Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про звільнення його від сплати заборгованості, що виникла по сплаті аліментів на користь [PERSON] на утримання синів [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] на підставі рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 2 листопада 2010 року в розмірі 19742 грн. 78 коп. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з серпня 2003 року по листопад 2013 року він перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] в шлюбі у сторін народилися діти - два сина [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] . Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 2.11.2010 р. було ухвалено про стягнення з позивача на користь відповідача аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 800 грн. щомісячно і до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 19.08.2020 р. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 липня 2012 року з [PERSON] на користь відповідача було стягнуто аліменти на утримання другого сина - [PERSON] , [INFO] в розмірі 600 грн. щомісячно , починаючи з 19.08.2010 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01.08.2013 року було зменшено розмір аліментів , які підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] до 400 грн., починаючи з 13 квітня 2012 року. Також 22.06.2012 р. рішенням Дніпровського районного суду м.Києва було задоволено позов [PERSON] та стягнуто з [PERSON] аліменти на її утримання в розмірі 500 грн. щомісячно до досягнення сином [PERSON] 3 - х річного віку. 10 серпня 2012 р. між позивачем та відповідачем, що діяла в інтересах малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], було укладено договір дарування 3- х кімнатної квартири [ADDRESS] , даний договір було укладено з врахуванням вимог статті 190 СК України. Відповідач в свою чергу надала нотаріально засвідчену заяву від 10.08.2012 р. в якій повідомила, що вона не має будь - яких претензій до позивача щодо сплати аліментів в зв`язку з чим позивач вважає, що ним виконано обов`язок щодо утримання дітей та сплати аліментів шляхом дарування їм нерухомого майна. Але в послідуючому [PERSON] не дотрималася домовленості та в 2013 р. надала виконавчі документи до ВДВС для примусового виконання рішень суду, що в свою чергу стало підставою для звернення [PERSON] до суду та стягнення з позивача пені та неустойки за прострочення сплати аліментів. Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва 12.12.2014 р. було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в сумі 6 444 грн. На даний час загальна сума заборгованості по аліментам, згідно довідки про заборгованість виданої 25.03.2019 р. Управлінням ПФУ Головного Пенсійного фонду України в м.Києві, на двох його синів складає 19742 грн. 78 коп. З часу призначення аліментів дохід позивача значно зменшився, а матеріальне становище значно погіршилося, загальна сума аліментів, яку позивач змушений сплачувати на користь відповідача перевищує 50% від його пенсійного забезпечення, що поставило позивача у скрутне матеріальне становище, оскільки позивач не працює, є пенсіонером та інших джерел доходу не має, та вказані обставини мають суттєве значення для вирішення питання про звільнення позивача від сплати заборгованості по аліментам. Свої вимоги обгрунтовує посиланням на статті 197 СК України та на постанову №3 ПВСС від 15 травня 2006 року, а також зазначає, що відповідно до вимог чинного законодавства з пенсійного забезпечення може бути відраховано не більше як 50 % її розміру в тому числі й на утримання членів сім`ї (аліменти). В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити з обставин викладених в позовній заяві, вказуючи на те, що відповідач ввела в його в оману, зазначаючи, що після укладання договору дарування квартири вона не буде звертатися до суду про стягнення аліментів на утримання дітей. На даний час позивач перебуває в скрутному матеріальної становищі, крім пенсійного забезпечення будь - яких джерел доходу не має, сам потребує фінансової підтримки, яку йому надає старший син [PERSON] уклавши з ним договір довічного утримання. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову в повному обсязі, вказуючи на те, що підстав для задоволення позову не має та вказаним позовом позивач намагається уникнути від виконання своїх обов`язків щодо утримання своїх малолітніх дітей, так як у позивача є нерухоме майно та обставини, на які посилається позивач є надуманимиє. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного, що відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989р. (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебуваючи в шлюбі народили двох синів [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] 02 листопада 2010 року Дарницьким районним судом м. Києва позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів з [PERSON] були задоволені частково, аліменти були стягнуті лише на одну дитину - старшого сина [PERSON] в розмірі 800 гривень щомісячно, починаючи з 19.08.2010 року до досягнення дитиною повноліття, і відмовлено у стягненні аліментів на другу дитину - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19.08.2011 року [PERSON] було визнано батьком другого сина - малолітнього [PERSON] , [INFO] , яке набрало законної сили 18.10.2011р. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 липня 2012 року з [PERSON] на користь відповідача було стягнуто аліменти на утримання другого сина - [PERSON] , [INFO] в розмірі 600 грн. щомісячно , починаючи з 19.08.2010 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01.08.2013 року було зменшено розмір аліментів , які підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] до 400 грн., починаючи з 13 квітня 2012 року. За вищевказаними рішеннями судів позивач отримала виконавчі листи, надала їх для примусового виконання до ВДВС Дніпровського районного управління юстиції м. Києва, де наразі триває виконавче провадження. Відповідно до рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 12.12.2014 р. з позивача [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в сумі 6 444 грн. 00 коп. Вказані обставини, відповідно до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України повторному доказуванню не підлягають. Відповідно до п. 4 ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім`ї. Згідно ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частино 2 статті 197 СК України визначено, що за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Як роз`яснено у п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст. 197 СК умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надані сторонами докази суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з обставинами справи. Сторонами надано належним чином завірені копії відповідних документів. Аналізуючи надані до суду докази в обґрунтування та спростування позовних вимог вбачається, що судові рішення щодо стягнення з позивача аліментів на його неповнолітніх синів та пені за прострочення сплати аліментів на користь відповідача були ухвалені в той період коли позивач перебував вже на пенсії та отримував пенсійне забезпечення, після укладання договору дарування нерухомого майна ( квартири) на який посилається позивач, як в обґрунтування своїх вимог, а також після укладання договору довічного утримання та вказані обставини досліджувалися судами при ухвалені вказаних вище рішень та на даний час майновий стан позивача, стан його здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення для розгляду справи не змінилися, як того вимагає ч.2 ст. 197 СК України. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed