Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою 14.02.2020 року, в якій просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що вона на підставі договору купівлі-продажу є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . В квартирі окрім неї зареєстрований її син - [PERSON] , [PERSON] хоча зареєстрований, однак не проживає у вказаній квартирі з дня прописки. Вона не підтримує зв`язок з сином та він не бере участь у витратах по утриманню квартири, в якій він зареєстрований. У квартирі відповідач не проживає, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей у квартирі не має. Перешкод у користуванні житловим приміщенням йому ніхто не чинив. Комунальні служби нараховують послуги за кількістю мешканців і вона змушена платити за двох. Вона не в змозі сплачувати комунальні послуги за двох, вона є особою похилого віку та отримує пенсію у розмірі 1640 грн., тому наявність реєстрації відповідача ставить її в скрутне матеріальне становище. Факт його реєстрації порушує її право на вільне користування, вона позбавлена можливості оформити субсидію, тому за захистом своїх прав та інтересів позивачі звернулись до суду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, однак позивач подала заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримуючи пред`явлені вимоги та не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце проведення судового засідання, до суду не з`явився без повідомлення причин поважності неприбуття, відзив на позовну заяву не подав. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача його неявку до суду без поважних причин, не подання відзиву суд постановив ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень з боку позивача проти заочного розгляду справи. Заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд дійшов наступних висновків. [PERSON] на праві приватної власності належить житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу квартири від 08.06.1999 року та технічним паспортом на квартиру (а.с.8-10). Право власності на квартиру за позивачем зареєстроване КП «Криворізьке БТІ» ДОР за №174 П, стор.23 запис 23, 07.07. 1999 року. Як вказувала позивач, що підтверджується довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС (УДМС) України у Дніпропетровській області, в зазначеному житловому приміщенні значиться зареєстрованим є [PERSON] . Як, вказувала позивач вона одна проживає у спірній квартирі, а відповідач [PERSON] , є її сином , який не проживає у спірній квартирі , що підтверджуються актом з місця проживання від 03.02.2020 року, завіреним ТОВ «Житлосервіс-КР» (а.с.11). Визначаючи характер спірних правовідносин між сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вони склались між власниками житла та членом їх сім`ї (родичем прямої лінії споріднення), у зв`язку з чим регулюються ст.405 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У силу вимог ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З аналізу положень ст.ст.391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних і цивільних справ в п.п.33,34 Постанови №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Згідно з ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла в силу наявності особистого сервітуту мають право користування цим житлом відповідно до закону. Натомість, як слідує з положень ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки відповідач в належному позивачам житлі не проживає понад рік, добровільно обравши собі інше постійне місце проживання, перешкод в користуванні квартирою йому ніхто не чинив, в той час як реєстрація місця проживання відповідача створює позивачу перешкоди в користуванні належною їй власністю, обмежуючи майнові права [PERSON] , яка вимушена сплачувати за відповідача додатково комунальні послуги, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість пред`явлених нею вимог негаторного позову та необхідність їх задоволення із визнанням [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно ст.141 ЦПК України, п.35 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь [PERSON] 840,80 грн. в рахунок відшкодування документально підтверджених витрат по сплаті судового збору.

Outcome: approved