Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу. Посилається на те, що 01 липня 2010 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики коштів, згідно умов якого ним було передано відповідачу 300000 грн., яку відповідач зобов'язувався повернути. Грошові кошти в сумі 300000 грн. відповідач отримав в повному обсязі, що підтверджується розпискою від 01 липня 2010 року та договором позики від 01 липня 2010 року. Відповідно до п.4.1. договору позики, сторонами було досягнуто домовленості, що строк надання позики позичальнику становить 1 рік з моменту підписання договору, тобто позика повинна бути повернута не пізніше 01 липня 2011 року. Вказує, що він неодноразово звертався до відповідача про добровільну сплату боргу, згідно розписки та умов договору позики про повернення коштів, але до даного часу відповідач ухиляється від повернення суми боргу, чим порушує взяті на себе зобов'язання. Зазначає, що станом на 05 серпня 2013 року борг за договором позики становить 300000 грн. Згідно з п.2.4. договору позики, проценти за користування позикою, виходячи із встановленої в договорі процентної ставки у розмірі 22% річних на суму заборгованості по позиці. Заборгованість по процентам, що підлягають відшкодуванню за користування позикою станом на 21 листопада 2013 року становить суму в розмірі 214000 грн. Зазначає, що згідно п.7.4. даного договору, у разі недотримання строків, щодо повернення суми позики позичальник додатково до неповернутої суми позики та відсотків по користуванню позикою сплачує штраф у розмірі 20% від суми несплаченої позики на день прострочення. Станом на 05 серпня 2013 року сума несплаченої позики становить 300000 грн., з врахуванням штрафної санкції передбачено п. 7.4. договору позики додатково до суми позики та відсотків по користуванню позикою до сплати відповідачем підлягає штраф у сумі 60000 грн. 24 червня 2014 року позивач [PERSON] надав суду заяву про зменшення позовних вимог, просить стягнути з відповідача [PERSON] суму боргу в розмірі 489980 грн., який складається з боргу за договором позики у розмірі 288790 грн.; процентів визначених договором за користування позикою у сумі 201190 грн. з розрахунку 288790 грн. (сума позики) х 3 роки 2 місяці (строк користування позикою, враховуючи строк прострочення виконання зобов'язання )= 201190 грн. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні зменшенні позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні зменшенні позовні вимоги визнав. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов обгрунтований і підлягає до задоволення. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відносно цих вимог закону, судом встановлено, що 01 липня 2010 року, між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, згідно умов якого позивач надав у користування відповідачу позику в сумі 300000 грн., зі сплатою процентів за користування позикою у розмірі 22% річних на суму заборгованості по позиці, з кінцевим терміном поверненням 01 липня 2011 року (а.с. 6-7). Проте [PERSON] дане зобов'язання виконав частково. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що на підтвердження укладення договору позики позичальник надав позикодавцеві розписку, відповідно до якої [PERSON] отримав у [PERSON] 300000 грн. 01 липня 2010 року (а.с. 8). Відповідно до розписки від 20 жовтня 2010 року, [PERSON] отримав гроші у [PERSON] в сумі 11210 грн. по договору позики (а.с. 63) Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно цих вимог закону судом встановлено, що позовні вимоги позивача в частині повернення суми боргу в розмірі 288790 грн. підлягають до задоволення. Відповідно ст. 1048 ч.1 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до п.2.4. договору позики, проценти за користування позикою сплачуються позичальником, виходячи із встановленої процентної ставки у розмірі 22% річних на суму заборгованості по позиці. Проценти нараховуються щомісяця, в останній день місяця, на суму фактичної заборгованості за договором позики із розрахунку фактичної кількості днів нарахування процентів за користування позикою і підлягають сплаті до 5-го числа кожного місяця. Пунктом 2.5. договору позики передбачено, що у разі порушення строку сплати процентів за користування позикою, зазначеного у п. 2.4. цього договору, заборгованість за несплаченими процентами переноситься на рахунок прострочених процентів за користування позикою на наступний місяць та погашаються з наступною сплатою процентів за договором. Згідно цих вимог закону судом встановлено, що сторонами в договорі від 01 липня 2010 року розмір відсотків за користування позикою встановлено в розмірі 22% річних на суму заборгованості по позиці. Проценти, що підлягають відшкодуванню за користування позикою станом на 21 листопада 2013 року складають: 288790 грн. (сума позики) x 22% річних (проценти визначені договором за користування позикою): 38 місяців (строк користування позикою, враховуючи строк прострочення виконання зобов'язання ) = 201190 грн. Тому підлягають до задоволення позовні вимоги в частині стягнення відсотків в розмірі 201190 грн., за 38 місяців, оскільки борг відповідачем не повернутий. Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Таким чином, суд вважає, що з відповідача [PERSON] належить стягнути на користь позивача борг в сумі 288790 грн., проценти за користування коштами в сумі 201190 грн., а всього стягнути борг у сумі 489980 гривень, також слід стягнути судові витрати в сумі 3654 гривень. На підставі викладеного ст.ст. 530, 625, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: approved