Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до суду в якому просить стягнути із відповідача [PERSON] на його користь заборгованості за договором позики та процентів за користування позикою у розмірі 5 823,88 грн., індекс інфляції у сумі 407,67 грн., пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань у розмірі 1% від суми заборгованості за кожен день прострочення - 20,74 грн. та 640,00 грн. судового збору. Мотивуючи вимоги тим, що 15 вересня 2015 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики за умовами якого [PERSON] надав позичальнику 3 935,00 грн., а відповідач зобов'язалась повернути вказану суму та сплатити 48 % від позиченої суми до 14 вересня 2016 року. В порушення умов договору відповідач, у встановлені строки не повернула грошові кошти позивачу, чим порушила умови зобов'язання, що змушує позивача звернутись з даним позовом до суду, оскільки досудове врегулювання спору виявилось неможливим. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги частково та просив стягнути на його користь із відповідача заборгованість за договором позики та проценти за користування позикою у розмірі 485,32 грн. Пояснивши, що між ним і відповідачем було укладено 23 договорів позики. При здійсненні ним розрахунку за договром позики, що є предметом розгляду сданої справи, з'ясувалось, що відповідачем не було проведено погашення боргу за графіком лише за останній місяць договору, що становить вказану суму. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти позовних вимог у повному обсязі. Мотивуючи тим, що боргові зобов'язання по договору позики від 15 вересня 2015 року за №7 виконані відповідачем у повному обсязі, що підтверджується відповідною відомістю розрахунків між сторонами. У позивача відсутні будь-які докази на підтвердження обставин наявності вказаної заборгованості та відповідно повторного стягнення грошових коштів. За таких обставин просив відмовити у задоволенні позову Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що у задоволенні позов слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 15 вересня 2015 року сторони уклали договір №7 про надання грошової позики, за умовами якого [PERSON] надав [PERSON] 3935,00 грн., строком на один рік з процентною ставкою за користування кредитом в розмірі 48 % від позиченої суми. Строк дії договору до 14 вересня 2016 року (а.с. 7). Факт передачі грошових коштів [PERSON] у вказаному в договорі розмірі підтверджується її підписом у розписці від 15 вересня 2015 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як убачається із договору №7 від 15 вересня 2015 року, умовами погашення вказаного кредиту і винагороди за його використання є щомісячне повернення 1/12 частини суми тіла кредиту у розмірі 327,92 грн. та винагороди у розмірі 4 % від суми кредиту, що становить 157,40 грн, а всього 485,32 грн. Надана суду письмова розписка та договір позики містить дату отримання відповідачем грошових коштів, розмір отриманих у борг грошей, зобов'язання їх повернути, строк виконання такого зобов'язання. Відповідно до ст. 1049 ЦК України передбачає прямий обов'язок позичальника повернути позику. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. За положеннями ч. 1 ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Відповідно до ч. 2 ст. 536 ЦК України, розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Як було встановлено у судовому засіданні та не заперечувалось сторонами, між [PERSON] та [PERSON] було укладено 23 договори позики. За даними, які містяться у відомості погашення щомісячних платежів убачається, що відповідачем було повернуто позивачу грошові кошти за договором позики №7 від 15 вересня 2015 року, а саме: 15 жовтня 2015 року передано 4420,00 грн. та 15 грудня 2015 року передано 1718,00 грн., а всього 6138,00 грн., що підтверджується підписами [PERSON] (а.с. 34). Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, пред'являючи вимоги про стягнення заборгованості за договором позики, позивач повинен надати докази, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір. Проте, позивачем у судовому засіданні не спростовано доводів представника відповідача про повне погашення грошової позики за договом №7 від 15 вересня 2015 року та підтверджено, що підписи про отримання грошей, які мястяться у відомості погашення щомісячних платежів (а.с. 34), належать йому особисто. З огляду на означене, розглядаючи справу у межах заявлених вимог, на підставі доказів наданих сторонами, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено наявність у відповідача перед ним заборгованості за договром позики № 7 від 15.09.2015 року. А тому, позовні вимоги [PERSON] не обгрунтовані та не підлягають задоволенню. Виходячи з положень ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed