Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] районної державної адміністрації про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом, посилаючись на те, що він є спадкоємцем за заповітом свого діда [PERSON], який помер 21 липня 2014 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-БК № 304876, виданого 21 липня 2014 року. Заповіт було складено 10 січня 2002 року, який зареєстрований в реєстрі за № 3-29 та посвідчено державним нотаріусом Третьої київської державної нотаріальної контори [PERSON]. Згідно заповіту він є єдиним спадкоємцем належного майна його діда, що складається з садового будинку з відповідними надвірними будівлями, що знаходиться в с. Круглик, Лінія 17, Києво-Святошинського району, Київської області, с/т Райдуга» та земельної ділянки № 24, що знаходиться за тією ж адресою. [PERSON] мав право власності на земельну ділянку, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю за № 11519/525, який видано 09 вересня 1998 року. Згідно вказаного державного акту [PERSON] приватизував земельну ділянку площею 0,0533 га. Садовий будинок, який знаходиться на цій земельній ділянці, не узаконений. Після смерті [PERSON] він до нотаріальної контори не звернувся, але фактично спадщину прийняв, земельною ділянкою користувався, доглядав за будинком і з моменту смерті свого діда вважав це майно своєю власністю. Після того, як минуло майже два роки після відкриття спадщини, він дізнався про необхідність звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом. Але у відповідь на його звернення нотаріус відмовила йому у прийнятті заяви, пояснюючи це тим, що ним пропущені строки на звернення для отримання спадщини, та нотаріус порадив звернутись до суду з позовом про поновлення строків на відкриття спадщини. Оскільки він не має поважних причин щодо пропущення строку на прийняття спадщини, то вважав зайвим звертатись до суду саме з таким позовом. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] просив визнати за ним право власності на земельну ділянку № 24, що знаходиться в с. Круглик, Лінія 17, Києво-Святошинського району, Київської області, с/т «Райдуга», на підставі права на спадщину за заповітом. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав і просив його задовольнити. У судове засідання представник відповідача [PERSON] районної державної адміністрації не з»явився, про дату, час і місце розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Оскільки представник позивача в судовому засіданні не заперечував проти заочного розгляду справи, а відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, суд вважав за можливе провести заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, зясувавши дійсні обставини справи, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про смерть серії І-БК № 304876, виданого відділом реєстрації смерті у м. Києві, 21 липня 2014 року помер [PERSON]. Як зазначав у позовній заяві позивач [PERSON], він є спадкоємцем в порядку спадкування за заповітом після смерті свого діда [PERSON], який помер 21 липня 2014 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-БК № 304876, виданого 21 липня 2014 року. Заповіт було складено 10 січня 2002 року, який зареєстрований в реєстрі за № 3-29 та посвідчено державним нотаріусом Третьої київської державної нотаріальної контори [PERSON]. Згідно заповіту він є єдиним спадкоємцем належного майна його діда, що складається з садового будинку з відповідними надвірними будівлями, що знаходиться в с. Круглик, Лінія 17, Києво-Святошинського району, Київської області, с/т Райдуга», та земельної ділянки № 24, що знаходиться за тією ж адресою. Як вказував позивач у позовній заяві, [PERSON] мав право власності на земельну ділянку, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю за № 11519/525, який видано 09 вересня 1998 року. Згідно вказаного державного акту [PERSON] приватизував земельну ділянку площею 0,0533 га. Садовий будинок, який знаходиться на цій земельній ділянці, не узаконений. Як зазначав позивач у позові, після смерті [PERSON] він до нотаріальної контори не звернувся, але фактично спадщину прийняв, земельною ділянкою користувався, доглядав за будинком і з моменту смерті свого діда вважав це майно своєю власністю. Після того, як минуло майже два роки після відкриття спадщини, він дізнався про необхідність звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом. Але у відповідь на його звернення нотаріус відмовив йому у прийнятті заяви, пояснюючи це тим, що ним пропущені строки на звернення для отримання спадщини, та нотаріус порадив звернутись до суду з позовом про поновлення строків на відкриття спадщини. Оскільки він не має поважних причин щодо пропущення строку на прийняття спадщини, то вважав зайвим звертатись до суду саме з таким позовом. Згідно вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов»язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За правилами ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов»язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно вимог ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до вимог ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежності від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 Цивільного кодексу України. Відповідно до вимог ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно вимог ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до вимог ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Згідно вимог ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Як зазначав позивач у позові, після смерті [PERSON] він до нотаріальної контори не звернувся, але фактично спадщину прийняв, земельною ділянкою користувався, доглядав за будинком і з моменту смерті свого діда вважав це майно своєю власністю. Однак, в обгрунтування вказаних доводів позивач не надав суду належних і допустимих доказів, що він прийняв спадщину після смерті свого діда. Також позивач [PERSON] зазначав, що після того, як минуло майже два роки після відкриття спадщини, він дізнався про необхідність звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом. Але у відповідь на його звернення нотаріус відмовив йому у прийнятті заяви, пояснюючи це тим, що ним пропущені строки на звернення для отримання спадщини, та нотаріус порадив звернутись до суду з позовом про поновлення строків на відкриття спадщини. Однак, в обгрунтування вказаних доводів позивач не надав суду доказів, що він звертався до нотаріальної контори і нотаріусом відмовлено йому у прийнятті його заяви про прийняття спадщини після смерті діда. Слід зазначити, що главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування». Так, згідно розяснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. п. 23, 24 постанови „Про судову практику у справах про спадкування від 30 травня 2008 року № 7, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обгрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Згідно вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За правилами ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки [PERSON] не довів належним чином свої позовні вимоги про визнання за ним в судовому порядку права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON]. Судом на підставі тих доказів, які надав позивач [PERSON] і його представник в обгрунтування заявлених вимог, не встановлено порушення прав позивача [PERSON] відповідачем [PERSON] районною державною адміністрацією у звязку із зверненням до суду з даним позовом до відповідача. За таких обставин суд відмовляє у задоволенні позову.

Outcome: dismissed