Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вимогами до ТОВ «Євролізинг Україна» і просить визнати недійсним пункт 12.11 статті 12 договору фінансового лізингу від 05 травня 2015 року укладений між ним, [PERSON] та TOB «Євролізинг Україна» код ЄДРПОУ 39321814, в частині тексту: « Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає». Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг країна», код ЄДРПОУ 39321814, на користь [PERSON] кошти в сумі 15800(п'ятнадцять тисяч вісімсот гривень)гривень; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» код ЄДРПОУ 39321814, на користь [PERSON] моральну шкоду У СУМІ 5000 (п'ять тисяч) гривень, а також відшкодувати судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач включив у правочин укладений з споживачем несправедливі умови, які завдають шкоди та спричиняють моральних страждань. Під час судового розгляду представник позивача [PERSON] підтримала вимоги, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідач про час і місце судового розгляду будучи повідомленим належним чином, за відмовив місцезнаходженням органу управління, в судове засідання представника не направив, письмових заперечень не подав. Суд вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши письмові докази, прийшов до наступного висновку. Встановлено, що 05 травня 2015 року був укладений між [PERSON] та TOB «Євролізинг Україна» договір фінансового лізингу № 01635, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у його користування трактор Jinma 264 Е з об'ємом 24 к.с., а позивач зобов'язався сплачувати лізингові платежі по договору. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства , його моральним засадам. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( оспорюваний правочин). Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, (ст. 627 ЦК України) Згідно з ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем ( прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Статтею 807 ЦК України передбачено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Закон України «Про фінансовий лізинг» визначає загальні правові та економічні засади фінансового лізингу. Відповідно до ст. 1 Закону фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин , що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За приписами ст. 6 Закону договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. Положеннями статті 16 Закону встановлено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Положеннями статті 9 п. 9.7 договору фінансового лізингу № 01635 від 05 травня 2015 року встановлено кошти які сплачуються Лізингоодержувачем до моменту отримання предмету лізингу , незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховується по даному договору у наступному порядку : Адміністративний платіж, -Авансовий платіж, -Комісія за передачу предмета лізингу. Згідно з п. 12.11 договору фінансового лізингу № 01635 від 05 травня 2015 року у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 40% від сплаченої суми авансового платежу Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Разом з тим, положення пункту 12.11 статті 12 договору фінансового лізингу не в повній мірі відповідає актам цивільного законодавства. У відповідності до положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця ( виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, (п. 4 ч3 ст. 18 Закону) У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Отже, враховуючи те, адміністративний платіж не входить до складу першого авансового платежу по договору, який сплачується на відшкодування вартості предмета лізингу, сторонами при укладенні оспорюваного договору фінансового лізингу були порушені права позивача як споживача послуг та норми пункту 4 частини 3 статті 18 Закону У країн« «Про захист прав споживачів», оскільки за умовами договору позивач у першу чергу мав сплатити адміністративний платіж, що становить 10% від вартості предмета лізингу, та який не повертається лізингоодержувачу, у випадку розірвання договору. Недійсність пункту 12.11 договору у зазначеній частині не тягне за собою недійсність правочину в цілому, оскільки договір фінансового лізингу міг би бути укладений без включення наведеного положення. Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема , коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Відповідно до квитанції № 405 від 05 травня 2015 року позивач сплатив на користь відповідача адміністративний платіж у сумі 15800(п'ятнадцять тисяч вісімсот) гривень. 13 травня 2015 року позивач звернувся до лізингової компанії із заявою про повернення сплачених коштів, однак у листі від 27.05.15 відповідачем було відмовлено з посиланнями на умови п. 12.11 укладеного договору фінансового лізингу. При цьому суд не знаходить достатніх підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки під час судового розгляду не було доведено наявність таких страждань позивача внаслідок яких позивач вимушений витрачати додатковий час для відновлення свого стану. Окрім цього слід врахувати положення Закону України «Про захист прав споживачів» щодо відшкодування моральної шкоди, зокрема щодо відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; За викладених обставин позовні вимоги підлягають задоволенню частково, судові витрати -відшкодуванню пропорційно задоволеній частині. На підставі викладеного та

Outcome: partial