Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] до [PERSON] про надання у володіння та користування частки квартири та вселення, посилаючись на те, що 16.04.1988 року вона уклала шлюб з [PERSON], 24.01.2002 року в них народилась дитина, а 07.06.2004 року вони разом з відповідачем приватизували квартиру № 18 в будинку № 45, розташованого по вул. Першотравнева в м. Сєвєродонецьку, Луганської області. 17.03.2005 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано, а їх спільна дитина залишились мешкати разом з нею. У теперішній час їй ніде мешкати, а тому вона спробувала визначитись з відповідачем щодо порядку користування належним їм житловим приміщенням, однак він відмовився, при цьому відповідач змінив вхідні замки на вхідних дверях квартири та не впускає її до квартири. У судовому засіданні [PERSON] підтримала обставини, викладені в позові на підтримання вимог, просила суд позов задовольнити та надати їй та її сину у володіння і користування ізольовану кімнату житловою площею 16,7 м.кв., а відповідачу ізольовану кімнату житловою площею 8,6 м.кв. в квартирі № 18 в будинку № 45, розташованого по вул. Першотравнева в м. Сєвєродонецьку, Луганської області, а кухню, коридор, ванну кімнату і вбиральню залишити у їх загальному користуванні, вселити її та дитину у житлове приміщення[ADDRESS] в будинку № 45, розташованого по вул. Першотравнева в м. Сєвєродонецьку, Луганської області, та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні вимоги позивача визнав частково, в частині надання позивачу разом з дитиною права у користуванні кімнатою житловою площею 16,7 м.кв. в квартирі № 18 в будинку № 45, розташованому по вул. Першотравнева в м. Сєвєродонецьку, Луганської області та вселення, в частині стягнення судових витрат просив відмовити, посилаючись на те, що він жодного разу не перешкоджав в користуванні квартирою позивачу, а тому її позовні вимоги є надуманими, оскільки позивач є його колишньою дружиною, в них є спільна дитина, і позивач з дитиною також є власниками зазначеної квартири, тому мають право мешкати в ній, у звязку з чим просив відмовити у задоволенні вимог про стягнення з нього судових витрат, так як він не перешкоджав позивачу в здійсненні їх права на проживання в квартирі. Вислухавши позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що згідно копії свідоцтва про право власності на житло № 53, виданого Управлінням житлово-комунального господарства міськради 07 червня 2004 року, власниками квартири № 18 в будинку № 45, розташованого по вул. Першотравневій в м. Сєвєродонецьку, Луганської області, є позивач [PERSON], відповідач [PERSON] та [PERSON]. Частки у спільній сумісній власності згідно даного свідоцтва та пояснень сторін у судовому засіданні в натурі не виділено. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі до 17 березня 2005 року згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-ЕД № 210661, виданого відділом РАЦС Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області, актовий запис № 123, а згідно копії свідоцтва про народження серії 1-ЕД № 212474, виданого відділом РАЦС Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області від 31 жовтня 2002 року, [PERSON], [INFO], є дитиною позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] Згідно довідки КП «ЄРЦ» № 2891 № 08.10.2013 року в квартирі № 18 будинку № 45, розташованого по вул. Першотравневій в м. Сєвєродонецьку, Луганської області зареєстровані позивач [PERSON], відповідач [PERSON] та їх спільна малолітня дитина [PERSON]. Як видно з позовної заяви та пояснень позивача у судовому засіданні, що не заперечував в судовому засіданні відповідач, вона є власником квартири разом з відповідачем та своєю малолітньої дитиною, але відповідач, який також є власником цієї квартири, не дає можливості ним в ній мешкати та користуватись, а тому просить надати їй та її сину у володіння і користування ізольовану кімнату житловою площею 16,7 м.кв., а відповідачу ізольовану кімнату житловою площею 8,6 м.кв. в квартирі № 18 в будинку № 45, розташованого по вул. Першотравневій в м. Сєвєродонецьку, Луганської області, а кухню, коридор, ванну кімнату і вбиральню залишити у їх загальному користуванні, вселити їх у житлове приміщення[ADDRESS] в будинку № 45, розташовану по вул. Першотравневій в м. Сєвєродонецьку, Луганської області, та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. Відповідач позовні вимоги позивача визнає частково, посилаючись на те, що він ніяких перешкод в користуванні, володінні та праві мешкати в квартирі позивачу та їх малолітній дитині не чинив та не чинить, але просив у задоволенні вимог щодо стягнення з нього судових витрат відмовити. Позивач не надала суду жодного належного доказу щодо порушення відповідачем її прав щодо володіння, розпорядження та користування квартирою, а відповідач вимоги позивача визнав, посилаючись на право позивача мешкати в ній і заперечуючи факт будь-якого перешкоджання, а отже посилання позивача на ці обставини суд вважає безпідставними та не бере їх до уваги, однак позивач має право на встановлення порядку користування належної їй, дитині та відповідачу квартири, дані вимоги також визнано відповідачем, при цьому позивач [PERSON], відповідач [PERSON] та їх малолітня дитина [PERSON] є власниками квартири № 18 в будинку № 45, розташованого по вул. Першотравневій в м. Сєвєродонецьку, Луганської області, а тому мають право вільно володіти, розпоряджатись та користуватись належною їм власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК спільною сумісною власністю є та спільна власність двох чи більше осіб, у яких завідомо не визначені частки кожної з них. Отже, праву спільної сумісної власності, як і праву спільної часткової власності притаманні такі риси як множинність її субєктів (співвласників) та єдність її обєкта. Тому єдиною вирішальною ознакою виділення сумісної власності як різновиду права спільної власності є факт відсутності існування в ньому ідеальних часток кожного із співвласників, які б давали можливість виявити обсяг їх прав за наявності бажання одержати конкретну частину у спільному майні та розпорядитися нею. Зміст права власності становлять належні власникові права володіння, користування та розпорядження своїм майном, які він здійснює на власний розсуд (статті 317, 319 ЦК). Ці принципові положення щодо змісту права власності як речового права, здійснюваного власником відповідно до закону за своєю волею і незалежно від волі інших осіб, мають поширюватися і на право спільної власності, в тому числі спільної сумісної власності. Цілком очевидно, що обсяг прав кількох співвласників на один обєкт не може бути більшим, ніж обсяг прав індивідуального (одного) власника на такий самий обєкт. Однак обсяг прав співвласника спільного обєкта не може бути адекватним обсягу прав індивідуального власника на такий самий обєкт, оскільки аналогічне право мають і інші співвласники. Тому в ч. 1 закріплене положення про те, що співвласники володіють і користуються майном, що є у спільній сумісній власності, спільно, якщо інше не встановлено домовленістю (договором) між ними. Дане положення дещо відрізняється від змісту ч. 1 ст. 358, згідно якої право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, оскільки у спільній сумісній власності частки співвласників не визначені. Тому вони не мають конкретизованих повноважень щодо тієї чи іншої частини сумісної власності (наприклад, подружжя, проживаючи спільно в жилому будинку, що є їхньою спільною сумісною власністю, тим самим спільно здійснюють повноваження володіння та користування такою власністю в повному обсязі). Водночас співвласники можуть договором визначити порядок використання сумісної власності, наприклад передбачити ним почергове використання автомобіля. При цьому, відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження спільним сумісним майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Тобто в даній нормі визначено порядок здійснення подружжям усіх трьох правомочностей щодо їхнього сумісного майна. Враховуючи, що позивач, відповідач та їх спільна малолітня дитина є власниками квартири № 18 в будинку № 45, розташованого по вул. Першотравнева в м. Сєвєродонецьку, Луганської області, їх частки у спільній сумісній власності не виділено ні за домовленістю, ні за договором, але позивач просить суд виділити їй та малолітній дитини у користування ізольовану кімнату житловою площею 16,7 м.кв., а відповідачу ізольовану кімнату житловою площею 8,6 м.кв. в квартирі № 18 в будинку № 45, розташованого по вул. Першотравневій в м. Сєвєродонецьку, Луганської області, а кухню, коридор, ванну кімнату і вбиральню залишити у їх загальному користуванні, вселити їх у житлове приміщення, а відповідач ці вимоги позивача визнав, тому суд вважає їх такими, що підлягають задоволенню. При цьому суд зауважує, що виділення позивачу та малолітній дитині ізольованої житлової кімнати для користування, яка є за своїм розміром більша ніж та, що виділена відповідачу, не є фактом розподілу між співвласниками часток у спільній власності, які за загальними правилами у сторін є рівними. Не підлягають задоволенню, на думку суду, вимоги позивача про надання у володіння кімнати в квартирі № 18 в будинку № 45, розташованого по вул. Першотравневій в м. Сєвєродонецьку, Луганської області, так як будь-яких доказів того, що кімната в наведеній квартирі будь-яким шляхом вибула з її та її дитини володіння суду не надано та у судовому засіданні таких обставин не встановлено. Також на думку суду не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо стягнення з відповідача судових витрат, оскільки хоча згідно вимог ст. 88 ЦПК України суд повинен стягнути з відповідача понесені позивачем документально підтверджені судові витрати у випадку задоволення вимог, але, як було встановлено у судовому засіданні, та не спростовано позивачем, відповідач не перешкоджав будь-яким чином позивачу в здійсненні передбачених законом прав володіння, користування та розпорядження майном, крім того, вона не надала доказів того, що зверталась до відповідача з проханням виділити їй в натурі частку квартири для проживання та визначити порядок користування нею, тобто фактично спір, який розглядається між сторонами, було створено позивачем.

Outcome: partial