Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, в якій вказує, що він є власником житлового будинку [ADDRESS], де з 2004 року є зареєстрованою відповідач по справі - [PERSON], у шлюбі з якою він перебував до 08 листопада 2016 року. Позивач зазначає, що оскільки [PERSON] з листопада 2016 року почала проживати окремо від нього за іншою адресою, то на теперішній час вона втратила право користуватися вищевказаним житловим приміщенням, натомість реєстрація її місця проживання у даному будинку перешкоджає здійснювати йому повноваження власника, зокрема розпорядитися ним. Враховуючи викладене, [PERSON] просить суд заявлені ним позовні вимоги задовольнити та визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] Позивач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просив справу розглядати в його відсутність, на позовних вимогах наполягав та просив суд їх задовольнити. Представник позивача - [PERSON], який діє на підставі договору на представництво інтересів у суді першої, апеляційної інстанції та касаційної інстанції по цивільній справі від 04 грудня 2017 року, в судовому засіданні надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, та просив суд задовольнити позовні вимоги [PERSON] Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] Пояснила, що дійсно з листопада 2016 року вона не проживає [ADDRESS]. В той же час зазначила, що вона має право там проживати, оскільки, по-перше, не має у власності іншого житла, а по-друге, у спірному будинку зареєстроване місце проживання їх спільних з [PERSON] дітей. Крім цього, відповідач вказала, що у спірному будинку знаходяться її особисті речі, а саме побутова техніка, предмети інтер'єру тощо, з приводу яких у суді перебуває на розгляді справа про поділ майна подружжя; також на розгляді у суді перебуває справа щодо розподілу між сторонами автомобіля. Поряд з цим, [PERSON] в судовому засіданні відмовилась від надання будь-яких доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 квітня 2017 року, посвідченого державним нотаріусом Другої слов'янської державної нотаріальної контори Донецької області Грецькою Т.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 164, Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 47507597 від 22 квітня 2017 року, Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 85600011 від 22 квітня 2017 року, житловий будинок [ADDRESS] з 22 квітня 2017 року на праві власності належить позивачу по справі - [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В той же час з приписів ч. 1 ст. 405 ЦК України слідує, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Так, як було встановлено в судовому засіданні та вбачається з домової книги для прописки громадян, долученої позивачем до своєї позовної заяви, відповідач по справі - [PERSON] 21 квітня 2004 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS], як дружина позивача тобто член його сім'ї. Поряд з цим, шлюб, укладений сторонами 12 жовтня 2002 року, рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 26 жовтня 2017 року по справі № 243/8632/16-ц, яке набуло законної сили 08 листопада 2016 року, було розірвано. З акту підтвердження фактичного не проживання громадянки [PERSON], складеного 27 листопада 2017 року комісією у складі депутата Билбасівської селищної ради [PERSON] та членів квартального комітету - [PERSON] і [PERSON], вбачається, що з листопада 2016 року в будинку № [ADDRESS], [PERSON] не проживає, проти чого вона й сама не заперечувала в судовому засіданні. Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд приходить до висновку про доведеність позивачем факту не проживання відповідача у спірному будинку понад один рік до дати його звернення до суду з даним позовом. Поряд з цим, суд критично ставиться до доводів відповідача щодо наявності у спірному житловому будинку її особистих речей, оскільки в порушення вимог вищенаведений норм ЦПК України відповідачем в судовому засіданні не доведено, що перелічені нею речі, з приводу яких між нею та позивачем існує спір, є її особистою власністю в розумінні ст. 57 СК України та знаходяться у спірному житловому приміщенні. До того ж суд не приймає до уваги доводи відповідача в частині обов'язкової реєстрації місця проживання матері в одному й тому ж житловому приміщенні, де зареєстроване місце проживання дітей, виходячи з наступного. Згідно ч. ч. 2-4 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Тобто законодавством не встановлено залежності реєстрації місця проживання матері залежно від реєстрації місця проживання її дітей; законодавством передбачено лише, що місцем проживання дітей є місце проживання їх батьків або одного з них, з ким проживає дитина. Крім того, позивач в межах заявлених ним позовних вимог не ставить питання щодо визнання їх спільних з позивачем дітей такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням. Таким чином, враховуючи, що [PERSON] не є ані членом сім'ї позивача [PERSON] в розумінні ч. 2 ст. 3 СК України та ч. 1 ст. 405 ЦК України, ані власником спірного будинку, та приймаючи до уваги, що відповідач без поважних причин не проживає в даному будинку понад один рік, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] в судовому засіданні знайшли своє підтвердження, а тому підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved