Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Заставнівського районного суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Посилається на те, що вона 26.02.2013 року надала відповідачу [PERSON] у позику грошові кошти в сумі 90000 (дев'яносто тисяч) гривень. При фактичному одержанні вказаної суми позичальником була надана розписка від 26.02.2013 року. Вказану суму грошей відповідач зобов'язувався повернути до 25.02.2014 року, але до теперішнього часу відповідач борг не повернув, чим взяті на себе зобов'язання не виконав. Саме тому, просить стягнути з нього на його користь вказану суму заборгованості за договором позики, а також судові витрати. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовну заяву підтримала у повному обсязі, обґрунтувавши її вищенаведеним, просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі, проти їх задоволення не заперечував. Суду пояснив, що дійсно 26.02.2013 року позичив у відповідача [PERSON] 90000 (дев'яносто тисяч) гривень, вказану суму зобов'язувався провернути їй до 25.02.2014 року, в разі не повернення грошей, зобов'язувався передати їй у власність належну йому земельну ділянку, розташовану по [ADDRESS]. Невиконання зобов'язання пояснив відсутністю грошових коштів. Прокурор Арсеній А.В. в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог з тих підстав, що рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 11.09.2013 року задоволено позовні вимоги прокурора про стягнення з відповідача на користь держави в особі Державної екологічної інспекції в Чернівецькій області 1171492,14 гривень матеріальних збитків, завданих [PERSON] внаслідок незаконної вирубки лісу. на підставі виконавчого листа на все майно, що належить відповідачу [PERSON] накладено арешт. На сьогоднішній день, рішення суду не виконано, в рахунок погашення боргу не сплачено ніяких сум, а отже в разі передання відповідачем [PERSON] позивачу [PERSON] земельної ділянки в рахунок повернення коштів за договором позики земельної ділянки будуть порушені інтереси держави. Суд, заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає до задоволення виходячи із наступного. Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Судом встановлено, що 26.02.2013 року між сторонами був укладений договір позики, за умовами якого позивач [PERSON] надала відповідачу [PERSON] в позику кошти в сумі 90000 (дев'яносто тисяч) гривень, а відповідач зобов'язався повернути вказану суму до 25.02.2014 року, що вбачається з розписки (а.с. 5). Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження укладення договору позики позичальник надав позикодавцю розписку, датовану 26.02.2013 року, відповідно до якої відповідач отримав у позивача позику в сумі 90000 гривень. (а.с. 5). Таким чином, суд приходить до висновку, що договір позики належить до реальних договорів і, отже, вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, а обов'язки з договору позики виникають тільки для однієї сторони - позичальника, бо отримавши у власність передані йому позикодавцем гроші або речі, позичальник стає зобов'язаним повернути позикодавцю таку ж суму грошей, або рівну кількість грошей такого ж роду і якості й відповідно дана розписка незалежно від найменування документа є підтвердження існування між сторонами договірних зобов'язань та відповідно свідчить про існування між сторонами саме укладеного договору позики. Крім того, статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такого самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Станом на дату винесення рішення, тобто станом на 29.08.2014 року, відповідач [PERSON], суму позики позивачу [PERSON] не повернув, хоча зобов'язувався її повернути до 25.02.2014 року. Ст. 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, тобто належним виконанням зобов'язань з боку відповідача є повернення боргу, як це було визначено договором позички, укладеним між сторонами в усній формі. Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Таким чином, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути суму боргу за борговою розпискою в розмірі 90000 (дев'яносто тисяч) гривень. У відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, з відповідача належить також стягнути судові витрати понесені позивачем за сплату судового збору в розмірі 900 (дев'ятисот) гривень.

Outcome: approved