Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом та свої вимоги мотивує тим, що він перебував у шлюбі з [PERSON] , який рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 11.10.2018 був розірваний. Перебуваючи в шлюбних відносинах з [PERSON] , ними спільно була придбана двокімнатна квартира, загальною площею 82,6 кв. м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вартістю 985434 грн. Спільно придбана квартира, по взаємній згоді з відповідачкою, була зареєстрована на [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 03.02.2017. З моменту підписання даного договору двокімнатна квартира перейшла у спільну власність подружжя: [PERSON] та [PERSON] . На момент подання позовної заяви між сторонами відсутня добровільна домовленість стосовно визначення порядку володіння, користування та розпорядження спільною житловою квартирою. Тобто на даний період часу в нього не має фактичної можливості розпоряджатися часткою квартири, яка по праву спільної сумісної власності належить йому. [PERSON] в категоричній формі відмовляється від цивілізованого спілкування та укласти у нотаріуса угоду про виділення належної йому частки у праві спільній сумісній власності. У зв`язку з тим, що між ним та відповідачкою відсутні порозуміння щодо користування житловою площею у спільно-придбаній квартирі, він просить суд визначити за [PERSON] Ѕ частку у праві власності на квартиру, розташованої за адресою: [ADDRESS] , а саме: житлову кімнату, площею 14,5 кв.м, та лоджію, площею 2,8 кв.м, визначити порядок користування квартирою, виділивши в користування, володіння та розпорядження [PERSON] житлову кімнату, площею 14,5 кв.м, та лоджію № 1, площею 2,8 кв.м, а [PERSON] - житлову кімнату, площею 20,6 кв.м, залишивши інші приміщення кухню з лоджією № 2, ванну кімнату, туалет, коридор у спільному користуванні; стягнути з відповідачки судові витрати в розмірі вартості сплаченого судового збору на загальну суму 2746 грн. та 600 грн. за надання послуг з оцінки майна. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги уточнив та дав пояснення аналогічні вищевикладеному, однак зазначив, що рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 07.12.2020, було виділено право власності по Ѕ частини квартири, за адресою: [ADDRESS] , на [PERSON] та [PERSON] , а тому просить суд лише визначити порядок користування даною квартирою. Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову та зазначила, що дійсно 03.02.2017 під час шлюбних відносин була придбана двокімнатна квартира, площею 82,6 кв.м, за адресою: [ADDRESS] . В квартирі крім неї та [PERSON] зареєстрований та проживає їхній неповнолітній син [PERSON] , [INFO] , інтереси якого [PERSON] жодним чином не враховані. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 12.09.2019 про усунення перешкод у користуванні власністю, було зобов`язано [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні квартирою [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Дане рішення суду вона виконала в повному обсязі, надавши [PERSON] ключі. Також зазначила, що [PERSON] жодного дня з моменту передачі ключів не мешкав у вищезазначеній квартирі та жодних вимог щодо поділу квартири чи встановлення порядку користування нею до [PERSON] не висував. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 28.10.2005 по 11.10.2018 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 11.10.2018 був розірваний та стягнуто аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття (а.с.15-17,128). Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 12.11.2019 в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про поділ майна подружжя відмовлено повністю (а.с.18-28). З технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] вбачається, що дана квартира є квартирою посімейного заселення та розташована на 4-у поверсі 8-и поверхового будинку та складається з 2-х кімнат, житловою площею 35,1 кв.м, в т.ч.: 1-а кімната - 20,6 кв.м, 2-а кімната - 14,5 кв.м, кухня - 18,1 кв.м, коридор - 18,7 кв.м, ванна - 3,6 кв.м, туалет - 1,3 кв.м; квартира обладнана лоджею 2,8*1+3,8*1=5,80 кв.м (а.с. 29-31,82-84). З довідки про склад сім`ї від 05.03.2020 за № 14.03-08/56903 вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано три особи: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.32). З копії договору купівлі продажу квартири від 03.02.2017 вбачається, що квартира, загальною площею 82,6 кв.м, житловою площею 35,1 кв.м, розташована за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] (а.с.79-81). Від подружнього життя у сторін [INFO] народився син [PERSON] (а.с.85). Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 07.12.2020 за [PERSON] та [PERSON] було виділено по Ѕ частині квартири, за адресою: [ADDRESS] (а.с.110-117,125-127). При вирішенні даного спору суд керується нормами цивільного законодавства, які визначають зміст права власності, проголошують його непорушність, встановлюють способи здійснення права спільної часткової власності та способи захисту права власності. Згідно\~ст. 41 Конституції України, - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно ст. ст. 317, 319 ЦК України, - власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до статті 150 Житлового кодексу Української РСР, - громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст.\~155\~ЖК Української РСР, - жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Згідно із частиною першою статті 156 ЖК Української РСР, - члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до статті 358 ЦК України, - право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця норма закону свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьою статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Відповідно до ст. 50 ЖК Української РСР, - жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам. При наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя. З вищевказаного вбачається, що при визначенні порядку користування квартирою позивачем не враховані інтереси неповнолітнього сина сторін, якому виповнилося 14 років і який проживає та зареєстрований в квартирі. Адже, [PERSON] просить виділити йому в користування одну кімнату, а іншу кімнату залишити [PERSON] та сину, котрий перебуває на її вихованні та утриманні. Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. Відповідно до вимог цього Закону, держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», - діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до Закону України, забезпеченням найкращих інтересів дитини є дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоровя, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифіковану Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91, - в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За викладених обставин суд прийшов до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, адже визначення порядку користування квартирою, яка перебуває у спільній частковій власності, можливе лише між її співласниками, а неповнолітній син сторін таким не є. Також, син сторін - [PERSON] , 2006 р.н., має 14 повних років, а тому не може проживати з матір`ю в одній кімнаті. А тому, за таких обставин визначення порядку користування квартирою, який було запропоновану позивачем, не є можливим. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed