Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], в якому просив суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт проживання його у квартирі [ADDRESS] на момент смерті його баби [PERSON], померлої [INFO] року; та визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на квартиру [ADDRESS] після смерті його баби [PERSON], померлої [INFO] року. В обґрунтування позову посилався на те, що [INFO] року померла його баба [PERSON]. Після смерті останньої відкрилась спадщина за заповітом, яким вона заповіла позивачу все належне їй майно. У вересні 2016 року позивач звернувся до Дванадцятої харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини його баби та отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно. Проте постановою нотаріуса відмовлено у видачі такого свідоцтва, у зв'язку з пропуском позивачем строку на звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та відсутністю доказів його проживання зі спадкодавцем на час її смерті. Разом з тим, позивач посилався на те, що на день смерті своєї баби [PERSON] він постійно проживав разом з нею, а тому, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину. Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб. Позивач у судове засідання 25.10.2016 року не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій повністю підтримав позов та просив суд його задовольнити. В ході розгляду справи пояснював, що останні п'ять років він проживав із своєю бабою [PERSON] за адресою: квартира [ADDRESS], оскільки вона була лежачою хворою та потребувала сторонньої допомоги. У зв'язку з чим вважав, що після смерті [PERSON] він фактично прийняв спадщину, оскільки на день смерті проживав зі спадкодавцем хоча і був зареєстрований за іншою адресою. Відповідач у судове засідання 25.10.2016 року не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій повністю визнала позовні вимоги позивача. У попередньому судовому засіданні стверджувала, що позивач, який є її сином, впродовж останніх п'яти років дійсно проживав зі своєю бабою [PERSON] (мати відповідача) за адресою: квартира [ADDRESS], оскільки остання через похилий вік та тяжкий стан здоров'я не могла себе обслуговувати та потребувала сторонньої допомоги, яку надавав їй позивач. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення позивача, його представника, відповідача, допитавши свідків, суд встановив наступне. [PERSON] померла [INFO] року у віці 96 років у м. Харкові, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим 02.03.2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову (а.с. 15). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина за заповітом на належне їй майно. Згідно заповіту від 15.08.1994 року на випадок своєї смерті заповіла належну їй на праві особистої власності однокімнатну ізольовану квартиру, яка знаходиться в [ADDRESS], своєму онукові [PERSON] (а.с. 35). Спадкоємцем за заповітом щодо майна померлої [PERSON] є позивач по справі [PERSON]. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] 08.09.2016 року звернувся до Дванадцятої харківської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті його баби [PERSON], проте постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12.09.2016 року вих. № 3000/02-31 державним нотаріусом Дванадцятої харківської державної нотаріальної контори йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на нерухоме майно після смерті [PERSON], померлої [INFO] року, оскільки для прийняття спадщини він повинен був в шестимісячний термін після смерті спадкодавця звернутись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини або постійно проживати разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Проте, оскільки заяву про прийняття спадщини позивач подав 08.09.2016 року, підтверджень того, що на день смерті він постійно проживав зі спадкодавцем до нотаріальної контори він не надав, останній вважається особою, що спадщину не прийняла (а.с. 61). Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або законом. Спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст. 1222 ЦК України). Порядок здійснення права на спадкування визначений главою 87 ЦК України. Так, у відповідності до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно зі штампом у паспорті [PERSON] серії [NUMBER], останній зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 23.10.1996 року (а.с. 76). Допитані у судовому засіданні свідки: [PERSON], яка є другом сім'ї [PERSON] та [PERSON], яка є сусідкою спадкодавця, повідомили суду, що [PERSON] більше п'яти років проживав зі своєю бабою [PERSON] за адресою: [ADDRESS], оскільки остання через похилий вік та стан свого здоров'я не могла самостійно вставати з ліжка та ходити і тому потребувала сторонньої допомоги. За твердженням свідків, [PERSON] постійно проживав зі спадкодавцем, доглядав за нею, купував продукти харчування та ліки. У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що в разі, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Норма ч. 6 ст. 29 ЦК України передбачає, що фізична особа може мати кілька місць проживання. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» відповідно до Конституції України регулює відносини, пов'язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні. Зокрема, частиною 2 статті 2 Закону передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відсутність реєстрації [PERSON] за місцем проживання [PERSON] на день її смерті сама по собі не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Факт постійного проживання [PERSON] разом з його бабою [PERSON] на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS], підтверджений в суді свідками [PERSON] та [PERSON], які проживають по сусідству і добре знали померлу [PERSON] та її онука [PERSON] і їх сімейні відносини. Крім того, факт проживання [PERSON] разом з [PERSON] не заперечувала в суді і відповідач [PERSON]. Відповідно до ст. 256 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. За змістом ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на день смерті останньої, позивач посилався на те, що за відсутності належного встановлення цього факту, він не зможе отримати спадщину. Отже, зміст вимог позивача направлений на встановлення та підтвердження юридичного факту, який є підставою для визнання права на спадкування. Звернення до суду із позовом про встановлення факту постійного проживання із померлим спадкодавцем в першу чергу має бути зумовлено відмовою нотаріуса в оформленні спадщини. З урахуванням наведеного, та приймаючи до уваги, що державним нотаріусом Дванадцятої харківської державної нотаріальної контори відмовлено позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на нерухоме майно після смерті [PERSON], померлої [INFO] року, у зв'язку з пропущенням ним шестимісячного строку для звернення із заявою про прийняття спадщини та відсутністю підтвердження того, що на день смерті він постійно проживав зі спадкодавцем, суд вважає, що в ході судового розгляду цієї справи знайшли своє підтвердження належними, допустимими та достатніми доказами обставини, на які позивач посилався в обґрунтування своїх позовних вимог, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved