Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що їй на праві власності відповідно до свідоцтва [NUMBER] на право особистої власності на житловий будинок від 17 грудня 1987 року належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS]. Право власності зареєстровано у встановленому порядку. В даному будинку з 10 серпня 2007 року зареєстрований відповідач.Однак, фактично з 2013 року він в будинку не проживає, ним не користується, поточним ремонтом не займається, земельну ділянку не обробляє, участі в сплаті відповідних податків не приймає, що підтверджується актом сільської ради від 02 липня 2018 року. З реєстрації в будинку відповідач не знімається. Знятись з реєстрації в добровільному порядку відмовляється, чим чинить їй перешкоди в користуванні власністю. За вказаних обставин позивач просить суд ухвалити рішення про усунення перешкод в користуванні нею своєю власністю - житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS], шляхом визнання [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування даним житловим будинком. В судове засідання сторони по справі не з'явились. Позивач [PERSON] попередньо подала до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, в поданій заяві зазначила, що позовні вимоги підтримує та проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] повторно в судове засідання не з'явився без поважних причин, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся судом завчасно та належним чином, в тому числі й через опублікування оголошення про виклик до суду на сайті судової влади, що підтверджується матеріалами справи. Заяв про розгляд справи без його участі або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Відзив на позовну заяву відповідачем у запропонований судом строк до суду не подано. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача, на підставі ухвали суду про заочний розгляд справи, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Врахувавши думку позивача по справі, викладену у поданій до суду письмовій заяві, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Судом встановлено, що позивачу по справі [PERSON] відповідно до свідоцтва [NUMBER] на право особистої власності на житловий будинок від 17 грудня 1987 року належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS], що підтверджується його ксерокопією (а.с. 10) та ксерокопією технічного паспорта на дане будинковолодіння (а.с. 11-13, 14-17). З довідки № 135, виданої виконавчим комітетом Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 08.06.2018 року вбачається, що в будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (син), та [PERSON], [INFO] (а.с. 19), що також вбачається з ксерокопії домової книги (а.с. 21-31). Відповідно до акта від 02.07.2018 року, затвердженого сільським головою с. Вінницькі Хутори, Вінницького району Вінницької області Кравченко В.В., [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає з 2013 року і по даний час (а.с. 32). Частиною 1 статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Відповідно до норм ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених норм цивільного та житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, а саме, шляхом заявлення вимоги про позбавлення права користування житловим приміщенням. Згідно ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Частиною 2 статті 405 ЦК України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст. 163 ЖК УРСР у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Будь-яких з обставин, передбачених вищевказаними нормами закону, по справі не встановлено. Відповідач не проживає за місцем реєстрації близько п'яти років. Поважних причин його відсутності за місцем реєстрації немає. Згідно ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки (шість місяців), провадиться в судовому порядку. Враховуючи наведене, суд вважає, що відповідач по справі [PERSON] втратив право на користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком в [ADDRESS], а тому позовні вимоги слід задовольнити повністю.

Outcome: approved