Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Донецька вугільна енергетична компанія» про відшкодування моральної шкоди, спричиненої в наслідок пошкодження здоров`я на виробництві, мотивуючі свої позовні вимоги тим, що з 1973 року він працював на шахті Лідіївка. 16.07.1992 р. він був звільнений, у зв'язку з переводом на шахту ім.О.О. Скочинського на посаду гірничого майстра підземного з повним робочим днем у шахті. 06.08.1998 р. він був звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію. З 1998 року позивач став часто хворіти, неодноразово знаходився на амбулаторному та стаціонарному лікуванні. Йому був встановлений діагноз: хронічний обструктивний бронхіт пилової етіології першого-другого ступеня. Відповідно до медичного висновку № 5279 від 17.03.1998 р. [PERSON] встановлений професійний характер захворювання. Згідно висновку МСЕК, позивач є інвалідом 3 групи по профзахворюванню, з втратою професіональної працездатності 50%. В теперішній час він позбавлений можливості працювати за професією, оскільки йому протипоказана фізична праця, стан його здоров'я погіршився, він змушений звертатися за медичною допомогою, йому рекомендоване санаторно-курортне лікування. Після звільнення з роботи, він не має можливості утримувати свою родину, оскільки більша частина пенсії використовується на купівлю ліків. Саме через професійне захворювання, порушений нормальний, звичайний, життєвий ритм позивача, він позбавлений можливості реалізації своїх повсякденних занять, звичок, бажань. У зв'язку з чим, [PERSON] вважає що з вини відповідача йому завдано моральної шкоди на суму 50000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги повністю підтримав, надав суду пояснення аналогічні вище викладеним та просив суд позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про що в матеріалах справи мається відповідна розписка про вручення судової повістки. Суд визнає неявку представника відповідача в судове засідання неповажною та вважає за можливе розглянути справу на підставі доказів, які є в матеріалах справи, постановивши заочне рішення відповідно до вимог ст.224 ЦПК України. При цьому, суду надано письмові заперечення відповідача, в яких зазначено, що підприємство позовні вимоги [PERSON] не визнає, вважає їх необґрунтованими та просив відмовити у їх задоволенні у зв'язку з відсутністю законних підстав. Заслухавши пояснення позивача, проаналізувавши в сукупності надані сторонами докази та матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Так, у судовому засіданні було встановлено, що позивач [PERSON] з 24.12.1973р. по 16.07.1992р. працював на Шахті «Лідіївка» в/о Донецьквугілля (а.с.6-9). 20.07.1992 р. [PERSON] був прийнятий на Шахту ім..О.О. Скочинського в/о Донецьквугілля на посаду гірничого майстра підземного з повним робочим днем у шахті, 02.08.1998 р. був звільнений з вказаного підприємства у зв'язку з виходом на пенсію (а.с.10-11). Праця у несприятливих умовах шахти стала причиною розвитку у нього професійного захворювання - хронічний обструктивний бронхіт пилової ефіології, що підтверджується висновком Донецької обласної клініки профзахворювань № 5279 (а.с. 16). Згідно довідок обласної МСЕК №1 в Донецькій області від 04.05.1998 р. № 266943 серія 2-18 АЄ та № 266943 серія 2-18 АЄ [PERSON] 04.05.1998 первинно встановлена третя група інвалідності у зв'язку з професійним захворюванням з втратою професійної працездатності - 50 відсотків з 04.05.1998 по 04.05.2000 р. (а.с.31-32). Висновком МСЕК № 2 м.Донецька (довідка серії 2-18 АВ № 039565 від 03.07.2002) позивачу було встановлено 50% втрати професійної працездатності безстроково. (а.с.15). Згідно Рішення Конституційного Суду України № 20-пр/2008 від 08.10.2008 року обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди громадянам, які постраждали на підприємствах внаслідок виробничої травми чи професійного захворювання, було покладено на підприємства, з чиєї вини відбулися відповідні події. Таким чином, саме на підприємство покладено обов'язок відшкодовувати працівнику моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому цієї шкоди. Зазначені норми не містять будь-яких інших додаткових умов щодо відшкодування моральної шкоди. Оскільки стаття 1168 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів, то суд вважає, що відповідач повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду, заподіяну ушкодженням його здоров'я, внаслідок чого йому було встановлено 50% втрати професійної працездатності. Згідно ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Визначаючи розмір моральної шкоди, слід врахувати п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якої, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Виходячи з наявності спричинення позивачу моральної шкоди незалежно від наявності з цього приводу висновку МСЕК, яку повинен відшкодувати позивачу відповідач як власник підприємства, який не створив працівнику безпечні та нешкідливі умови праці, що призвело до ушкодження здоров'я на виробництві, моральних страждань потерпілого та того, що на час виникнення спірних правовідносин можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалася п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 в розмірі, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат на час первинного висновку МСЕК від 20 травня 1996 року (мінімальна заробітна плата на цей час становила 1500000 крб.), а згідно змін внесених постановою Кабінету Міністрів України № 1100 від 03 жовтня 1997 року розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат. До вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством,застосовується тримісячний строк звернення до суду (ст.233 КЗпП України). Однак до інших вимог про відшкодування моральної шкоди, зокрема вимог, що випливають з порушених особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до ст.83 ЦК УРСР не застосовуються (п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). З набранням чинності ЦК України 2004 року позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю (п.3 ч.1 ст.268 ЦК України). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в постанові № 4 від 31.03.1995 року зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер та ступінь моральних страждань [PERSON], стан його здоров'я, вимушені зміни у його життєвих та виробничих стосунках, засади розумності та справедливості, і вважає можливим стягнути на його користь у відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я умовами виробництва 2500,00 гривень, що не перевищує максимального розміру відшкодування моральної шкоди, встановленого Правилами. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність частково задовольнити позовні вимоги [PERSON] та стягнути з ДП «ДВЕК» на користь позивача відшкодування моральної шкоди в сумі 2500,00 гривень. Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 114,70 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: partial