Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування вимог вказав, що він є наймачем квартири за адресою: [ADDRESS]. Квартира не приватизована. За вказаною адресою, крім нього, зареєстровані його син - [PERSON] (третя особа по справі) та онук [PERSON] (відповідач по справі). Його син [PERSON] 01 жовтня 2011 року зареєстрував шлюб з [PERSON]. З 10.01.2012р. вони переїхали проживати до нього в квартиру. Від шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO] Зі спливом часу їх стосунки погіршились, тому 15 січня 2014 року [PERSON] забравши сина та особисті речі виїхали з квартири до своєї матері за адресою: [ADDRESS], де вони разом і проживають до теперішнього часу. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 28 лютого 2014 р. Протягом більше трьох років відповідач та його мати в спірному житлі не проживають, комунальні платежі не сплачують, бажання повернутись, заселитись до житла не виявляли. Зняти в добровільному порядку з реєстраційного обліку неповнолітнього сина [PERSON] не бажає. Оскільки відповідач без поважних причин не мешкає за постійним місцем реєстрації більше ніж 6 місяців, позивач вимушений за захистом своїх порушених прав звернутися до суду. Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою. Відповідно до процесуальних документів, які знаходяться в матеріалах справи 02 березня 2017 року позовна заява [PERSON], залишена без руху, для усунення зазначених в ухвалі недоліків. 15 березня 2017 року на виконання ухвали суду позивач [PERSON] уточнив (змінив) позовну заяву. Відповідно до заяви [PERSON] про витребування доказів, ухвалою суду від 13 червня 2017 року до Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія ДОМ.КОМ» направлено запит на перевірку фактичного місця проживання [PERSON], [INFO]. Відповідно до заяви [PERSON] та його представника [PERSON], ухвалою суду від 27 липня 2017 року зобов'язано голову Об'єднаного співвласників багатоквартирного будинку «Ватутіна-59А» надати акт про фактичне проживання чи не проживання [PERSON], за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні представники позивача [PERSON], [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на підстави викладені в позові, просили позов задовольнити в повному обсязі. Допитана неодноразово в судових засіданнях законний представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала, пояснила, що дійсно, після розлучення вона переїхала проживати до своєї матері, за місцем своєї реєстрації. Однак житлові умови в даній квартирі не дозволяють зареєструвати її малолітнього сина [PERSON]. В спірній квартирі син [PERSON] зареєстрований разом зі своїм батьком [PERSON] Знявши з реєстраційного обліку онука, позивач, позбавить його в подальшому право на спірне житло, крім того дитина може бути зареєстрована за адресою когось з батьків, в їх сім'ї це житлова площа батька - третьої особи по справі. Про дати розгляду справи 10.11.2017р., 24.01.2018 р., 28.02.2018 р. [PERSON] була повідомлена належним чином, що підтверджено поштовим повідомленням про вручення судової повістки та отриманням SMS - повідомлення. Тому розгляд справи проводиться у відсутності представника відповідача. Допитана в суді представник третьої особи виконкому районної у місті ради [PERSON] та органу опіки та піклування виконкому заперечувала проти позову, вважає, що у матері [PERSON] відсутнє житло на праві власності, тому вона не має можливості перереєструвати дитину за місцем своєї реєстрації. 28.02.2018 року представник [PERSON] звернулась з заявою про розгляд справи за її відсутності, посилаючись на заперечення, які знаходяться в матеріалах справи. Третя особа - [PERSON] до суду не з'явився жодного разу, про день та час розгляду справи повідомлявся завжди належним чином, про причин неявки не повідомляв. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі обставини справи у їх взаємозв'язку, суд вважає позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, згідно ордеру №1748 від 25 червня 1969 року виданий Виконавчим комітетом Жовтневої районної Ради депутатів робітників [PERSON] надано на сім'ю, яка складається з чотирьох чоловік, на право зайняття двох кімнат, житловою площею 31,01 кв.м., квартира [ADDRESS] Відповідно довідки наданою Товариством з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія» ДОМ.КОМ» станом на 21.02.2017р. за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] (наймач), [PERSON] (син), [PERSON] (онук). Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення (ч. 1 ст.64 ЖК України). В силу ст.64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Згідно ст. 71,72 ЖК України зазначено, що особу може бути судом визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо вона понад шість місяців не проживає у спірному будинку без поважних причин. Пленум Верховного Суду України в п.10 Постанови від 12.04.1985 №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК) необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Судом встановлено, що [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 01 жовтня 2011 року. Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 28.02.2014 року шлюб між ними розірвано. Рішення в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили 10.03.2014 року. Сторони мають спільну дитину, [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження. Відповідно акту, затвердженого представником ТОВ «Керуюча компанія» ДОМ.КОМ» від 23 лютого 2017 року, [PERSON] не проживає за адресою [ADDRESS] з 15.01.2014 року, вказаний акт складено у присутності свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року установлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ч.ч. 2, 3 ст.11 Закону України « Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Таким чином саме батьки дитини несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини та дотримання прав дитини, в тому числі на належне житло, а права дитини на житло залежить від правомірності користування цим житлом її батьками, з якими дитина має право проживати. Відповідно до частини 3 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Частиною 4 зазначеної статті передбачено, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачі) або одного них, з ким вона проживає. За змістом статей 150,155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права. Судом підтверджено документально, що не заперечувалось представником відповідача [PERSON], що [PERSON], фактично проживає за адресою: [ADDRESS]. За зазначеною адресою зареєстрована його мати [PERSON], що підтверджується копією паспорта, та довідкою наданою виконавчим комітетом Покровської районної в місті Ради. Як вбачається зі змісту ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст.80 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч.6 ст.80 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем повністю доведена і обгрунтована його правова позиція щодо його вимог по справі. Відповідачем же, на надано доказів, що за місцем її реєстрації чи за місцем реєстрації [PERSON] (батька малолітнього [PERSON]), існують перешкоди реєстрації її сина [PERSON]. Судом встановлено, що реєстрація [PERSON] у квартирі [ADDRESS], несе перешкоди у здійсненні позивачем права користування квартирою та змушує останнього нести щомісячно витрати щодо сплати комунальних послуг, які нараховуються на відповідача, які його мати в добровільному порядку не сплачує. Оскільки, відповідач не проживає у вищевказаній квартирі, понад строки встановлені законодавством, не несе витрати по її утриманню, а тому його слід визнати таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. На підставі викладеного і

Outcome: approved