Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, Державної казначейської служби України, у якому просить зобовязати адміністрацію Дрогобицького міськрайонного суду надати йому копію ухвали про відмову у відкрити провадження за його скаргою від 12.12.2016 року; стягнути у його користь з Державного Бюджету України моральну (немайнову) шкоду заподіяну йому бездіяльністю адміністрації Дрогобицького міськрайсуду в розмірі 10000 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що 12.12.2016 він направив слідчому судді Дрогобицького міськрайсуду скаргу на відмову Дрогобицького відділу поліції надати безпеку йому і його сину. Станом на 29.12.2016 жодних повідомлень із суду він не отримав. Після, неодноразових звертань він дізнався, що його скарга залишена без розгляду, але ухвала суду йому не вислана, чим його позбавлено права на апеляційне оскарження. Дії адміністрації суду по відмові надати йому копію ухвали не тільки позбавили його права на справедливий суд, але і завдали йому моральної шкоди. Він вимушений повторно звертатись в Дрогобицький суд, а тепер і апеляційний суд, що призвело до моральних страждань, втраті нормальних життєвих зв'язків, що потребує від нього додаткових зусиль для організації його життя. Весь хід його звичайного життя повністю порушений. Замість того, щоб спокійно проживати свій вік спілкуватися із своїми дітьми і онуками він змушений витрачати час на відстоювання своїх прав. Оскільки йому і його близьким загрожує небезпека з боку злочинців, суд замість того, щоб захистити його, став на сторону злочинців, у зв'язку з чим він перебуває в постійному стресі і страху. Дії Дрогобицького суду вселили в нього відчуття беззахисності, забрали віру у торжество правосуддя. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 27.01.2017 визнано дії слідчого судді Дрогобицького міськрайонного суду по розгляду його скарги від 12.12.2016 незаконними. Дії слідчого судді та адміністрації суду свідчать про намагання позбавити його права на справедливий суд. На підставі положень ст. ст. 55, 56 Конституції України просить позов задоволити. За клопотанням позивача [PERSON], ухвалою суду від 27.07.2017 року позовні вимоги [PERSON] у частині виконання адміністративного обовязку залишено без розгляду. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов у частині стягнення моральної шкоди підтримав та дав пояснення, аналогічні змісту позовної заяви, а також пояснив, що у липні 2015 року він став жертвою злочину. Матеріали через рік передали у Дрогобицький відділ поліції. 30.10.2016 року він подав прокурору Гусятинського району Тернопільської області заяву про забезпечення безпеки. 28.02.17 суддя Дрогобицького міськрайонного суду Нагірна Л.Б. відмовила у забезпеченні безпеки. Після відмови пограбовано транспортний засіб. Завдана йому моральна шкода полягає в перенесених душевних і моральних стражданнях, погіршенні самопочуття. Представник відповідача Державної казначейської служби України у судове засідання повторно не прибув, про причини неявки суду не повідомив, хоча відповідача було належно повідомлено про час та місце розгляду справи. Заяви про розгляд справи за його відсутності у суд не надійшло. Враховуючи представлені докази, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності представника відповідача та ухвалити заочне рішення, проти чого не заперечив позивач [PERSON] Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до такого висновку. Відповідно до ст. ст. 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 2 ст. 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст.1173 ЦК України). Згідно з п.5, п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 грудня 2016 року скаргу [PERSON] на відмову Дрогобицького ВП ГУНП України у Львівській області про забезпечення безпеки повернуто у звязку з пропуском строку подання скарги. Позивач подав дану позовну заяву від 30.12.2016 року з тих підстав, що скаргу він направив до Дрогобицького міськрайонного суду 11.12.2016, проте станом на 29.12.2016 жодних повідомлень із суду не отримував, дізнався, що його скарга залишена без розгляду, проте ухвалу суду йому не надіслано. Моральної шкоди йому завдано у звязку з ненаданням Дрогобицьким міськрайонним судом копії ухвали, він вимушений знову звертатися до суду та до Апеляційного суду, витрачати час на відновлення своїх прав. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27 січня 2017 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, скасовано вищевказану ухвалу слідчого судді від 16 грудня 2016 року та постановлено нову ухвалу, якою матеріали скарги [PERSON] про відмову Дрогобицького ВП ГУНП України у Львівській області у забезпеченні безпеки направлено Дрогобицькому міськрайонному суду для розгляду зі стадії вирішення питання про прийняття скарги до розгляду. Зі змісту ухвали Апеляційного суду Львівської області від 27 січня 2017 року вбачається, що 15 грудня 2016 року на адресу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області надійшла скарга [PERSON] від 12 грудня 2016 року на рішення про відмову у забезпеченні безпеки, яка містила клопотання про поновлення строку на оскарження. Слідчий суддя не переконався у достовірності зазначених у скарзі обставин, не витребував та не дослідив матеріали кримінального провадження, не перевірив чи приймалось слідчим оскаржуване рішення та чи отримувались скаржником будь-які процесуальні документи за його заявами та клопотаннями під час проведення досудового розслідування та дату їх отримання, що призвело до передчасних висновків про необхідність повернення поданої скарги у звязку із пропуском строку. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою\~статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої\~статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті\~1173,\~1174\~цього\~Кодексу). Суд вважає за необхідне зазначити, що обов'язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. А у випадку відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України, незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена. Позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності органу державної влади (службової особи), так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв'язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази надаються сторонами. Статтею 58 ЦПК України\~встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Проте позивач не надав належних та допустимих доказів у розумінні ст. ст.\~58,\~59 ЦПК України\~на підтвердження висновку, що йому заподіяно моральну шкоду, він поніс моральні страждання та не довів наявність такої шкоди, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вину останнього в її заподіянні. Крім цього, наявність вищевказаного судового рішення Апеляційного суду Львівської області від 27 січня 2017 року не звільняє позивача від обовязку довести ті обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, оскільки відповідна ухвала Апеляційного суду Львівської області не входить в перелік, визначених ч.3, ч.4 ст.61 ЦПК України. На підставі наведеного суд приходить до переконання, що вимоги позивача є безпідставними та задоволенню не підлягають. Відповідно до положень ст.88 ЦПК України, судові витрати необхідно віднести на рахунок держави. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: dismissed