Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до СТОВ «Прогрес» села Майорщина, Гребінківського району Полтавської області про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що 07 жовтня 2007 року між ним, [PERSON] та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Прогрес» був укладений договір купівлі-продажу комплексу нежитлових будівель та споруд, який розташований в селі Майорщина, Гребінківського району Полтавської області по вулиці Перемоги, 33 [PERSON] ж дня між ним та Відповідачем був підписаний акт прийому-передачі до договору купівлі продажу. На виконання умов договору, 09 жовтня 2007 року ним було сплачено Відповідачу СТОВ «Прогрес» вартість товару в сумі 13 470,00 грн. Згідно п. 2.1 договору покупець зобовязаний внести кошти за обєкт договору на протязі 7 банківських днів і прийняти обєкт договору та п. 3.1. договору продавець зобовязаний не пізніше ніж через 3 календарних днів після підписання договору передати обєкт договору покупцеві. Відповідно до рахунку № 37 від 09. 10. 2007 року та накладної № 75 від 09. 10. 2007 року СТОВ «Прогрес» відпустило йому товар обумовлений в договорі комплекс нежитлових будівель та споруд. Виконавши умови договору, він, реалізуючи свої права власника розпочав володіння та користування спорудами. Однак, після виконання умов договору, СТОВ «Прогрес» не передало йому будь-яких правовстановлюючих документів на придбане майно. Також Відповідач, незважаючи на його численні звернення, відмовлявся зявитися до нотаріальної контори для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу комплексу нежитлових будівель та споруд, на додаткові його вимоги щодо цього не реагує, а по наявних у нього документах він не має змоги зареєструвати своє право власності в органах державної реєстрації прав власності на нерухомого майна. Внаслідок таких обставин, що склалися, з метою захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів, позивач вимушений звернутися до суду із зазначеним позовом. Позивач у судове засідання не зявився, надавши до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не зявився, надавши суду письмову заяву про розгляд справи без його участі. Проти задоволення позову не заперечував. Відповідно до ч. 4 ст.130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст.174 цього ж Кодексу. Згідно ч.4 ст.174ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи та перевіривши фактичні обставини справи у межах наданих письмових доказів, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до положень частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернути до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України (ч.1 ст. 4 ЦПК України). У відповідності до положень ст.ст.10,11,58,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які брали участь у розгляді справи, а кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень частин 1-2 статті 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (стаття 212 ЦПК України). Якщо недійсність правочину встановлена законом, то відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК такий правочин є нікчемним. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається (ст. 220 ЦК). Отже, закон надає суду право визнавати дійсним договір, який через недодержання сторонами вимог закону про його нотаріальне посвідчення є нікчемним. Судом встановлено, що 07 жовтня 2007 року між СТОВ «Прогрес» в особі директора [PERSON] та [PERSON] було узгоджено істотні умови та підписано договір купівлі-продажу комплексу нежитлових будівель та споруд, розташованого в селі Майорщина, Гребінківського району Полтавської області по вулиці Перемоги, 33 А. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст.675 ЦК). Таким чином згідно з цими вимогами договір купівлі-продажу від 07 жовтня 2007 року підлягав нотаріальному посвідченню. У відповідності до ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, роз'яснено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК . Досліджуючи в судовому засіданні спірний договір купівлі-продажу, судом встановлено, що по даному договору досягнуто всіх істотних умов договору, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера від 09 жовтня 2007 року, накладною № 75 від 09 жовтня 2007 року та рахунком № 37 від 09 жовтня 2007 року. Однак відповідач СТОВ «Прогрес» ухилився від нотаріального посвідчення даного договору, на додаткові вимоги позивача щодо цього не відреагував. (а.с. 6-9,46). Згідно ст.228 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За таких обставин, зважаючи, що між сторонами укладений договір купівлі-продажу, сторони виконали свої зобов'язання по ньому, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для визнання договору купівлі-продажу від 07 жовтня 2007 року дійсним та позивач правомірно набув право власності на вказане майно на підставі договору від 07 жовтня 2007 року. Дане право не виконується відповідачем, натомість доказів на спростування вимог позову ним не надано, тому право позивача підлягає захисту шляхом визнання права власності.

Outcome: approved