Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] та зобов'язати Дніпровський РВ ГУ ДМС в м. Києві зняти відповідача з реєстраційного обліку у вказаній квартирі. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 07 серпня 1998 року вона є власником двокімнатної квартири [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] зареєстрований в квартирі позивача, однак з 01 листопада 2011 року не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі та не має особистих речей в цьому житловому приміщенні. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Згідно договору купівлі-продажу серії ААО №938550, укладеного 07.08.1998 р. між [PERSON] та [PERSON], позивач придбала квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5). Як вбачається з реєстраційної відмітки бюро технічної інвентаризації від 18.08.1998 р. на вищевказаному договорі купівлі-продажу, домоволодіння [ADDRESS], зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON] та записано в реєстровій книзі під № 3081 (а.с.5). Зі змісту відповіді відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 10.01.2018 р. вбачається, що відповідно до Реєстру територіальної громади за адресою: [ADDRESS], зареєстровано три особи (а.с. 6). Згідно актів від 08.06.2017 р., 07.09.2017 р., та 07.12.2017 р., складених комісією у складі мешканців будинку [ADDRESS] [PERSON], [PERSON], [PERSON], та посвідченого начальником Житлово-експлуатаційної дільниці № 407, [PERSON] не проживає в [ADDRESS] з листопада 2011 року (а.с. 7-9). Відповідно до ст.ст. 317, 319 - ЦК України), власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Нормами ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Частиною 2 ст. 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 71 Житлового кодексу України передбачена можливість збереження жилого приміщення за відсутніми наймачами або членами їх сімей протягом шести місяців або протягом більш тривалого часу при наявності конкретних обставин, перелічених в цій статті, зокрема призовна та строкова військова служба, тимчасовий виїзд з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням, поміщенням дитини (дітей) на виховання в дитячий заклад, до родичів, опікуна чи піклувальника, виїздом у зв'язку з виконанням обов'язків опікуна (піклувальника), влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги, виїзду на лікування в лікувально-профілактичний заклад, взяття під варту або засудження. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року за № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає у квартирі позивача [PERSON] понад шість років, не несе жодних витрати по утриманню житла позивача, не здійснює оплату наданих комунальних послуг. Також судом не встановлено обставин, які б свідчили про намір вселення відповідача до квартири позивача, чи вчинення останнім перешкод відповідачу у користуванні житловим приміщенням. За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав власника житлового приміщення, в даному випадку шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦП України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, ухвалюючи рішення суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп., які сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved