Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з указаним позовом про визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком, посилаючись на те, що з 15.01.2008р. позивач разом із [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано згідно рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 26.09.2018р. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . На даний час діти проживають разом із матір`ю в м.Шпола. Сторони не можуть дійти згоди щодо місця проживання дітей. Позивач з даного питання звертався із заявою до служби у справах дітей Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади, розглянувши яку виконавчий комітет рішенням від 17.10.2018р. №366 визначив місце проживання дітей з відповідачкою [PERSON] . Позивач не згідний із вказаним рішенням виконавчого комітету, вважаючи, що воно носить рекомендаційний характер, що комісія не врахувала всіх обставин справи, недостатньо обгрунтувала своє рішення. Позивач вважає, що враховуючи в сукупності всі обставини, він може забезпечити своїм дітям належні умови для проживання, розвитку та навчання у разі проживання дітей разом з ним. Відповідачку характеризує з негативної сторони, вважає, що [PERSON] негативно впливає на дітей, в т.ч. психологічно, має матеріальні труднощі, має сильну зайнятість, що виключає можливість належного виховання дітей. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, однак подав до суду письмову заяву від 11.09.2020р. у якій просив розглянути справу без його участі та прийняти законне і обгрунтоване рішення. Відповідачка [PERSON] та її представник у судове засідання не з`явились, однак відповідачка подала до суду письмову заяву, у якій просила розглянути справу без її участі та відмовити позивачу у задоволенні позову. Крім цього, відповідачкою подано до суду письмовий відзив на позов (а.с.134-137 Т.1), згідно якого [PERSON] просила відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. Представник третьої особи: служби у справах дітей Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади у судове засідання не з`явився, однак від представника [PERSON] надійшла до суду письмова заява, у якій представник просив розглянути справу без участі третьої особи та відмовити позивачу у задоволенні позову. Дослідивши письмові докази, подані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до положень ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами ст.ст. 76-80 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. При вирішенні спору суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків (ст. 141 СК), надаючи перевагу тому з них, хто може забезпечити найбільш сприятливі умови виховання дитини. Судом встановлено, що з 15.01.2008р. позивач [PERSON] разом із відповідачкою [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано згідно рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 26.09.2018р. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . На даний час діти проживають разом із матір`ю в [ADDRESS] . Дане житло [PERSON] наймає у своєї знайомої подруги на безоплатній основі. Старший син [PERSON] періодично проживає разом із позивачем. Сторони не можуть дійти згоди щодо місця проживання дітей. Згідно рішення виконавчого комітету Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області від 17.10.2018р. №366 було визначено місце проживання дітей [PERSON] та [PERSON] з матір`ю [PERSON] (а.с.27 Т.1). У суду відсутні підстави вважати вказане рішення виконкому необ`єктивним чи таким, що суперечить інтересам дітей. Згідно ч.2 ст.19 Сімейного Кодексу України рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою ст.170 цього Кодексу. Після прийняття вказаного рішення (17.10.2018р.) позивач звернувся до суду з позовом 26.12.2018р., тобто більше ніж через два місяці з дати прийняття рішення, тому суд вважає необгрунтованими та безпідставними доводи позивача про те, що вказане рішення виконкому носить рекомендаційний характер та має оцінюватись як нікчемне. Доводи позивача про те, що відповідачка [PERSON] негативно впливає на дітей, в т.ч. психологічно, неналежно виховує дітей, суд вважає лише припущеннями позивача, що не підтверджені належними доказами. Належних доказів про те, що відповідачка не має доходу, достатнього для утримання дітей, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, має аморальну поведінку, що може зашкодити розвиткові дітей, чи про наявність у відповідачки психічних захворювань - до суду не надано. Судом не встановлено негативних факторів зі сторони відповідачки, зокрема психологічного характеру, про які вказав позивач, що здатні несприятливо вплинути на виховання та розвиток дітей. Суд вважає, що поведінка позивача [PERSON] по відношенню до відповідачки [PERSON] щодо характеристики відповідачки лише з негативного боку (згідно позовної заяви) не сприятиме вихованню дітей, не породить у них почуття поваги та любові, зокрема до своїх батьків. Суд враховує, що у позивача також немає власного житла, що належало б йому на праві власності, а будинок по [ADDRESS] належить [PERSON] , про що вказав позивач та підтверджується даними БТІ (а.с.28 Т.1). Суд вважає неналежними доказами по справі висновок фахівця (а.с.15-18 Т.1), висновок спеціаліста від 12.10.2018р. (а.с.20-24 Т.1) щодо психологічного дослідження відносно неповнолітнього [PERSON] , оскільки вказані висновки не є висновком експерта (експертизи) в розумінні положень ЦПК України, а є лише висновком спеціалістів, що проведені на замовлення однієї сторони, питання поставлені лише однією стороною на власний розсуд, з наданням лише однією стороною відповідних пояснень та документів, без попередження відповідних осіб про кримінальну відповідальність, тощо. Суд констатує, що діючий ЦПК України не передбачає призначення діагностики психоемоційного стану особи, про що вказав позивач, а передбачає можливість призначення відповідної судової експертизи у разі наявності підстав для цього. Сторонами не заявлялися клопотання про призначення судово-психологічної експертизи. Під час підготовчого засідання судом з`ясовувалась у сторін необхідність допиту неповнолітніх дітей у судовому засіданні з метою висловлення думки безпосередньо дітей про бажане місце проживання, особисту прихильність дитини до кожного з батьків,однак сторони, зокрема позивач, не заявили відповідних клопотань про допит неповнолітніх дітей. Позивач зазначив, що діти будуть допитані при проведенні діагностики психо-емоціного стану. Доводи позивача про його кращий матеріальний стан, порівняно з відповідачкою, краще ставлення до дітей, краща можливість розвитку дітей, наявність у позивача багатьох родичів, які можуть надати допомогу - суд вважає непереконливими. Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є недоведені, необгрунтовані, безпідставні, тому у задоволенні позову необхідно відмовити повністю. Питання щодо судових витрат судом вирішуються відповідно до положень ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed