Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить припинити стягнення з нього аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частки доходу (заробітку) щомісячно, встановлених рішенням суду від 28.02.2013 р., посилаючись на проживання та утримання неповнолітньої дитини разом з ним. В обґрунтування вимог зазначив, що перебуває з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням суду від 28 лютого 2013 року з нього стягнуто аліменти на утримання дитини на користь [PERSON] , однак з червня 2016 року відповідачка з дитиною знову переїхали до нього та стали проживати однією сім`єю. Він не мав наміру подавати позов про припинення аліментів, однак у липні цього року [PERSON] забрала свої речі та переїхала проживати до іншого помешкання. Син залишився проживати з ним, оскільки йому виповнилось 14 років та це його самостійне рішення. Він намагався домовитись з відповідачкою щодо добровільного вирішення питання про припинення стягнення з нього аліментів, якими вона користується на власний розсуд, однак [PERSON] його прохання проігнорувала. Для виховання та розвитку дитини ним створені всі належні умови, син проживає з ним та знаходиться на його повному утриманні, тому враховуючи відсутність підстав для стягнення з нього аліментів, просить суд задовольнити заявлені вимоги. Ухвалою суду від 02 вересня 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання сторони не з`явилися. В до суду надійшла заява позивача про розгляд справи за його відсутності, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином в порядку, встановленому ст. 128 ЦПК України, не повідомила причини неявки, відзиву не подала. Згідно вимог статті 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку Як встановлено судом, сторони з 04 березня 2005 року перебувають в зареєстрованому шлюбі (а.с. 6 - копія свідоцтва), від якого мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 5 - копія свідоцтва). Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 лютого 2013 року, стягнуто аліменти з [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, на користь матері [PERSON] ( а.с. 9-10 - копія виконавчого листа). Згідно статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-III, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до статті 225 СК України усиновлення вважається здійсненим у день набрання чинності рішенням суду про усиновлення. Відповідно до положень статті 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Законодавець не обмежує суд при прийнятті рішення про звільнення від сплати аліментів тільки вказаними двома підставами та наголошує, що при наявності інших обставин, що мають істотне значення, компетентні органи можуть прийняти таке рішення. В сімейному законодавстві не надається хоча б приблизного переліку таких обставин, отже, суд при розгляді кожної справи має самостійно вирішувати це питання з огляду на подані пояснення, докази та інтереси сторін. З аналізу положень статей 179-181 СК України вбачається, що аліменти підлягають використанню на утримання дитини, а тому припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає отримувані аліменти на дитину. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів. Судом встановлено, що неповнолітній [PERSON] проживає разом зі своїм батьком, а отже знаходиться на його утриманні, що не спростовано відповідачем. Так, згідно акту проживання від 19 серпня 2019 р., складеного мешканцями квартир [ADDRESS] та посвідченого зам. директора ТзОВ «Комбінат благоустрою», в період з червня 2016 р. по даний час неповнолітній [PERSON] проживає разом зі своїм батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7 - копія акту). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України). Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Належним чином повідомлена про дату слухання справи відповідач відзиву на позов та доказів на його підтвердження, суду не надала, тому враховуючи, що цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд розглядає справу на підставі наявних у справі доказів. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині припинення стягнення аліментів з позивача на користь відповідача. Разом з тим, вимога про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню з моменту звернення до суду, задоволенню не підлягає, оскільки не регулюється ні нормами СК України, ні ЦПК України. Суд відкликає виконання виконавчого листа, на підставі якого здійснюється стягнення аліментів, з моменту набрання рішення законної сили. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки позивачем вимога про відшкодування судових витрат не заявлялася, вони покладаються на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial