Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, якою просила ухвалити рішення про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного між нею та [PERSON] 04 липня 2000 року на Кременчуцькій товарній біржі, зареєстрованого в журналі біржових угод з нерухомістю за №3-308. Свої вимоги мотивувала тим, що 04.07.2000 року між нею та [PERSON] на Кременчуцькій товарній біржі був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який зареєстровано Кременчуцькою товарною біржею у журналі біржових угод з нерухомістю, договору приєднано реєстраційних номер постійного зберігання 3-308. Умови договору були повністю виконані позивачем та відповідачем, 04.07.2000 року договір був зареєстрований у КП «Кременчуцьке МБТІ», нотаріально договір не посвідчувався. У травні 2015 року у позивача виникла необхідність розпорядитися вищевказаною квартирою, однак у посвідченні будь-яких правочинів щодо квартири нотаріусом було відмовлено, оскільки договори-купівлі продажу нерухомого майна підлягають нотаріальному посвідченню. Місцеперебування відповідача позивачу не відоме, тому остання була змушена звернутися до суду з даним позовом. Позивач [PERSON], представник позивача адвокат [PERSON], відповідач [PERSON] в судове засідання не зявились, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, про причини неявки суд не повідомили, при цьому позивач та представник позивача завчасно надали суду заяви про розгляд справи без їх участі. Суд, вивчивши матеріали справи прийшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частинами 3 та 4 ст. 2 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обовязки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. У відповідності до ч. 3 ст. 5 ЦК України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав і обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Враховуючи той факт, що позивач у своїй позовній заяві посилається на те, що правовідносини між ним та відповідачами виникли з 04.07.2000 року, тому суд приходить до висновку, що застосуванню підлягають й норми матеріального права, які були чинними на той час. 04.07.2000 року між [PERSON] та [PERSON] на Кременчуцькій товарній біржі укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Як вбачається технічного паспорту, квартира [ADDRESS], на праві власності належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №3-308 від 04.07.2000 року. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити певну грошову суму. Згідно зі ст. 47 УРСР (в редакції 1963 року), нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених в законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченим ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 року №3 «Про судову практику у справах про визнання угод недійсними» розяснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави; купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК України, суд повинен перевірити, чи підлягала угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114 ЦК). Крім того, у відповідності до ст. 224 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. У судовому засіданні встановлено, що договір купівлі продажу нерухомого майна від 04.07.2000 року, а саме: квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], виконано сторонами повністю, претензій до відповідача позивач [PERSON] не має. Також, у судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] вважала, що укладений договір є законним, оскільки згідно ст. 15 Закону України від 10.12.1991 року № 1956-XII «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, нотаріальному посвідченню не підлягають. Судом встановлено, що будь-які перешкоди для нотаріального посвідчення договору на час його укладення були відсутні, договір не був посвідчений нотаріально в зв'язку із неправильним тлумаченням на той час ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», згідно якого угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, що не виключало дотримання при його укладенні вимог ст. 227 ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року, який діє з 01 січня 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення ЦК України застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. За таких обставин, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі, з визнанням зазначеного біржового договору купівлі продажу квартири [ADDRESS] дійсним, оскільки з приведених вище доказів вбачається, що між [PERSON] та [PERSON], був укладений вищевказаний договір купівлі - продажу, при цьому покупець [PERSON] в повному обсязі виконала умови угоди, нотаріальне посвідчення договору в даний час неможливо в зв'язку з тим, що відповідач ухиляються від його нотаріального посвідчення. Вирішуючи відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, питання щодо розподілу судових витрат, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для їх розподілу, оскільки такі вимоги позивачем не заявлялися. На підставі викладеного,

Outcome: approved