Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, підстави якого було змінено в порядку, передбаченому ч.3 ст.49 ЦПК України, до [PERSON], Дніпровського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, третя особа [PERSON], та просив суд: визнати [PERSON] батьком неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO]; зобов'язати Дніпровський районний у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві внести зміни до актового запису про народження дитини - [PERSON], [INFO], вказавши в графі «батько» - [PERSON]; зобов'язати Дніпровський районний у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві внести зміни до актового запису про народження дитини - [PERSON], [INFO], змінити прізвище дитини з «[INFO]» на «[INFO]», змінити по-батькові дитини «[INFO]» на «[INFO]», ім'я, дату, місце народження дитини залишити без змін. (а.с.56-58)10 жовтня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у даній справі та вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. (а.с.31-32) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23 листопада 2018 року постановлено закінчити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. (а.с.65-66) Представник позивача - адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та додатково пояснив, що . Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явися, про причини неявки суд не повідомив. Відповідачу надіслані копії ухвали про відкриття провадження у справі, позовної заяви, заяви про зміну підстав позову та судові виклики відповідно до ст.128-130 ЦПК України за місцем реєстрації відповідача, рекомендованим поштовим відправленням з повідомленням про час та місце розгляду справи. Поштова кореспонденція, надіслана відповідачу в порядку ст. 130 ЦПК України не вручена з відміткою - «за закінченням встановленого строку зберігання». Представник відповідача - Дніпровського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи відповідач повідомлений належним чином, представник відповідача направив до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. Відзиви на позовну заяву, в порядку ст. 178 ЦПК України відповідачами подано не було. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Третя особа - [PERSON] до судового засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність та просила позов задовольнити. Вислухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Як роз'яснено у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК України істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини. Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 р., необхідно застосовувати відповідні норми КпШС, беручи до уваги підстави визнання батьківства, зокрема: докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини, спільне виховання та утримання ними дитини. Така правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду України від 25.02.2015р., у справі № 6-20цс15., згідно якої, оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у статті 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у статті 53 КпШС України, при вирішенні питання про те, якою нормою необхідно керуватися при розгляді справ цієї категорії, слід виходити з дати народження дитини. При розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. Справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм СК України, зокрема частини 2 статті 128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільно-процесуального законодавства. Оскільки дитина - [PERSON], батьківство щодо якої просить визнати позивач, народилась [INFO] року, до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми КпШС України, в силу п.1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України 2004 року, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, і за загальним правилом застосовується до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності. Взаємні права та обв'язки батьків і дітей ґрунтуються на походженні дітей, засвідченому у вставленому порядку. (ст.51 Кодексу про шлюб та сім'ю України) Походження дитини від батьків, які перебувають між собою в шлюбі, засвідчується записом про шлюб батьків. (ст.52 Кодексу про шлюб та сім'ю України) Батько і мати, які перебувають у шлюбі між собою, записуються батьками дитини в книзі записів народжень за заявою будь-якого з них. (ст.54 Кодексу про шлюб та сім'ю України) Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16 січня 2018 року встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 19 вересня 2002 року. (а.с. ) Згідно свідоцтва про народження, виданого 18 лютого 2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції у м.Києві, [PERSON] народилась [INFO] року в місті Києві, про що в книзі записів актів громадянського стану про народження внесено запис №334. Батьком дитини, на підставі положень ст. 54 Кодексу про шлюб та сім'ю України, зазначений [PERSON], матір'ю - [PERSON] (а.с.7 ) Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 05 листопада 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м.Києві, 04 лютого 2010 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. 16 січня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалене рішення про задоволення позову [PERSON] та [PERSON], третяособа Орган опіки та піклування Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав. Позбавлено батьківських прав [PERSON], [INFO], відносно неповнолітньої дитини [PERSON],[INFO], актовий запис про народження №334 від 18.02.2003 року, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадського стану Дніпровського районного управління юстиції у м.Києві. (а.с.26-27) За змістом положень ст.53 Кодексу про шлюб та сім'ю України походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір'ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану. В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. Як роз'яснено у пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» N 16 від 12.06.1998р., яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, слід звернути увагу судів на те, що заяви про встановлення батьківства можуть бути прийняті до судового розгляду, якщо в органах РАГС проведено реєстрацію народження дитини. Згідно зі ст. 53 КпШС підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. У необхідних випадках суд для з'ясування питань, пов'язаних із походженням дитини, може з урахуванням обставин справи призначити відповідну судову експертизу. На вимоги, що випливають із шлюбних та сімейних відносин, позовна давність не поширюється, за винятком випадків, коли строк для захисту порушеного права встановлено законодавством України ( ст.9 Кодексу про шлюб та сім'ю України) У тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчисляюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права. (ст. 11 Кодексу про шлюб та сім'ю України) Відповідно до ч.1 ст. 56 КпШС України особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень, або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис. Згідно роз'яснень, викладених у п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06. 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, судам слід мати на увазі, що відповідно до ст. 56 КпШС в судовому порядку батьківство (материнство) може бути оспорено як у випадках, коли в акті про реєстрацію народження батьками дитини вказано осіб, які уклали між собою шлюб, так і тоді, коли батьками дитини при реєстрації встановлення батьківства на підставі спільної заяви батька й матері дитини записано осіб, які в шлюбі не перебувають. Оскільки перебіг встановленого ст. 56 КпШС річного строку на оспорювання батьківства починається з того часу, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про вчинення запису, та обставина, що особа, з відома якої вчинено запис, дізналася, що вона є батьком дитини, після закінчення цього строку, не змінює порядок його обчислення, але може бути врахована при вирішенні питання щодо поважності причин пропуску строку. Виходячи зі змісту позовної заяви та підтверджується наявними у справі доказами, позивач, вважаючи себе фактичним батьком дитини, обґрунтовує вимоги позову щодо визнання його батьком дитини - [PERSON],[INFO], тим, що визнає своє батьківство щодо останньої, уклав шлюб з матір'ю дитини, подружжя разом з дитиною проживають разом, як одна сім'я. Як убачається з матеріалів справи, 02 червня 2018 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], після реєстрації шлюбу дружина змінила прізвище на «[PERSON]», що підтверджується свідоцтвом про шлюб. (а.с.9) Відповідно до ч.1 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Відповідно до ч.4 ст.10 цього Кодексу суд застосовує при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколидо неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні, ухваленому 13 липня 2006 року у справі «Яггі проти Швейцарії», Європейський суд з прав людини постановив, що маломісце порушення ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому суд зазначив, що людина, котра намагається встановити своє походження, реалізує життєвий інтерес, який захищається Конвенцією. Цей інтерес полягає в отриманні правдивої інформації, котра може допомогти встановити факт, що торкається важливого аспекту її особистої ідентичності. Суд, не даючи оцінку правовим відносинам між сторонами у справі, не вправі позбавляти дозволених законом та обраних сторонами засобів доказування, оскільки за такої ситуації це порушить їх права у цивільному процесі, свідчитиме про порушення принципу диспозитивності та об'єктивного судового розгляду. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За змістом положень ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Статтею ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як серед іншого, висновками експертів. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв'язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно висновку генотипоскопічного дослідження медико-генетичного центру «Мама Папа» від 20 серпня 2018 року, біологічне батьківство учасника «[PERSON], [INFO]» відносно учасника «[PERSON],[INFO]», в рамках проведеного дослідження не виключається. Ймовірність того, що отриманий результат не є наслідком випадкового збігу індивідуальних ознак неродинних осіб, складає 99,9998% (а.с.11-21), таким чином, біологічне батьківство [PERSON] відносно дитини [PERSON] практично доведено. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об'єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов'язань, існують позитивні зобов'язання, пов'язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов'язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України»від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст.89 ЦПК України) Таким чином, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні доведено наявність визначених законом, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, підстав для визнання позивача [PERSON] батьком дитини [PERSON],[INFO], а саме: самим позивачем визнається його батьківство щодо доньки [PERSON]; матір дитини - [PERSON], яка перебуває з позивачем у зареєстрованому шлюбі, просить визнати позивача батьком дитини; висновком генотипоскопічного дослідження доведено біологічне батьківство [PERSON] відносно дитини [PERSON]; показами свідків [PERSON] та Козлової, які перебувають у близьких родинних стосунках з дружиною позивача, підтверджується спільне проживання подружжя [PERSON] та дитини, а також дбайливе ставлення, наявність почуттів поваги та любові в колі родини, у тому числі як з боку батька до дитини, так і відповідних почуттів від дитини до батька. Також судом враховано, що особу, вказану в свідоцтві про народження [PERSON] батьком дитини, позбавлено батьківських прав за рішенням суду. При вирішенні питання щодо поважності причин пропуску визначеного ст.56 КпШС України річного строку на звернення до суду, судом враховано, що рішення, яким [PERSON], [INFO], позбавлено батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON],[INFO], набрало законної сили 16 лютого 2018 року, генотипоскопічне дослідження, яким підтверджується біологічне походження дитини від позивача проведене 20 серпня 2018 року, матір дитини не заперечує проти визнання позивача батьком дитини, а відносини позивача та [PERSON] свідчать про те, що визнання [PERSON] її батьком відповідатиме найкращим інтересам дитини. Отже суд вважає такі підстави пропуску строку поважними та вбачає підстави для його поновлення, що також відповідатиме Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентній практиці Європейського Суду з прав людини. Виходячи з досліджених судом доказів, встановлених судом фактичних обставин справи та вимог матеріального права, що їх регулюють суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], Дніпровського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, третя особа [PERSON] про встановлення батьківства є правомірними та такими, що підлягають задоволенню. Згідно ч.1 ст.189 Кодексу про шлюб та сім'ю України реєстрація встановлення батьківства провадиться на підставі спільної заяви батьків або судового рішення. В пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» N 16 від 12.06.1998р роз'яснено судам, що в тих випадках, коли батьком дитини записано конкретну особу, вимоги про встановлення батьківства мають розглядатися лише одночасно з вимогами про вилучення відомостей про батька із актового запису про народження дитини, яким підтверджувалось інше її походження. Згідно ст.190 Кодексу про шлюб та сім'ю України на підставі акта про встановлення батьківства органи реєстрації актів громадянського стану вносять відомості про батька в актовий запис і видають нове свідоцтво про народження дитини. Згідно роз'ясненням, викладеним у п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» N 16 від 12.06.1998р, рішення про встановлення батьківства, факту батьківства, факту визнання батьківства має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина повинна містити відомості, необхідні для реєстрації батьківства в органах РАГС (прізвище, ім'я, по батькові батька, число, місяць, рік його народження, національність, громадянство, місце постійного проживання й роботи, номер запису акта про народження дитини, коли та яким органом його складено). Відповідно до п. 20 Розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні від 18 жовтня 2000 року № 52/5, затверджених наказом Міністерства юстиції України, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. З наведених підстав суд вважає також правомірними викладені в позові вимоги щодо внесення змін до актового запису про народження дитини щодо виключення відомостей про батька дитини, зазначення батька дитини, вказавши в графі «батько» - [PERSON], [INFO], уродженець м. Чернігів, Чернігівської області, громадянин України, а також зміни прізвища дитини з «[INFO]» на «[INFO]», по-батькові дитини з «[INFO]» на «[INFO]». З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], Дніпровського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, третя особа [PERSON] про встановлення батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини даних про батька є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: approved