Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. В позовній заяві зазначила, що вона є власником зазначеної квартири, на підставі договору дарування серії ААЕ № 039405 від 25.12.1996 року. З 2000 року відповідач у вказаній квартині не проживає, сторони спільне господарство не ведуть, відповідач оплату за комунальні послуги не здійснює. Просила визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що раніше проживала в [ADDRESS], добре знає позивача та досі приходить до неї у гості. Відповідач колишній чоловік позивача та з 1998 року разом з нею не проживає. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона є сусідкою позивача, відповідач по справі її колишній чоловік, та з 1998 року разом з нею не проживає, оскільки у нього інша родина. Враховуючи те, що по справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалив рішення при заочному розгляді, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази по справі, допитавши свідків, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування серії ААЕ № 039405 від 25.12.1996 року належить на праві власності квартира [ADDRESS] (а.с.5). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER] від 18.08.2008 року, шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано 23.12.2006 року, про що було зроблено актовий запис № 738. Відповідач [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає з 1998 року, що підтверджується показаннями свідків [PERSON] та [PERSON], допитаними у судовому засіданні. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідач не є членом сім'ї позивача в розумінні положень Житлового кодексу Української РСР та Сімейного кодексу України. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до вказаного, а також виходячи зі смислу ч. 1 ст. 383 ЦК України, ст. 150, 156 ЖК України власник квартири на свій розсуд вирішує, чи буде особа, яка не є членом його сім'ї, проживати в його квартирі, чи не буде. Згідно ст. 391 ЦК України одним із засобів захисту права власності є усунення перешкод у здійсненні власником майна права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11.05.1994 року, який діє для України з 11.09.1997 року та прецедентній практиці Європейського суду з прав людини, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Суд вважає, що оскільки відповідач більше року з власного бажання не проживає у спірному домоволодінні, останній добровільно не припиняють своєї реєстрації, тим самим порушує право позивача користуватись та розпоряджатись майном на свій власний розсуд, тому вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11.05.1994 року, який діє для України з 11.09.1997 року, ч.1 ст. 319, ст. 391 ЦК України, ст.ст. 150, 163 ЖК Української РСР,

Outcome: approved