Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Державного ДП «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», в якому прохав стягнути заборгованість в загальному розмірі 25\~000 грн., що включає в себе заборгованість по невиплаченій заробітній платі та компенсації за 11 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період з 04.12.2020 року по 19.04.2021 року, середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні з Полтавської регіональної філії Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» по день ухвалення судового рішення, а також судові витрати. В обґрунтування позову вказала, що у період з 04 грудня 2020 року по 19 квітня 2021 року перебувала у трудових відносинах з Полтавською регіональною філією Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», а саме працювала на посаді сторожа групи допоміжного персоналу. Під час її знаходження у трудових правовідносинах з боку відповідача була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 25\~000 грн., в тому числі компенсація за невикористану відпустку. 19 квітня 2021 року вона була звільнена з посади за угодою сторін, згідно наказу № 56-ОС від 19.04.2021 року. Вказаним наказом, була також передбачена виплата грошової компенсації за 11 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 04.12.2020 року по 19.04.2021 року відповідно до ст.24 ЗУ «Про відпустки». Однак, в день її звільнення 19.04.2021 р., відповідач письмово не повідомив її про нараховані суми належні їй при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч.1 ст. 116 КЗпП України. За таких обставин, з відповідача підлягає стягненню в судовому порядку на її користь заборгованість по не виплаченій заробітній платі та компенсації за 11 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 04.12.2020 року по 19.04.2021 року у розмірі 25 000 грн. Крім того, як передбачено ч. 1 ст. 117 КЗпП України, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Оскільки довідка про середній заробіток на час звернення до суду з позовом відсутня, нею подається клопотання про витребування доказів. Ухвалою суду від 26 липня 2021 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Від відповідача до суду надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що відповідно до довідки Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 16.08.2021 року № 70/07-№ 400, на даний час заборгованість із невиплаченої заробітної плати [PERSON] становить 25\~000 грн. За лютий-березень 2021 року заробітна плата позивача становила 17\~100 грн., кількість відпрацьованих робочих днів 42 дні, тобто середньоденна заробітна плата за час роботи у Полтавській регіональній філії складала 407, 14 грн. Вважають, що сума середньої заробітної плати, яку позивач прохає стягнути, не відповідає співмірності та пропорційності заявленої суми із реальною заборгованістю із заробітною платою та строком перебування у трудових відносинах позивача із Полтавською регіональною філією з 04.12.2020 року по 19.04.2021 року. Позивач бажає стягнути із відповідача середній заробіток, що орієнтовно може складати 45\~000 грн. при заборгованості 25\~000 грн., що в два рази перевищує суму заборгованості. Вказує, що, таким чином, позивач зловживає своїми правами на отримання середнього заробітку, а тому вимога в цій частині не підлягає задоволенню. Також вважає, що заявлена позивачем вимога про стягнення витрат на правничу допомогу у сумі 5000 грн. є безпідставною, завищеною та орієнтовною, оскільки детального опису наданих послуг до позову не долучено. Також такі витрати не є співмірними із складністю справи, витраченому часу та обсягу наданих адвокатом послуг. Крім того, вказує, що одночасно заявлені вимоги про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні подані без сплати судового збору суперечать вимогам законодавства щодо звільнення від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір». Вважає, що з цих підстав, позов задоволенню не підлягає. Крім того, відповідачем понесені витрати на правову допомогу у сумі 2000 грн., які прохає стягнути із позивача (а.с.36-44). Від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив разом із квитанцією про сплату судового збору у сумі 908 грн., в якій вказано, що у відзиві відповідач повністю визнає заборгованість по заробітній платі у сумі 25\~000 грн., а отже позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Також відповідач визнає, що середньоденна заробітна плата позивача становила 407 грн. 14 коп. та на день звільнення існувала заборгованість. Таким чином, із відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Вказує, що [PERSON] звернулася до суду з позовом більш, ніж через три місяці, тобто сподівалася на виплату заробітної плати. Таким чином, позивач діяла добросовісно та не зловживала своїми правами. Натомість дії відповідача направлені на затягування розгляду справи та порушення прав [PERSON] . Прохав задовольнити позов у повному обсязі (а.с.55-60). Представником позивача також надано розрахунок середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 квітня 2021 року по 06 вересня 2021 року, згідно якого розмір останнього складає 38\~678 грн. 30 коп. ( 95 роб. днів х 407, 14 грн.) (а.с.61-62). У судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явилися, останній надіслав до суду заяву, в якій прохав розглянути справу без його участі та участі його довірителя, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, (а.с.65). Представник відповідача у судове засідання повторно не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив (а.с.35). На підставі ч.1 ст. 223 ЦПК України суд вирішив розглядати справи за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Відповідно до ч.2 ст.247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що з 04 грудня 2020 року по 19 квітня 2021 року [PERSON] працювала сторожем групи допоміжного персоналу у Полтавській регіональній філії Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», тобто перебувала з відповідачем у трудових відносинах, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] виданої 09.08.1981 року, а також копіями наказів № 40-ОС від 03 грудня 2020 року про прийняття на роботу [PERSON] та № 56-ОС від 19 квітня 2021 року про звільнення [PERSON] за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України (а.с.15-17, 18-19) Відповідно до довідки в.о. директора ДП «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», заборгованість з заробітної плати [PERSON] станом на теперішній час становить 25\~000 грн. (а.с.47). Відповідно до ч.1\~ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цьогоКодексу. Відповідно до\~ст.116\~КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до\~ст.117 КЗпП Українив разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст.117 КЗпП України\~обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені вст. 116\~КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої\~ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості сум, належних при звільненні, роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої\~ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Крім того, слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012. Враховуючи, що в день звільнення позивачу не була виплачена нарахована заробітна плата разом із компенсацією за невикористані 11 календарних днів щорічної відпустки у сумі 25\~000 грн., суд приходить до висновку про задоволення позову частині стягнення із відповідача заборгованості по заробітній платі у повному обсязі. Доводи відповідача, що позивачем не був сплачений судовий збір, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити судом спростовуються, оскільки за вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі судовий збір не сплачується. До того ж, разом із відповіддю на відзив позивачем подано квитанцію у сумі 908 грн. за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тому позов в цій частині залишений без руху не був. При вирішенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що до суду звернулася звільнена [PERSON] з позовом про стягнення на її користь середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, право на яку передбачене ч.1 ст.117 КЗпП України, у сумі 38\~768 грн. 30 коп. (а.с.61-62). Середній заробіток працівника визначається відповідно до\~ст.27 Закону України\~«Про оплату\~праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Відповідно до п.5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Суд, вирішуючи вимогу про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року. Так, відповідно до ст.1 Порядку обчислення середньої заробітної плати цей порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Відповідно до ст.2 абзац 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до ст.5 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до вищевказаних положень суд визначає розмір середньої заробітної плати позивача за період затримки розрахунку з 19.04.2021 року по 06.09.2021 року, тобто за 95 робочих днів. Середня заробітна плата [PERSON] за останні два місяці складає 17100 гривень, середньоденна заробітна плата складає 407, 14 гривень, згідно наданого розрахунку позивачем (а.с.61-62). Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. За таких обставин на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки виплати належних працівникові при звільненні сум за період з 19.04.2021 року по 06.09.2021 року у сумі 38\~678, 30\~гривень (95 робочих днів х 407, 14 гривень середньоденної заробітної плати). Статтею 81\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог та задоволення позовних вимог [PERSON] та стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за весь час затримки виплати, належних працівникові при звільненні сум, в розмірі 38\~678, 30\~гривень за період затримки з 19.04.2021 року по 06.09.2021 року. При цьому, судом відхиляються твердження відповідача, що дані вимоги не відповідають співмірності та пропорційності, а тому у їх задоволенні необхідно відмовити з цих підстав, з огляду на таке. Розрахунок середнього заробітку, на думку суду, проведений вірно та не спростований відповідачем, а тому приймається як належний та допустимий доказ (а.с.61-62, 47). Установлений\~статтею 117 КЗпП України\~механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Відповідно до частини першої\~статті 9 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) положення\~ЦК України\~застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення\~ЦК України\~мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Відповідно до пункту 6 частини першої\~статті 3 ЦК України\~загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Відшкодування, передбачене\~статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1\~статті 9 ЦК України\~така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому\~статтею 117 КЗпП України. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до\~статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого\~статтею 117 КЗпП України. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 року справа №761/9584/15-ц, відійшла від правового висновку Верховного Суду України висловлену у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, щодо чинників від яких залежить право суду зменшити розмір середнього заробітку. Зокрема, застосовуючи право на зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до\~статті 117 КЗпП України, суду необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. При цьому право на зменшення у суду є незалежно від обсягу задоволених вимог працівника. Разом з тим, відповідач не довів суду, що затримка розрахунку при звільненні сталася не з його вини, що ним вживалися дії щодо усунення порушень прав позивача, не наведені інші обставини, які б надали суду можливість зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому, суд враховує, що заборгованість по заробітній платі не виплачена позивачу до цього часу, тобто тривалий час [PERSON] позбавлена належних їй від роботодавця сум та засобів для існування, а поважність причин невиплати вказаних коштів відповідачем не доведена. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Частиною першою\~статті 81 ЦПК України\~встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За вказаних вище обставин, суд вважає, що підстави для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується с.ст.133, 137, ч.1, п.1 ч.2, 6 ст.141 ЦПК України, та приходить до висновку про стягнення із відповідача на користь позивача судового збору у сумі 908 грн. за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку (а.с.54), про стягнення із відповідача на користь держави судового збору у сумі 908 грн. за позовну вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі (позивач звільнена від сплати судового збору згідно п.1 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір»), а також витрат на професійну правничу допомогу у сумі 4\~000 грн., що підтверджується Актом прийому-передачі наданих правничих (юридичних) послуг № 1 від 06 вересня 2021 року та Договором № 975 від 15 червня 2021 року (а.с.63-64). При цьому, суд враховує, що судове засідання було проведено за відсутності сторін, а тому зменшує витрати до 4\~000 грн.

Outcome: approved