Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-15 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувшись до суду з даним позовом, просить стягнути із відповідача Міжгосподарського будівельного об`єднання «Агробуд» на його користь заробітну плату за березень-квітень 2019 року в сумі 4372 гривні 74 коп., яка не була виплачена при звільненні з роботи, середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день постановлення рішення суду, компенсацію за невикористану відпустку в сумі 132 гривні 74 коп., а також моральну шкоду в розмірі 5000 гривень. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він працював у відповідача на посаді юрисконсульта з 18 жовтня 2016 року. 26 квітня 2019 року він був звільнений з роботи за згодою сторін відповідно до ст. 36 п. 1 КЗпП України. В день звільнення йому було видано належним чином оформлену трудову книжку, але розрахунок з ним не було проведено. Заборгованість по заробітній платі йому не виплачена по даний час. У відповідності до ст.117 КЗпП України відповідач повинен сплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день постановлення судового рішення. У зв`язку з порушенням відповідачем його прав, а саме невиплатою заробітної плати, він зазнав моральної шкоди. Моральні та фізичні страждання спричинили погіршення його емоційного та психологічного стану, з огляду на те, що у скрутне матеріальне становище була поставлена його родина. З огляду на вказані обставини йому довелось шукати додаткових засобів заробітку для забезпечення родини, чим були порушені нормальні життєві зв`язки. Розмір заподіяної моральної шкоди він оцінює в 5 000 гривень. В судовому засіданні позивач позов підтримав, обгрунтувавши вимоги вищенаведеними фактами та доказами. Представник відповідача Левицька О.Л. в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити в задоволенні позову, застосувавши строк позовної давності, оскільки згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Днем коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про те, що відповідач, фактично з ним не розрахувався є наступний день звільнення - 27.04.2019, проте позивач звернувся до суду з позовною заявою 31.10.2019, тобто з пропуском встановленого процесуального строку на звернення до суду з позовною заявою, при цьому клопотання (заяву) про поважність причин пропуску такого строку, не заявив. Про застосування строку позовної давності представником відповідача подана відповідна заява (а.с. 117-118). Обгрунтовуючи свою позицію щодо заявлених вимог позивача, представник відповідача також вказала на те, що згідно позовної заяви та доданих до неї документів [PERSON] відповідно до наказу №12-к від 18 жовтня 2016 року, був прийнятий на роботу до МБО «Агробуд» на посаду юрисконсульта на 0,5 ставки. Згідно з графіком роботи, [PERSON] фактично перебував на робочому місці в першій половині дня, виконуючи покладені на нього обов`язки юрисконсульта МБО «Агробуд», оскільки працював також, на повну ставку, в іншій установі. 26.04.2019 [PERSON] через [PERSON] (колишнього директора МБО «Агробуд»), передав заву про звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП, яка безпосередньо [PERSON] була передана до бухгалтерії МБО «Агробуд». Таким чином, 26.04.2019, тобто в день звільнення, [PERSON] на робочому місці не перебував. Дана обставина підтверджується табелем обліку робочого часу МБО «Агробуд» та актом про відсутність працівника на робочому місці від 26.04.2019. В розумінні положень ст. 116 КЗпП України, в даному випадку [PERSON] , будучи фактично відсутнім на робочому місці в день звільнення та проігнорувавши прохання відповідача прибути до бухгалтерії МБО «Агробуд», мав направити вимогу про проведення з ним розрахунку, але він жодної вимоги про проведення розрахунку, як письмової так і усної, на адресу відповідача не направляв, як того вимагають приписи ст. 116 КЗпП України. Разом з тим, незважаючи на відсутність вимоги [PERSON] , як письмової так і усної, про проведення з ним розрахунку, виконавчим директором МБО «Агробуд» Позіним М.О. неодноразово здійснювалися заходи щодо забезпечення виплати позивачу належної йому заробітної плати, а саме останній повідомлявся про необхідність отримання розрахунку 26.04.2019, 27.04.2019, 05.07.2019, проте [PERSON] пропозицію [PERSON] про отримання заробітної плати проігнорував. Також, 03.07.2019 та 26.07.2019 [PERSON] , за підписом виконавчого директора МБО «Агробуд» [PERSON], було направлено лист-запрошення від 02.07.2019 про необхідність прибути до бухгалтерії МБО «Агробуд» в робочі години для отримання заробітної плати, але позивач пропозицію [PERSON] про отримання заробітної плати в котрий раз залишив проігнорованою. Таким чином, МБО «Агробуд» вживав заходи, спрямовані на видачу позивачу належних йому сум для виплат під час звільнення з роботи, але останній навмисно уникав проведення з ним розрахунку. Крім того, позивач письмову згоду про виплату йому заробітної плати через банківську установу (тобто на банківську картку або іншим чином), як регламентовано положенням ч. 5 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», відповідачу не надавав, а тому у останнього була відсутня інша можливість виконати своє зобов`язання перед позивачем про сплату заробітної плати. Оскільки відповідачем було виконано всі можливі заходи для виплати позивачу належної йому заробітної плати у зв`язку зі звільненням, тобто МБО «Агробуд» вжило всіх можливих та від нього залежних заходів для виконання вимог закону, а відтак в діянні відповідача відсутня вина щодо розрахунку з [PERSON] під час звільнення з посади юрисконсульта в МБО «Агробуд». Що стосується позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з МБО «Агробуд» завданої йому моральної шкоди, то представник відповідача вказала на те, що відшкодування моральної шкоди здійснюється особою, яка її заподіяла, лише за умови, що дії останньої були неправомірними між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Враховуючи те, що [PERSON] не надано до суду будь-яких доказів про заподіяння йому моральної шкоди, його вимоги, які містять лише загальні вислови, про стягнення з МБО «Агробуд» завданої йому моральної шкоди є необгрунтованими та не мотивованими. Суд, заслухавши позивача, представника відповідача, свідків та дослідивши письмові докази по справі, вважає за необхідне позов задовольнити частково, виходячи із наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] працював у МБО «Агробуд» на посаді юрисконсульта з 18 жовтня 2016 року. 26 квітня 2019 року він був звільнений з роботи за згодою сторін відповідно до ст. 36 п. 1 КЗпП України згідно наказу №9-к від 26.04.2019, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 22-26). Позивач стверджує, що в день звільнення йому було видано належним чином оформлену трудову книжку, але розрахунок з ним не було проведено. Заборгованість по заробітній платі йому не виплачена по даний час. Представник відповідача вказала на те, що МБО «Агробуд» було виконано всі можливі заходи для виплати позивачу належної йому заробітної плати у зв`язку зі звільненням, а тому в діянні відповідача відсутня вина щодо розрахунку з [PERSON] під час звільнення з посади юрисконсульта в МБО «Агробуд». Також представник відповідача зазначила, що 26.04.2019, тобто в день звільнення, [PERSON] на робочому місці не перебував. На підтвердження даного факту відповідачем надано суду копію табелю обліку робочого часу МБО «Агробуд» та копію акту про відсутність працівника на робочому місці від 26.04.2019 (а.с. 91-93). Як убачається із копії акту про відсутність юрисконсульта [PERSON] на робочому місці від 26.04.2019, вказаний акт підписаний фінансовим директором [PERSON] , начальником ДОЦ [PERSON] , інженером з ОП та ТБ [PERSON] , виконавчим директором Позіним М.О. За клопотанням сторони відповідача в судовому засіданні було допитано свідка [PERSON] , який підтвердив факт підписання ним акту від 26.04.2019, а також пояснив, що він 26.04.2019 перебував на своєму робочому місці, до адміністративного приміщення приходив декілька раз і не бачив юрисконсульта [PERSON] . На допиті інших свідків, які підписали акт від 26.04.2019, представник відповідача на наполягала. За клопотанням позивача в судовому засіданні була допитана в якості свідка [PERSON] , яка пояснила, що вона працювала в МБО «Агробуд» на посаді головного бухгалтера та була звільнена з роботи 26.04.2019. В день звільнення вона працювала і підтверджує той факт, що юрисконсульт [PERSON] був на робочому місці. Також свідок [PERSON] пояснила, що в день звільнення з позивачем не було проведено розрахунок, а тому він залишив в бухгалтерії заяву про виплату йому грошових коштів. На підтвердження пояснень позивача [PERSON] та свідка [PERSON] свідчать довідки МБО «Агробуд» про доходи [PERSON] за березень та квітень 2019 року (а.с. 138-140), з яких видно, що юрисконсульт [PERSON] відпрацював в березні 2019 року 80 годин та йому нараховано 2120 гривень заробітної плати, в квітні 2019 року - 80 годин та йому нараховано 2120 гривень заробітної плати. Оскільки в квітні 2019 року - 26 квітня був останній робочий день, та приймаючи до уваги відомості в зазначених довідках про доходи, в яких зазначено про однаковий протягом місяця робочий час по 80 годин, суд приймає до уваги пояснення позивача [PERSON] та свідка [PERSON] про те, що позивач у день звільнення 26 квітня 2019 року був на робочому місці. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Із розрахункового листа про доходи [PERSON] за березень 2019 року (а.с. 139) вбачається, що позивачу нараховано 2120 грн. заробітної плати, утримано 240,51 грн. Із розрахункового листа про доходи [PERSON] за квітень 2019 року (а.с. 140) вбачається, що позивачу нараховано 2120 грн. заробітної плати та 132,74 грн. компенсації за невикористану відпустку (2 дня), утримано 266,39 грн. Таким чином, позивачу не виплачені розрахункові кошти в сумі 3865,84 грн. ((2120 грн. - 240,51 грн. = 1879,49 грн.) + (2252,74 грн. - 266,39 грн. = 1986,35 грн.)). Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», викладених у п. 20, суд установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Враховуючи положення ч. 1 ст. 116 та ч. 1 ст.117 КЗпП України, суд приходить до переконання, що відповідач має сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку з 26 квітня 2019 року по день постановлення рішення. При визначенні середнього заробітку суд керується ст. 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року із послідуючими змінами. Згідно з вказаним порядком середня заробітна плата за час вимушеного прогулу в усіх зазначених випадках, крім випадків оплати відпусток, призначення пенсій, відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженнями здоров`я) обчислюється виходячи з виплат за останні два місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана ця виплата або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців (якщо ж він протягом останніх двох місяців не працював - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи), а для працівників із сезонним характером роботи - виходячи з виплат за 12 календарних місяців. Нарахування всіх зазначених виплат, що обчислюються з середньомісячного заробітку провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (час вимушеного прогулу, час затримки розрахунку і т.п.). Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених законом - на число календарних днів за цей період. Затримка розрахунку становить 217 робочих днів. Одноденний заробіток позивача на останні два місяці роботи становить 106 гривень ( березень 2019 року - 20 робочих днів, квітень 2019 року - 20 робочих днів, заробітна плата за березень-квітень 2019 року становить 4240 гривень, одноденний заробіток 4240 грн. : 40 = 106 грн.). Середній заробіток за час затримки розрахунку становить 23002 гривні (106 грн. х 217 днів = 23002 гривні). Оскільки виплата позивачу належної йому заробітної плати не здійснена, то як наслідок позивач отримав право на компенсацію моральної шкоди (ст.237-1 КЗпП). Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як роз`яснено у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи й не повинен призводити до її збагачення. При встановленні можливої суми відшкодування в грошовому еквіваленті суд зіставляє глибину моральних страждань і суму заявлених компенсацій. При цьому враховуються: загальні страждання, психологічний і фізичний стан потерпілого, погіршення функціонування його певних органів. З огляду на викладене, та дотримуючись принципів розумності й справедливості, суд вважає, що на користь позивача має бути присуджено 2000 гривень на відшкодування моральної шкоди. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності згідно положень ч. 1 ст. 233 КЗпП України, суд враховує наступне. Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідно до Офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України в Рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22.02.2012, положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Оскільки відповідач не розрахувався з позивачем до часу постановлення рішення, то як наслідок перебіг тримісячного строку для звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди, не розпочався, а тому відсутні підстави для відмови в задоволенні позову з цих підстав. Відповідно до ст. 141 ЦПК України із відповідача необхідно стягнути судовий збір на користь держави у розмірі 2102 гривні. З урахуванням викладеного та

Outcome: partial