Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки № 288, вчинений 05.05.2010 року між позивачем та ДП «Ілліч-Агро Донбас» публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча», зареєстрованого за № 041016400519. Позов обґрунтований тим, що позивач є власником земельної ділянки площею 6,1584 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Самійлівської сільської ради Новоазовського району Донецької області, на підставі державного акту на праві власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 707323 від 19.12.2008 року. На той час всіма землями сільськогосподарського призначення Самійлівської сільської ради користувався відповідач. В 2009 році позивачу повідомили, що для отримання ним орендної плати в розмірі 2 % вартості землі необхідно укласти договір оренди, при цьому йому надали підписати роздруковані сторінки договору, які він підписав, з текстом договору не ознайомлювався. В 2010 році позивачу повідомили, що для отримання ним орендної плати в розмірі 3 % вартості землі необхідно підписати додаткову угоду до договору оренди землі, копію якої він отримає після державної реєстрації разом з договором. На вимогу позивача у 2011 році працівники відповідача надали йому примірник договору оренди № 288 без дати підписання, укладеного строком на 13 років між позивачем та відповідачем, і додаткову угоду, зареєстровані в Держкомземі 05.05.2010 року. Ознайомившись із текстом договору, позивач помітив, що договір, який було підписано у 2009 році, зареєстровано лише 05.05.2010 року, і він не містить всіх істотних умов, які передбачені в ст. 15 Закону України «Про оренду землі», а саме умов про передачу в заставу і внесення в статутний фонд права оренди земельної ділянки, що може бути використано відповідачем у власних потребах і є порушенням норм закону. У зв'язку з цим, позивач просив суд визнати договір оренди землі недійсним. Ухвалою судді від 27.11.2014 року справа прийнята до провадження, на підставі ст. 1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції» та розпорядження голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 року № 2710/38-14. Позивач, належним чином повідомлений про розгляд справи, шляхом повідомлення його представника [PERSON] телефонограмою про час, дату і місце проведення судового засіданні, до суду не прибув, але згідно наданих раніше заяв позивач та його представник просять справу розглянути без них (а.с.16, 29). Представник відповідача, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з'явився, але згідно наданої раніше заяви представник відповідача Танача Ю.А. просить справу розглянути без нього (а.с.16). Представник третьої особи відділу Держкомзему в Новоазовському районі Донецької області, який не повідомлений про розгляд справи, так як судова повістка повернута без вручення, згідно довідки Укрпошти на підставі листа генеральної дирекції УДППЗ «Укрпошта» від 22.07.2014 року № 522-31/205 «Щодо часткового призупинення приймання до пересилання поштових відправлень» та у зв'язку з проведенням антитерористичної операції на території Новоазовського району. Але, суд вважає за можливе розгляд справи без представника третьої особи, так як раніше представником відділу Держкомзему подана заява про розгляд справи за його відсутності (а.с.11). Згідно письмових заперечень відповідача проти позову (а.с. 12-15), договір оренди укладено відповідно до вимог чинного законодавства і він є дійсним. Якщо керуватися міркуваннями відповідача, то договір є не недійсним а неукладеним, тому позов про визнання договору саме недійсним не підлягає задоволенню. Відсутність у договорі зазначеної суттєвої умови не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним у розумінні ст. 203 та 215 ЦК України. Позивачем зроблено помилковий висновок про відсутність у договорі умови про передачу у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. На підставі ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Під час розгляду справи судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 6,1584 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Самійлівської сільської ради Новоазовського району Донецької області, на підставі державного акту на праві власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 707323 від 19.12.2008 року (а.с. 8). Між позивачем, як орендодавцем, та відповідачем ДП «Ілліч-Агро Донбас» відкритого акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча», як орендарем, було укладено договір оренди землі № 288, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу в оренду земельну ділянку площею 6,1584 га, розташовану на території Самійлівської сільської ради Новоазовського району Донецької області, зі сплатою орендної плати в розмірі 2 % вартості орендованої земельної ділянки, строком на 13 років (а.с. 6). Додатковою угодою до договору оренди земельної ділянки, укладеною між позивачем та відповідачем, до основного договору були внесені зміни, а саме збільшено розмір орендної плати до 3 % вартості земельної ділянки. Вказаний договір оренди і додаткова угода зареєстровані у встановленому законом порядку у відділі Держкомзему у Новоазовському районі Донецької області 05.05.2010 року за № 041016400519. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України стосовно моменту укладення договору оренди землі, викладеної у постановах від 18 грудня 2013 року у справі № 6-127цс13 та від 14 січня 2014 року у справі № 21-403а13, волевиявлення на укладення договору учасник (сторона) правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Реєстрація договору є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім щодо договору. В силу ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Статтею 15 Закону України «Про оренду землі» в редакції, чинній на час укладення договору оренди, були визначені наступні істотні умови договору оренди землі: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Проте, відповідно до правової позиції Верховного Суду України у цій справі, викладеній у постанові від 02 липня 2014 року № 6-80цс14, прийнятій за результатами перегляду ухвали касаційного суду з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статті 15 Закону України «Про оренду землі», у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право відповідно до статті 15 ЦК України та статті 3 ЦПК України, тому суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавців у зв'язку з відсутністю в договорах оренди умов, передбачених ст. 15 Закону України «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з'ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав. Суд приймає до уваги, що договір оренди був зареєстрований ще 2010 року, і з того часу позивач не звертався до відповідача з приводу внесення в договір змін щодо включення умов про передачу в заставу і внесення в статутний фонд права оренди земельної ділянки, і будь-яким чином не заявляв про порушення його прав відсутністю в договорі оренди землі зазначених умов. Позивачем не надано доказів, які б свідчили про вчинення відповідачем дій по передачі права оренди земельної ділянки у заставу або до статутного фонду. Таким чином, договір оренди був укладений у належній формі, зареєстрований у встановленому законом порядку і добровільно виконувався сторонами. Позивачем не надано доказів і необґрунтовано, що відсутність в договорі оренди землі умов щодо передачу в заставу і внесення в статутний фонд права оренди земельної ділянки має наслідком порушення його цивільних прав. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 25 грудня 2013 року № 6-94цс13, однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону у суду немає правових підстав для задоволення позову. Отже, хоча в договорі оренди землі і не міститься такої істотної умови, як передача в заставу і внесення в статутний фонд права оренди земельної ділянки, суд вважає, що таке порушення має формальний характер і цим права позивача не порушуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed