Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Новопсковського районного суду Луганської області з позовом про стягнення з [PERSON] на її користь грошових коштів у сумі 10138,21 грн. в т.ч.: суму основного боргу в розмірі 7903,00 грн., 3% річних від суми боргу в розмірі 376,42 грн., суму інфляційних збитків в розмірі 1858,79 грн., а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в сумі 704,80 грн. Обґрунтовує свої вимоги тим, що 21.01.2015 вона позичила [PERSON] гроші в сумі 14703,00, які остання зобовязувалась повернути до 21.01.2016, про що відповідач власноручно в присутності свідка написала розписку. Станом на 24.06.2016 [PERSON] повернула борг в сумі 6800,00 грн. Позивач намагалася зобовязати відповідача повернути суму боргу, яка залишилась, але вона її ігнорувала. У зв'язку з чим вона звертається до суду з даним позовом. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 26.04.2018 відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, та призначено розгляд справи з викликом сторін. Позивач в судове засідання не зявилась, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином. Відповідач в судове засідання не зявилась, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить поштове відправлення, відзив на позовну заяву не надавала. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності учасників справи, за наявними в справі матеріалами. У зв'язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справи в порядку спрощеного провадження, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Судові дебати не проводяться. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей такого ж роду і якості. Договір позики є укладеним у момент передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно ч.1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно частини 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 02 липня 2014 року при розгляді цивільної справи №6-79цс14, - відповідно до норм ст.ст.1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Отже за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 полягає в тому, що відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом встановлено, що 21 січня 2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, за яким відповідач [PERSON] отримала у позику у позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 14703,69 грн, які зобовязалась повернути до 21 січня 2016 року. Дана обставина підтверджується письмовою розпискою, копія якої наявна в матеріалах справи. Таким чином, розписка [PERSON] є договором позики, укладеним у простій письмовій формі, відповідає змісту ст. 1047 ЦК України. В силу ст. 1049 ЦК України відповідач, як позичальник, зобов'язаний повернути позикодавцеві позивачу [PERSON] позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк, що встановлений розпискою. Однак відповідач ці обов'язки виконала частково, що підтверджується копіями квитанцій доданих до матеріалів справи. Також відповідач не подала до суду належних і допустимих доказів на спростування встановлених судом вказаних обставин справи. Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За нормами ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідач [PERSON] припинила виконувати свої зобовязання, передбачені договором позики з липня 2016 року, тому інфляційні збитки складають 1858,79 грн. за період з липня 2016 року по січень 2018 року, сума відсотків за користування грошовими коштами за період з 01.07.2016 по 31.01.2018 складає 376,42 грн. Отже, судом встановлено, що відповідач [PERSON] свої зобов'язання за договором позики від 21.01.2018 щодо повернення суми боргу в повному обсязі не виконала, чим порушила зазначені норми закону та умови укладеного договору позики, а тому вказана сума боргу підлягає стягненню з відповідача в примусовому порядку. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений нею при зверненні до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved