у справі, суд приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно свідоцтва про шлюб, позивач [PERSON] і відповідачка [PERSON] уклали шлюб, який був зареєстрований 05 вересня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Новоукраїнського районного управління юстиції у Кіровоградській області, актовий запис № 84 (а.с. 8). У відповідності із ст.112 СК України, шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам кожного з подружжя, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У відповідності до Постанови ПВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», судом з'ясовано фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховується наявність малолітніх дітей. Між сторонами склалися неприязні стосунки, вони мають різні погляди на життя, шлюб, сім'ю, а також протилежність характерів, що негативно впливає як на позивача, так і на відповідача, а також на їх малолітню доньку, у зв'язку із чим збереження подружнього життя між сторонами є неможливим. Вирішуючи позов, суд враховує, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на засадах добровільності, взаємоповаги, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. У відповідності до ст.ст. 21,24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування особи до шлюбу не допускається. Статтею 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини, й цим правом скористалась позивач, оскільки не бажає проживати у формальному шлюбі, який фактично є припиненим. У відповідності із ст.174 ч.4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суд вважає встановленим, що між сторонами втрачено взаєморозуміння, збереження сім'ї та відновлення шлюбних відносин є неможливим, відповідачка визнала позов, у зв'язку з чим як позивач, так і відповідачка заявили про неможливість збереження подружніх стосунків, заява позивача про розірвання шлюбу відповідає його дійсній волі, сторонами не заявлялось клопотання про надання строку для примирення, примушування до осіб до шлюбу є неприпустимим, а тому шлюб між сторонами слід розірвати. Оскільки позивач не довів, що шлюб розпався з вини відповідачки, то згідно ст.88 ЦПК України, понесені витрати на сплату судового збору слід залишити за позивачем, як ініціатора розірвання шлюбу.

Outcome: approved