Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, в якому зазначив, що він є власником будинку № 4 по вул. Вишнева в смт.Добровеличківка, Добровеличківського району, Кіровоградської області, що підтверджується технічним паспортом та свідоцтвом про право приватної власності. Відповідач по справі є його дружина та на даний час зареєстрована в зазначеному будинку. З листопада 2016 року та по даний час [PERSON] в зазначеному будинку не проживає та не з'являється, тобто відповідач не проживає у будинку без поважних причин понад 6 місяців. Відповідно до акту фактичного проживання в будинку, у ньому зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Оскільки відповідач за місцем реєстрації не проживає, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг так як вони нараховуються, але реєстрація відповідача у вказаному будинку позбавляє позивача можливості повноправно здійснювати свої права власника. Добровільно знятися з реєстрації відповідач не бажає, що спонукало позивача звернутися до суду з відповідним позовом. Позивач в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав повністю та обґрунтував їх обставинами, викладеними у позовній заяв. Додав, що відповідач є його дружина та на даний час зареєстрована в зазначеному будинку № 4, яка розташована по вул. Вишнева в смт.Добровеличківка, Добровеличківського району, Кіровоградської області. З листопада 2016 року та по даний час [PERSON] в зазначеному будинку не проживає та не з'являється. Також позивач пояснив, що будинок побудований ним спільно із дружиною, а право власності набуте у шлюбі. Кошти для будівництва будинку надавав його батько. Будь-яких підтверджуючих доказів, що будинок будувався за кошти батька не має. Представники відповідача в судовому засіданні щодо позовних вимог не заперечували, підтвердили, що дійсно [PERSON] не проживає у [INFO]. Заслухавши пояснення позивача, представників відповідача, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. [PERSON] є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: смт.Добровеличківка, Кіровоградської області, вулиця Вишнева, 4, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок б/н від 02 квітня 1996 року, виданим Добровеличківською селищною радою (а.с.12 ) . З домової книги для реєстрації громадян, які проживають в [INFO] , встановлено, що з 13 березня 1996 року місце проживання [PERSON] зареєстроване за адресою: [INFO] (а.с.13-14). З довідки № 4351 від 13 лютого 2018 року, виданої Добровеличківською селищною радою Кіровоградської області, встановлено, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO], (а.с.16) . Згідно акту про фактично проживаючих № 181 від 12 лютого 2018 року, складеного депутатом селищної ради [PERSON], [PERSON], сусідами [PERSON], [PERSON], встановлено, що за адресою смт. Добровеличківка, вулиця Вишнева,4, зареєстровані такі особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] фактично за зазначеною адресою не проживає і комунальними послугами не користується (а.с.15 ) . Згідно свідоцтва про укладення шлюбу І-СР №491961, [PERSON] перебуває у шлюбі із [PERSON] з 08 липня 1989 року (а.с.38). Відповідно до рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 22.03.2018 [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб. З показань свідка [PERSON] встановлено, що позивач проживає по сусідству із позивачем та йому відомо що [PERSON] не проживає у будинку за адресою смт. Добровеличківка, вулиця Вишнева, 4 з 2015 року. Причини її відсутності у будинку йому не відомі так як [PERSON] кудись поїхала. Також [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі та спільно будували будинок приблизно 1991 році. З показань свідка [PERSON] встановлено, що він проживає по сусідству із позивачем. В кінці 2015 року він бачив [PERSON] Сім'ю [PERSON] знає з моменту одруження [PERSON] з [PERSON] Йому відомо, що [PERSON] поїхала до Російської Федерації. Враховуючи вищевикладене суд зазначає, що відповідно до статтей 22, 23, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі КпШС України), чинних на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, відносилося до спільної сумісної власності. Кожен з подружжя мав рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. При укладенні угод одним з подружжя вважалося, що він діє за згодою другого з подружжя. Згода другого з подружжя була обов'язковою лише при укладенні угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребувала обов'язкового нотаріального засвідчення. В разі поділу майна, яке перебувало в спільній сумісній власності подружжя, їх частки визнавалися рівними. Проте, згідно ст. 24 КпШС України зазначені положення не поширювалися на майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, яке визнавалося власністю кожного з них. Також абз. 2 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 15.06.1973 № 6 „Про деякі питання, що виникли в судовій практиці по застосуванню Кодексу про шлюб та сім'ю України, чинної на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено, що майно, яке належало подружжю до укладення шлюбу, а також одержане ними під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, вважалося власністю кожного з них. Тому, якщо за рахунок зазначеного майна ким-небудь із подружжя зроблені вкладення для придбання спільного майна, то ці вкладення мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України). Відповідно до ст. 71 ЖК України, особа може бути визнана такою що втратила право користування жилим приміщенням, якщо вона не користується ним без поважних причин більше ніж шість місяців. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 8 липня 1989 року, а право власності на будинок набуте 2 квітня 1996 року внаслідок їх спільного будівництва, що не заперечувалось сторонами в судовому засіданні та підтверджено показаннями [PERSON] Отже будинок створений сторонами під час перебування сторін у шлюбі, а тому необхідно виходити з того, що майно набуте під час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя. Позивачем в судовому засіданні не доведено протилежного, а набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Відповідно до ст. 60 СК України, майно набуте подружжям під час шлюбу , належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку(доходу). Враховуючи, що [PERSON] є співвласником є власником будинку № 4 по вул. Вишнева в смт.Добровеличківка, Добровеличківського району, Кіровоградської області, то вона не може бути визнана такою, що втратила право на житло незважаючи на те, що вона не проживає в ньому більш ніж шість місяців. Статтею 63 Сімейного кодексу України визначено, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Виходячи з аналізу зазначених норм права, на набуте подружжям під час шлюбу майно поширювався статус спільної сумісної власності. Для визначення ж майна особистою власністю одного з подружжя необхідно було, щоб це майно: належало йому до укладення шлюбу; було одержане ним під час шлюбу в дар; було одержане ним під час шлюбу в порядку спадкування, а також придбане за рахунок особистого майна. Позивачем не надано суду доказів про наявність поважних причин у звязку з якими вона не проживає в будинку позивача і не заявлено клопотань про витребування таких доказів. Відповідно до вимог частини 2 статті 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч.1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців . Згідно с.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку . Аналізуючи зібрані по справі докази та оцінюючи їх в сукупності, суд вважає, що право власності відповідача підлягає захисту шляхом відмови в задоволенні позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у зв'язку із відмовою в задоволенні позову з відповідача не стягується.

Outcome: dismissed