Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом і вимоги обґрунтовує тим, що 29.07.2017 року він прийнятий на роботу до ТОВ «СГ-ТРАНС» на посаду водія. В цей же день відповідачу здано його трудову книжку для внесення відповідних відомостей та для подальшого зберігання. Між ним та відповідачем укладено трудовий договір №3 від 29.07.2017 року та договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 29.07.2017 року. Заробітна плата надходила на його картковий рахунок в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в розмірі приблизно 8000 грн. за місяць. Графік його роботи встановлювався згідно управлінського маршруту, що погоджував та надавав відповідач. 21.09.2017 року його без будь-яких пояснень, відповідач: не допустив до робочого місця, зобов`язав підписати акт приймання-передачі транспортного засобу від 21.09.2017 року та при повідомленні відповідачем, що його звільнено, на неодноразові усні вимоги останнього надати інформацію про причину його звільнення, відповідач не реагував. При цьому, його навіть не ознайомлено з наказом про його звільнення, не проведено розрахунків по заробітній платі та не повернуто трудову книжку. Відповідач ігнорував його законні вимоги позивача. Так, 05.10.2017 року, 26.10.2017 року, 01.03.2018 року, він надсилав на юридичну адресу, зазначену в трудовому договорі письмове повідомлення відповідачу, за яким просить вислати трудову книжку, надати довідку про заробітну та довідку про утримання з заробітної плати та повідомити, де і коли позивач зможе отримати свою трудову книжку від відповідача. Зазначені листи відповідно до відомостей з ПАТ «Укрпошта» не отримано та зазначені повідомлення йому повернулися. Частиною першою ст.47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівнику належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивач просить суд ухвалити рішення яким стягнути із ТОВ «СГ-ТРАНС» на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 8000грн., та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 01.10.2017 року по день ухвалення рішення суду, зобов`язати ТОВ «СГ-ТРАНС» повернути йому його трудову книжку, та стягнути із ТОВ «СГ-ТРАНС» на його користь витрати пов`язані із розглядом справи, в тому числі і витрати на правничу правову допомогу. Відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «СГ-ТРАНС» до суду було надано відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому зазначено, що 29 липня 2017 року з працівником був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. 31 липня 2017 року був виданий наказ №14 ОК «Про прийняття на роботу [PERSON] з 01 серпня 2017 року» згідно трудового договору №3 від 29.07.2017 року. 3 01 серпня 2017 року позивач приступив до роботи та відпрацював повний робочий місяць, що підтверджується табелем обліку робочого часу за серпень місяць 2017 року. За відпрацьований місяць позивач отримував грошові кошти на відрядження, що підтверджує відомість розподілу заробітної плати, а саме: 02.08.2017 року - 1000грн.; 07.08.2017 року - 1000грн.; 10.08.2017 року - 500грн.; 15.08.2017 року - 1000грн., а також позивачу була виплачена заробітна плата в розмірі 2576грн. Всі виплати здійснювалися на картковий розрахунковий рахунок позивача. З 1 вересня 2017 року по 14 вересня 2017 року позивач відпрацював весь зазначений робочий час і отримував на свій розрахунковий рахунок кошти на відрядження що підтверджує відомість розподілу заробітної плати, а саме: 04.09.2017 року - 1000грн; 07.09.2017 року - 500грн. Після виконання перевезення вантажу 14 вересня 2017 року водій [PERSON] поставив на стоянку автомобіль та 15 вересня 2017 року не з`явився на робоче місце, мотивуючи це тим, що йому потрібно знаходитися вдома, заяви на надання йому відпуски не писав, обіцяв відпрацювати пропущений робочий день. 18 вересня 2017 року ТОВ «СГ-ТРАНС» було прийняте замовлення на перевезення вантажу на автомобілі, який був закріплений за позивачем, в телефонній розмові водій відмовився виходити на робоче місця та мотивував це тим, що йому треба їхати працювати закордон та просив віддати йому трудову книжку. Позивачем було грубо порушено умови договору, законодавства про працю та не попереджено роботодавця про своє звільнення за власним бажанням, як це передбачає стаття 38 КЗпП України. З 15 по 22 вересня 2017 року позивач на роботу не з`являвся, що підтверджується табелем обліку робочого часу, а також складеними актами про відсутність на робочому місці. 22 вересня 2017 року було видано наказ №17-ОК про звільнення [PERSON] за прогули без поважної причини (ст. 40-4 КЗпП України). Головному бухгалтеру було наголошено в наказі про урахування прогулів при остаточному розрахунку з [PERSON] 26.09.2017 року [PERSON] було направлено повідомлення про необхідність прибути за трудовою книжкою. Повідомлення 03.10.2017 року було вручено особисто [PERSON] . Відповідач вважає, що здійснив всі заходи, які не суперечать закону, а саме звільнено позивача було за прогул, в день звільнення проведено розрахунок, повідомлено про те, що позивачу необхідно з`явитися за трудовою книжкою, всі заходи які були здійснені відповідачем підтверджуються документально. Просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] до ТОВ «СГ-ТРАНС» про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Представник позивача [PERSON] - Молібог Ю.М. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі з зазначених в позові підстав, просила суд їх задовольнити, та додатково пояснила, що відповідно до п.1.1., 1.2., Трудового договору з водієм №3 від 29.07.2017 року працівник приймається до Роботодавця в підприємство ТОВ «СГ-Транс» для виконання роботи по ремонту автомобіля Сканія, напівпричепів та перевезення вантажу з 31.07.2017 року. Відповідно до п.2.3.3. передбачений обов`язок роботодавця оплачувати працю працівника в розмірі при ремонті 180 грн./день па базі АТП, при перевезенні вантажу одним водієм 12% від вартості перевезення, при перевезенні двома водіями 6% від вартості перевезення. Пунктом 2.4. визначено, що працівник має наступні права: право на надання йому роботи, зазначеної в п.1.1. даного трудового договору; право на виплату заробітної плати зазначеної суми в п.2.3.3. після прийняття звітності в бухгалтерії та виплату надходження оплати за перевезення вантажу. Як зазначає відповідач, розмір заробітної плати позивача становив 3200грн., що становить 145,45грн. за один робочий день. Крім того, окремо сплачується робота під час перебування автомобіля на СТО у розмірі 180грн./день та 6 та 12% ціна фрахту за переведення вантажу. Відповідно до табелів обліку робочого часу за серпень позивач перебував у відрядженнях 01.08.2017 року, 02.08.2017 року, 03.08.2017 року, 04.08.2017 року, 07.08.2017 року, 08.08.2017 року, 09.08.2017 року, 10.08.2017 року, 11.08.2017 року, тобто 9 днів, з 14 по 19 (6 днів) робочі дні, 21-23, 28, 30-31 (7 днів) автомобіль перебував на СТО. Із подорожніх листів вантажного автомобіля вбачається, що вартість переведення (сума фрахту) становить: за перевезення 01.08.2017 року (з 01.08.2017 року по 03.08.2017 року) 6250грн., а тому винагорода позивача становить 12% вартості, що в грошовому еквіваленті становить 750грн., за перевезення 04.08.2017 року (з 04.08.2017 року по 12.08.2017 року) 18920грн., а тому винагорода позивача становить 12% вартості, що в грошовому еквіваленті становить 2740грн. Із зазначеного слідує, що позивач повинен був отримати заробітну плату у розмірі: розмір заробітної плати за серпень 2017 року становить: (750+2740)+(7х180)+(6х145,45)=3490+1260+872,7-5622,7грн. Тобто, заробітна плата за серпень позивача становить не менша 5622,70грн. Із банківської виписки вбачається, що позивачу сплачено за серпень 2017 року 22.09.2017 року - 1750,94гри., а 792,73грн., доплачено у вересні. Таким чином, заборгованість по заробітній платі за серпень 2017 року становить 5622,70-1750,94-792,73=3079,03грн. Тобто, заборгованість по заробітній платі за серпень відповідача перед позивачем становить 3079,03грн. Відповідно до табелів обліку робочого часу за вересень позивач перебував у відрядженнях 04.08.2017 року, 05.09.2017 року, 06.09.2017 року, 07.09.2017 року, 08.09.2017 року, 11.09.2017 року, 12.09.2017 року, 13.09.2017 року, 14.09.2017 року. Із подорожніх листів вантажного автомобіля вбачається, що вартість переведення (сума фрахту) становить: за перевезення 04.09.2017 року (з 04.09.2017 року по 11.09.2017 року - 32088,33грн., а тому винагорода позивача становить 12% вартості, що в грошовому еквіваленті становить 3850,60грн., за перевезення 11.09.2017 року (з 11.09.2017 року по 14.09.2017 року) 10000грн., а тому винагорода позивача становить 12% вартості, що в грошовому еквіваленті становить 1200грн. 01.09.2017 року відповідно до табелю обліку робочого часу автомобіль перебував на СТО, а тому заробітна плата за 01.09.2017 року мала становити 180грн. Таким чином, за серпень 2017 року заробітна плата позивача становила 180+(3850,60+1200)-5230,60грн. Тобто, заробітна плата за вересень позивача становить не менше 5230,60грн. Відповідно до банківської виписки за вересень 2017 року позивачу сплачено 1750,94грн., заборгованість відповідно становить 5230,60-1750,94=3479,66грн. Тобто, заборгованість по заробітній платі за вересень відповідача перед позивачем становить 3479,66грн. За весь час роботи Позивач так і не отримав заробітної плати в розмірі 3079,03 та 3479,66 - 6558,69грн. Отже, щодо стягнення заборгованості по заробітній платі 6558,69грн., має бути стягнуто з відповідача на користь позивача. Виходячи із зазначеного вище розміру заробітної плати позивача за серпень 2017 року в розмірі 5622,70грн. (22 робочі дня) та за вересень 2017 року (11 робочих дня) в розмірі 5230,60грн., середній розмір заробітної плати становить (5622,70 + 5230,60)/33=328,89грн., за день. Тривалість затримки становить з 01.10.2017 року по 23.06.2020 року, що становить (10/2019 - 31, 11/2019 - 30, 12/2019 - 31, 01/2020 - 30, 02/2020 - 29, 03/2020 - 31, 04/2020 - 30, 05/2020 - 31, 06/2020 - 23), тобто 996 днів, а тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 327574,44грн. Представники відповідача - ТОВ «СГ-ТРАНС» Самойленко Г.В., Бидюков Д.В. в судовому засіданні проти задоволення позивних вимог [PERSON] заперечували, надали до суду відзив на позовну заяву, письмові пояснення, зазначивши наступне. Водій [PERSON] при працевлаштуванні не мав достатніх навиків водіння автомобілем, але не зважаючи на це, відповідачем було прийнято на роботу позивача. З 01 серпня 2017 року позивач приступив до роботи та відпрацював повний робочий місяць, що підтверджується табелем обліку робочого часу за серпень місяць 2017 року. За відпрацьований місяць позивач отримував грошові кошти - 29.06.2017 року - 1260,00грн., по видатковому ордеру та на картковий рахунок, що підтверджує відомість розподілу заробітної плати, а саме: за серпень місяць 2017 року водій не здав тахокарти, які підтверджують його роботу на базі АТП, тому йому була нарахована заробітна плата згідно табеля обліку робочого часу за серпень місяць, та Наказу № 140К від 31.07.2017 року - за 13 днів (145,45грн. х 13= 1890,85грн.) по шляховим листам заробітна плата нараховувалась згідно трудового договору №3 від 29.07.2017 року та п.2.3.3. та таксування шляхових листів у сумі - 3020,40грн. Всього за серпень було нарахована - 4911,25грн., у тому числі податок ПДФО та військового збору складає - 957,69грн., (який утримується з заробітної плати), до виплати треба було перерахувати - 3953,56грн. Але згідно виписок банку, водію було перераховано на його картковий рахунок в серпні місяці 2017 року - 5283,27грн. та 1260,00грн. по видатковому ордеру, переплата за серпень 2017 року склала - 2589,71грн. Згідно пп.170.9.2 ПКУ водій повинен у 5-денний термін здати звіт: про використання грошових коштів, які були перераховані на картку та повернути не підтверджені кошти до каси підприємства. Так як отримані кошти були не повернуті до каси підприємства, тому переплата за серпень місяць складає - 2589,71грн., яку було враховано при нарахуванні заробітної плати у вересні місяці 2017 року. У вересні місяці водій почасово відпрацював - 2 дні (152.38 х2 = 304,76грн.) та таксування шляхових листів водію нараховано - 5050,00грн., розрахункові 320,01грн. Всього за вересень місяць нарахована сума - 5674,77грн. у тому числі податок ПДФО та військового збору складає - 1106,58грн. До виплати потрібно перерахувати - 4568,18грн. На картковий рахунок водія за вересень місяць перераховано - 4043,67грн. 4568,18грн. - 4043,67грн. = 524,51грн., переплата за серпень 2017 року складає - 2589,71грн., тому водій отримав 2589,71грн. - 524,51 грн. = 2065,20грн. більш ніж заробив у вересні місяці, та не повернув до звільнення згідно Договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 29.07.2017 року. Відповідач вважає, що здійснив всі заходи, які не суперечать закону, а саме звільнено позивача було за прогул, в день звільнення проведено розрахунок, повідомлено про те, що позивачу необхідно з`явитися за трудовою книжкою, всі заходи які були здійснені відповідачем підтверджуються документально. Просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] . Ухвалою суду від 07.12.2018 року витребувано у відповідача довідку про нарахування заробітної плати [PERSON] (рнокпп [NUMBER] ), копію наказу про прийняття на роботу [PERSON] , повідомлення ДФС про укладення трудового договору та повідомлення до ДФС про припинення трудового договору з [PERSON] , копію наказу про звільнення позивача [PERSON] . Ухвалою суду від 20.02.2019 року витребувано у Державної прикордонної служби України інформацію, чи перетинав державний кордон України [PERSON] та коли саме здійснював заїзд на територію України в період з 15.09.2017 року по 23.07.2018 року. Ухвалою суду від 19.03.2019 року витребувано у ТОВ «СГ-Транс» копії маршрутних листів, товарно-транспортних накладних на перевезення вантажу та видаткових накладних на товар (та інших документів із зазначенням вартості вантажу, який перевозився), перевезення якого здійснював [PERSON] 01.08.2017 року, 02.08.2017 року, 03.08.2017 року, 04.08.2017р., 07.08.2017р., 08.08.2017р., 09.08.2017р., 10.08.2017р., 11.08.2017р., 04.09.2017р., 05.09.2017р., 06.09.2017р., 07.09.2017р., 08.09.2017р., 11.09.2017р., 12.09.2017р., 13.09.2017р., 14.09.2017р. Ухвалою суду від 19.03.2019 року заява адвоката Молібог Ю.М. про збільшення позовних вимог повернута адвокату. Ухвалою суду від 24.12.2019 року витребувано у ТОВ «СГ-Транс» інформацію та документи, які підтверджують обставини щодо здійснених [PERSON] вантажних перевезень та вартості цих перевезень за період з 31.07.2017 року по 16.09.2017 року по кожному з цих перевезень. Суд, заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] - Молібог Ю.М. , представників відповідача - Самойленко Г.В., Бидюкова Д.В., перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково, з таких підстав: Судом установлено, що [PERSON] був прийнятий на роботу до ТОВ «СГ-ТРАНС» на посаду водія. Між позивачем та відповідачем укладено трудовий договір №3 від 29.07.2017 року та договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Згідно з п.п.1.1, 1.2 трудового договору позивач [PERSON] приймається на роботу для виконання роботи по ремонту автомобіля Сканія, напівпричепів та перевезення вантажу з 31.07.2017 року. 31.07.2017 року виданий наказ про прийняття на роботу [PERSON] з 01.08.2017 року (а.с.73). Викладені обставини підтверджуються копією трудового договору від 29.07.2017 року (а.с.8-9). Позивач [PERSON] стверджує, що 21.09.2017 року його не допустили до роботи і повідомили про звільнення, з наказом про звільнення не ознайомили, трудову книжку не видали. Відповідач ТОВ «СГ-ТРАНС» надав копію наказу від 22.09.2017 року №17-ОК про звільнення [PERSON] з 22.09.2017 року за прогули без поважних причин (а.с.88-94). Позивач [PERSON] не погоджується зі звільненням за прогули, але вимоги про скасування наказу про звільнення не є предметом судового розгляду. Відповідно до п.2.3.3. трудового договору передбачений обов`язок роботодавця оплачувати працю працівника в розмірі при ремонті 180 грн./день па базі АТП, при перевезенні вантажу одним водієм 12% від вартості перевезення, при перевезенні двома водіями 6% від вартості перевезення. Пунктом 2.4. визначено, що працівник має наступні права: право на надання йому роботи, зазначеної в п.1.1. даного трудового договору; право на виплату заробітної плати зазначеної суми в п.2.3.3. після прийняття звітності в бухгалтерії та виплату надходження оплати за перевезення, вантажу. Розділом 3 договору передбачено, що оплата праці за виконання обов`язків, передбачених цим договором, працівнику встановлюється згідно п.2.3.3. В термін праці водію проводиться часткова оплата заробітної плати. Кінцевий розрахунок згідно п.2.4. трудового договору. Згідно з ч.1 ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і коллективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. Згідно з штатним розкладом (а.с. 76) заробітна плата позивача становила 3200грн., що становить 145,45грн. за один робочий день. Крім того, за умовами трудового договору окремо оплачується робота при ремонті на базі АТП у розмірі 180грн. в день та 6% чи 12% ціна фрахту за перевезення вантажу. Відповідно до табеля обліку робочого часу за серпень (а.с.77) позивач перебував у відрядженнях 01.08.2017 року, 02.08.2017 року, 03.08.2017 року, 04.08.2017 року, 07.08.2017 року, 08.08.2017 року, 09.08.2017 року, 10.08.2017 року, 11.08.2017 року, тобто 9 днів. Під час судового розгляду справи встановлено, що з 14 по 19 серпня - зазначені в табелі робочі дні (р) - 6 робочих днів, коли автомобіль на ремонті на базі АТП, а 21-23, 28, 30-31- 6 робочих днів (рс) автомобіль на СТО (представник позивача помилково зазначає про 7 робочих днів). Із подорожніх листів вантажного автомобіля (а.с.124-126) вбачається, що вартість перевезення (сума фрахту) становить: за перевезення 01.08.2017 року (з 01.08.2017 року по 03.08.2017 року) 6250грн., а тому винагорода позивача становить 12% вартості, що в грошовому еквіваленті становить 750грн., за перевезення 04.08.2017 року (з 04.08.2017 року по 12.08.2017 року) 18920грн., а тому винагорода позивача становить 12% вартості, що в грошовому еквіваленті становить 2270,40грн. (представник позивача помилково зазначає 2740грн.). Під час ремонту автомобіля на базі АТП заробітна плата становить 180грн./день. Робочі дні 21-23, 28, 30-31 серпня оплачуються з розрахунку 145,45грн. в день. Отже, позивач повинен був отримати заробітну плату у розмірі: розмір заробітної плати за серпень 2017 року становить: (750+2270,40)+(6х180)+(6х145,45)=3020,40+1080+872,7=4973,10грн. Тобто, заробітна плата за серпень позивача становить не менше 4973,10грн. Із банківської виписки (а.с.172) вбачається, що позивачу сплачено заробітної плати за серпень 2017 року 22.09.2017 року - 1750,94гри., а 792,73грн., доплачено у вересні. Таким чином, заборгованість по заробітній платі за серпень 2017 року становить 4973,10-1750,94-792,73=2429,43грн. Тобто, заборгованість по заробітній платі за серпень відповідача перед позивачем становить 2429,43грн. Відповідно до табеля обліку робочого часу за вересень (а.с.78) позивач перебував у відрядженнях 04.08.2017 року, 05.09.2017 року, 06.09.2017 року, 07.09.2017 року, 08.09.2017 року, 11.09.2017 року, 12.09.2017 року, 13.09.2017 року, 14.09.2017 року. Із подорожніх листів вантажного автомобіля (а.с.127-129)вбачається, що вартість перевезення (сума фрахту) становить: за перевезення 04.09.2017 року (з 04.09.2017 року по 11.09.2017 року - 32088,33грн., а тому винагорода позивача становить 12% вартості, що в грошовому еквіваленті становить 3850,60грн., за перевезення 11.09.2017 року (з 11.09.2017 року по 14.09.2017 року) 10000грн., а тому винагорода позивача становить 12% вартості, що в грошовому еквіваленті становить 1200грн. 01.09.2017 року відповідно до табелю обліку робочого часу автомобіль перебував на СТО, а тому заробітна плата за 01.09.2017 року мала становити 145,45грн. Таким чином, за серпень 2017 року заробітна плата позивача становила 145,45+(3850,60+1200)=5196,05грн. Тобто, заробітна плата за вересень позивача становить не менше 5196,05грн. Відповідно до банківської виписки за вересень 2017 року позивачу сплачено 1750,94грн. заробітної плати, заборгованість відповідно становить 5196,05-1750,94=3445,11грн. Тобто, заборгованість по заробітній платі за вересень відповідача перед позивачем становить 3445,11грн. Суд відхиляє аргументи відповідача щодо відсутності заборгованості Товариства перед позивачем з таких підстав. Представники відповідача стверджують, що позивачу [PERSON] було перераховано на картковий рахунок в серпні 2017 року - 5283,27грн. (а.с.172) та 1260грн. (а.с.226), позивач не здав за серпень 2017 року тахокарти та не здав звіт про використання грошових коштів, виданих на відрядження, отримані кошти не повернув до каси підприємства, тому утворилася переплата коштів за серпень 2017 року в сумі 2589,71грн.; в вересні 2017 року перераховано [PERSON] 4043,67грн. до виплати сума становить 4568,18грн. (це за роботу протягом 2-х днів почасово, таксування шляхових листів, та виплата при звільненні), але є переплата за серпень 2017 року. Представники відповідача вважають, що [PERSON] отримав за серпень і вересень 2017 року більше на 2065,20грн., ніж заробив за ці місяці. Стосовно суми 1260грн., яка видана [PERSON] за видатковим касовим ордером 29.07.2017 року (а.с.226). Представник відповідача Самойленко Г.В. пояснив, що це сума витрат на відрядження, а не заробітна плата. З документів про прийняття на роботу [PERSON] вбачається, що позивач не працював в Товаристві з 29.07.2017 року. В пункті 2.4 трудового договору передбачено право на виплату заробітної плати зазначеної суми в п.2.3.3. після прийняття звітності в бухгалтерії та виплату надходження оплати за перевезення, вантажу. Трудовий договір, укладений з [PERSON] , не деталізує, від здачі саме якої звітності залежить оплата праці [PERSON] за п.2.3.3 договору. Трудові правовідносини між ТОВ «СГ-ТРАНС» та [PERSON] регулюються нормами Кодексу законів про працю України. Згідно з ст.1 КЗпП України Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників. Відповідно до ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (ст.4 КЗпП України). Відповідно до ст.127 КЗпП України відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми; Відповідачем не видавався наказ (розпорядження) про повернення авансу, виданого на відрядження у випадку ненадання [PERSON] звітів про відрядження. Цю обставину підтвердили представники відповідача в судовому засіданні. Згідно з п.4 ч.1 ст.232 КЗпП України власник має право звернутися до суду з позовом про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству. З таким позовом щодо повернення [PERSON] сум авансу, виданого на відрядження, ТОВ «СГ-ТРАНС» до суду не зверталося. Тому, при нарахуванні та виплаті заробітної плати [PERSON] не могли враховуватися суми авансу, виданого на службове відрядження, за якими [PERSON] не надав звітів до бухгалтерії. Отже, заборгованість по заробітній платі за серпень та вересень 2017 року в сумі 5874,54грн. (2429,43+3445,11) підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Виходячи з розміру заробітної плати позивача за серпень 2017 року - 4973,10грн. (22 робочі дні) та за вересень 2017 року (11 робочих дня) в розмірі 5196,05грн., середньоденний розмір заробітної плати становить (4973,10 +5196,05)/33=308,16грн. Тривалість затримки становить з 01.10.2017 року по 08.09.2020 року - 734 робочих днів, виходячи з п`ятиденного робочого тижня. Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить - 226 189,44грн. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц висловила правову позицію щодо стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. [PERSON] звернувся до суду з цим позовом через десять місяців після звільнення з роботи. Відповідач заперечував, що є заборгованість з виплати заробітної плати позивачу, а тому факт порушення права позивача на отримання заробітної плати відповідно до умов трудового договору був встановлений лише під час судового розгляду. Сума заборгованості з заробітної плати перед позивачем - 5874,54грн. більш ніж у 38 разів є меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні - 226189,44. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості - 5874,54грн., суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивача виплат у сумі 19000 грн. Отже, вимоги позивача про стягнення за ст. 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню в сумі 19000грн. При виплаті заборгованості по заробітній платі - 5874,54коп. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - 19000грн. з цих сум підлягають відрахуванню податки та обов`язкові платежі. Згідно з ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Безспірних доказів, що повідомлення ТОВ «СГ-ТРАНС» від 22.09.2017 року [PERSON] прибути за трудовою книжкою було вручено позивачу, матеріали справи не містять (а.с.95-97). 05.10.2017 року, 26.10.2017 року, 01.03.2018 року позивач [PERSON] надсилав на юридичну адресу ТОВ «СГ-ТРАНС» письмове повідомлення відповідачу з проханням вислати трудову книжку, повідомити, де він зможе тримати свою трудову книжку. Зазначені листи відповідно до відомостей з ПАТ «Укрпошта» не отримано відповідачем і повернуто відділенням пошти позивачу (а.с.11-13, 14-17). На час розгляду справи в суді трудова книжка позивачу відповідачем не повернута. На підставі досліджених доказів, суд вважає необхідним позов [PERSON] задовольнити частково і стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СГ-ТРАНС» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 5874грн.54коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 19000грн., зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «СГ-ТРАНС» повернути [PERSON] трудову книжку. Згідно з ст.141 ЦПК України з ТОВ «СГ-ТРАНС» на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704грн.80коп. за вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку. З ТОВ «СГ-ТРАНС» на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в сумі 704грн.80коп. за вимогу про зобов`язання повернути трудову книжку. Позивачем відповідно до договору про надання правничої допомоги від 23.05.2018 року сплачено адвокату 4000грн. за правничу допомогу (а.с.20-22). Визначаючи розмір витрат на правничу допомогу, суд бере до уваги норми ч. 4 ст. 137 ЦПК України та, врахувавши складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), час, витрачений адвокатом на виконання робіт та обсяг наданих адвокатом послуг, ціну позову та значення справи для сторін, з урахуванням вимог розумності та справедливості, і вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000грн.

Outcome: partial