Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до Ужгородського міськрайонного суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 14 березня 1996 між позивачем та відповідачем укдадено шлюб та вони почали проживати разом, від даного шлюбу є спільні діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . У позовній заяві вказано, що тридцять першого серпня дві тисячі п`ятого року, [PERSON] , за власні грошові кошти, отримані ним до шлюбу від ведення бізнесу та отриманих від батьків [PERSON] та [PERSON] , придбав житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами під [ADDRESS] за який власноручно сплатив грошові кошти в сумі 32247 (тридцять дві тисячі двісті сорок сім гривень). Разом із тим, позивач зазначає, що договір купівлі - продажу житлового будинку на вимогу його дружини був оформлений на неї, тобто [PERSON] . За твердженням позивача, він за власні кошти, оскільки його дружина ніде не працювала, а в подальшому разом із синами зробили євроремонт придбаного позивачем будинку [ADDRESS] . Позивач зазначає, що він із синами періодично виїздили на заробітки, при цьому залишали відповідачці гроші. Як вказано у позовній заяві: в червні 2019 року [PERSON] та його сини, дізналися про те, що [PERSON] тривалий час проживає в цивільному шлюбі з громадянином на ім`я [PERSON] , при цьому без їх відому та згоди поселила останнього в будинку та поміняла на всіх дверях замки, чим за твердженням позивача позбавила його та їх синів права користуватися та проживати в належному фактично їм на правах спільної власності будинком,одягом та майном. При цьому у позовній заяві вказано, що позивачу стало відомо, про те що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 19 червня 2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] за її ініціативою та за його згодою розірвано. Позивач стверджує, що на його вимоги про не перешкоджання йому та синам проживати в будинку, не надала можливості проживати у спірному будинку. Позивач вважає дії [PERSON] відносно перешкод в користуванні будинком, майном та земельною ділянкою такими, що порушують конституційні права та охоронювані законом цивільні інтереси. Позивач зазначає, що внаслідок протиправних дій відповідачів він позбавлений разом із сім`єю свого конституційного права на вільне володіння, користування та розпорядження своєю приватною власністю, житловим будинком, майном та земельною ділянкою і прибудинковими спорудами. Вважає що обставини наведені ним щодо вчинення правопорушення, викладені в заяві повинні бути предметом дослідження та розгляду в суді. Згідно прохальної частини позовної заяви, [PERSON] просить суд: зобов`язати відповідачку [PERSON] усунути перешкоди в праві користування та розпорядження своєю приватною власністю йому та сім`ї, та відновити за свій рахунок становище, яке існувало до порушення прав володіння та користування житловим будинком та земельною ділянкою [ADDRESS] шляхом відновлення замків на дверях будинку та прибудинкових споруд як це передбачено вимогами чинного законодавства України. Стягнути з відповідачки [PERSON] на його користь витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу згідно квитанцій та акту виконаних робіт. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.01.2020 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] - залишено без руху. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.05.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 11.09.2020 від відповідача по справі [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. Зокрема відповідач зазначає, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області (Суддя Лемак О.В.) від 19.06.2019 року по справі № 308/1400/19, суд ухвалив: Позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу- задовольнити повністю. Шлюб, зареєстрований 14.03.1996 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (до реєстрації шлюбу прізвище [PERSON] ) у відділі реєстрації актів громадянського стану Ужгородської міської ради , за актовим записом № 104, свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 14.03.1996 розірвати. Разом із тим відповідач зазначає, що згідно мотивувальної частини вказаного рішення: спільне господарство ними разом з відповідачем не ведеться. Спору про поділ спільно нажитого майна у позивача з відповідачем нема. Відповідач зазначає, що спірний будинок було придбано нею за кошти від продажу нерухомості що належала її сім`ї, а не за кошти позивача. Разом із тим зазначає, що жодних прав на будинок у позивача не має, так як саме вона [PERSON] , є одноосібним власником спірного будинку, [PERSON] , ніколи не був прописаний за адресою [ADDRESS] , і на даний час не проживає. При цьому відповідач вказала і на те, що їх спільні з позивачем діти проживають разом із нею у вказаному будинку, у них гарні стосунки. [PERSON] , зазначила, що позивач, в силу вимог ст.71 ЖКУ втратив право на користування житлом (При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців), так як не проживає в ньому більше 6-ти місяців. Відповідач просить відмовити в задоволенні позову повністю, а також стягнути із позивача на її користь всі понесені нею судові витрати. Позивачем відповіді на відзив на позовну заяву на адресу суду не подано. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч.8 ст.178 ЦПК України). Оскільки, відповідно до вимог ст.279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, то, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч.ч.1-4 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п.2, п.4, п.6 , п.7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Згідно із ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно матеріалів справи, а саме виписки із погосподарської книги №1 за 2016-2020 р.р., с. Галоч Галоцької сільської ради, Ужгородського району Закарпатської області, встановлено, що головою господарства за адресою: [ADDRESS] є: [PERSON] , [INFO] , членами господарства є її сини [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно відповіді на запит суду №109/02-09 від 12.05.2020 сільського голови Галоцької сільської ради, що [PERSON] , [INFO] дійсно проживає та зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Окрім того, згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.06.2019 року, яким розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , встановлено, що зареєстрованим місцем проживання [PERSON] : [ADDRESS] , тоді як позивач проживає за адресою: [ADDRESS] . Також, в рішенні зазначено, що згідно нотаріально посвідченої заяви відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, рішення ухвалено в підготовчому судовому засіданні. Вказане спростовує доводи [PERSON] , що йому не було відомо про розірвання шлюбу між ним та [PERSON] . Разом із тим у рішенні зазначено, що майновий спір між сторонами відсутній. При цьому зі змісту рішення вбачається що подружжя разом не проживає та спільного господарства не веде. Разом із тим, у відзиві відповідачем також вказано і на те, що позивач більше 6-ти місяців не проживає у спірному будинку. Слід вказати на те, що відповіді на відзив до суду не надходило. На день розгляду даної справи в суду відсутні відомості щодо перебування у провадженні суду справи щодо поділу майна подружжя, чи визнання договору купівлі- продажу згідно якого відповідач набув право власності на спірний будинок - недійсним. Відповідач [PERSON] стверджує, що є одноосібним власником будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підтвердження чого до відзиву, відповідачем додано договір купівлі - продажу спірного будинку від 23.08.2005 року, та зазначила, що оригінал знаходиться в приватного нотаріуса Єгер Наталії Дмитрівни. Окрім того [PERSON] , зазначає, що позивач за вказаною адресою ніколи не був зареєстрований та не проживає, а відповідач як власник майна не бажає, щоб [PERSON] проживав у належному їй будинку. Відомості про реєстрацію [PERSON] за вказаною адресою у матеріалах справи відсутні. Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 155 ЖК України встановлені гарантії прав громадян, які мають в приватній власності жилий будинок (квартири), а саме жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Такі ж гарантії встановлені і ст. 321 ЦК України, згідно якої право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом норм матеріального права, зокрема, ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України правом користування житлом, якій знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)). Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Разом із тим жодних доказів того, що позивач [PERSON] має право власності на спірний будинок чи його частину суду не надано. Статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із частиною першою статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і при домової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (дружина, діти, батьки власника, інші особи, якщо вони постійно проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство). Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім ' ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тимчасова відсутність наймача, членів його сім`ї не потребує згоди інших членів сім`ї. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила шість місяців. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд вважає за необхідне вказати на те, що звертаючись до суду із даним позовом, [PERSON] , зазначає, що має право користуватися спірним об`єктом нерухомості оскільки є його власником, при цьому зазначає, що такий придбаний саме за його кошти. Однак жодних доказів тому не надає, як власне і не надає підтвердження права власності на спірне житло. Вимог про визнання права спільної сумісної власності за [PERSON] частини будинковолодіння ним не заявлено. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном та таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло повинно здійснюватися з дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар (принцип пропорційності). Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Разом із тим, при вирішенні справи суд враховує, позицію ЄСПЛ, так відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами. Визначальним для захисту права, у відповідності до статті 391 ЦК України, є, зокрема, встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю, а виселення є крайньою формою втручання у право особи на користування житлом, пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. В даному випадку відповідач є власником майна, позивач же просить усунути перешкоди у користуванні будинком, апелюючи тим що такий належить йому на праві приватної власності. Однак на підтвердження того що саме він- позивач, є власником спірного житла - жодних підтверджень суду не надає. Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з`ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд вважає, що правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном відсутні, оскільки судом встановлено, що позивач не являється власником будинку, який належить на праві власності відповідачці, також, позивач [PERSON] не надав суду належних та допустимих доказів на які посилався як на підставу своїх позовних вимог, тому, в задоволенні позову позивача, слід відмовити повністю. Згідно п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача. Щодо клопотання відповідача заявлене у відзиві про стягнення із позивача понесених нею судових витрат, суд вважає за необхідне вказати, що у прохальній частині не конкретизовано, а також суду не надано у відповідності до ч.8 ст. 141 ЦПК України, належних доказів, а саме: договорів, рахунків, що підтверджують понесені відповідачем витрати, пов`язані з розглядом даної справи у суді. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Outcome: approved