Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «Кондитер-С» про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, який в процесі судового розгляду уточнив, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно наказу №1-0 п.52 від 11.05.2009 року позивача було прийнято на посаду начальника відділу ТМ «Мівіна» до ТОВ «Кондитер-С», шляхом переведення із філії «Кондитер» ТОВ НВП «Гамма». Згідно наказу №84.0 п.2 від 21.06.2010 року позивача було переведено на посаду начальника відділу «Бакалія №2». 09.11.2010 року позивача було звільнено із займаної посади за угодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України. Разом з тим, при звільненні із займаної посади керівництво підприємства відмовилось видати на руки позивачу трудову книжку, посилаючись то на одні, то на інші обставини. 22.07.2015 року позивач цінним листом на адресу відповідача направив заяву про повернення йому трудової книжки. 04.08.2015 року цінним листом на адресу позивача надійшла трудова книжка. Таким чином, позивача було звільнено із займаної посади 09.11.2010 року, а трудову книжку останній отримав лише 27.08.2015 року, що унеможливило позивача працевлаштуватись та отримувати відповідний заробіток у вказаний період. А тому, позивач вважає, що відповідач зобовязаний виплатити йому середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки за період із 09.11.2010 року по 04.08.2015 року, що становить 86\~345,31 грн. Позивач [PERSON] та представник позивача адвокат [PERSON] до судового засідання не зявились, однак від останніх надійшло письмове клопотання про розгляд справи у їх відсутність, уточнені позовні вимоги підтримують та просять суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у розгляді справи, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутності. В судовому засіданні представник відповідача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги не визнала та просила в задоволенні останніх відмовити у звязку з пропуском позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, дійсно, як вбачається з матеріалів справи, а саме з копії трудової книжки [PERSON] серії УКР №2318900 від 06.09.1993 року (а.с.5-7), згідно наказу №1-0 п.52 від 11.05.2009 року позивача було прийнято на посаду начальника відділу ТМ «Мівіна» до ТОВ «Кондитер-С», шляхом переведення із філії «Кондитер» ТОВ НВП «Гамма». Згідно наказу №84.0 п.2 від 21.06.2010 року позивача було переведено на посаду начальника відділу «Бакалія №2». 09.11.2010 року позивача було звільнено із займаної посади за угодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України, про що було видано наказ №163 0 п.3 від 09.11.2010 року. Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку, що правовідносини, що склались між сторонами, є трудовими, тому регулюються нормами КЗпП України. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Разом з тим, як вбачається з пояснень сторін в судовому засіданні, в день звільнення позивача з роботи, а саме 09.11.2010 року, трудова книжка позивачу не була видана. Сторона відповідача стверджує, що остання не була видана, у звязку з тим, що позивач в день звільнення до відділу кадрів підприємства за трудовою книжкою не зявився. Натомість, сторона позивача стверджує, що позивач неодноразово звертався до керівництва підприємства з проханням видати йому трудову книжку, проте його прохання були проігноровані. Проте, суд звертає увагу, що зі змісту частини 1 статті 47 КЗпП України саме на роботодавця (власника або уповноважений орган) законодавцем покладено обовязок в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку. Окрім того, матеріалами справи спростовуються твердження представника відповідача про те, що позивач в день звільнення до відділу кадрів підприємства за трудовою книжкою не зявився, оскільки зі змісту наказу ТОВ «Кондитер-С» №163-О п.3 про припинення трудового договору (контракту) від 09.11.2010 року [PERSON] 09.11.2010 року був ознайомлений із відповідним наказом про його звільнення, про що свідчить власноручний підпис позивача у даному наказі (а.с.29), а тому відповідач був не позбавлений можливості одночасно із ознайомленням позивача із наказом видати йому належно оформлену трудову книжку. До того ж, в матеріалах справи не міститься належних та допустимих доказів, які б свідчили про відмову позивача отримати трудову книжку, а саме належним чином складений акт підприємства, в якому б було зафіксована дана обставина, та направлення саме в день звільнення відповідача письмового повідомлення останньому про необхідність звернення до відділу кадрів підприємства за отриманням трудової книжки, що відповідало б вимогам п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України\~від 29.07.1993 року №58. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи відповідний лист із проханням зявитись на підприємство для отримання трудової книжки відповідачем було направлено позивачу лише 04.01.2011 року за вих.№3, про що свідчить копія даного листа від 04.01.2011 року та копія квитанції відділення звязку від 04.01.2011 року (а.с.33), який було отримано особисто позивачем 01.02.2011 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.34). А тому, твердження позивача про те, що оскільки ним було отримано трудову книжку саме 04.08.2015 року, а відтак позивач має сплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку видачі трудової книжки за період часу з 09.11.2010 року по 04.08.2015 року суд не приймає до уваги, оскільки отримавши 01.02.2011 року відповідне повідомлення про необхідність зявитись на підприємство за трудовою книжкою, і звернувшись із письмовою заявою про надіслання трудової книжки поштовим звязком лише 21.07.2015 року, суд сприймає як зловживання позивачем своїми трудовими правами, оскільки останній не був позбавлений можливості після отримання 01.02.2011 року відповідного повідомлення відразу звернутись до відділу кадрів підприємства особисто або із письмовою заявою через поштові засоби звязку про видачу або надсилання йому трудової книжки. Згідно п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органа працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд вважає, що право позивача дійсно порушено та останній має право на середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки. Однак, визначаючи період такої затримки, суд вважає, що останній слід рахувати з дня звільнення позивача, тобто з 09.11.2010 року, по день отримання відповідного повідомлення про необхідність зявитись на підприємство за видачею трудової книжки, тобто по 01.02.2011 року, що становите 56 робочих днів. Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Пунктом 3 вказаного Порядку встановлюється, що при обчисленні середньої заробітної плати в усіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад тощо). Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно п.п. 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством на число календарних днів за цей період. Згідно довідки ТОВ «Кондитер-С» №495 від 01.12.2015 року встановлено, що дохід позивача за період з 11.05.2010 року по 31.10.2010 року склав 9\~088,98 грн., середньомісячний заробіток за вказаний період склав 1\~514,83 грн. (а.с.45). А відтак, враховуючи сукупний дохід за період з 11.05.2010 року по 31.10.2010 року, що склав 9\~088,98 грн., кількість робочих днів за період з 11.05.2009 року по 31.10.2010 року, що становить 121 робочий день, середньоденна заробітна плата позивача складає 75,12 грн. (9\~088,98 грн. / 121 роб. день = 75,12 грн.). А тому, середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки позивачу за період з 09.11.2010 року по 01.02.2011 року становитиме 4\~206,72 грн. (75,12 грн. х 56 роб. день = 4\~206,72 грн.) та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Що ж стосується заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності до виниклих правовідносин, то суд вважає за можливе зазначити наступне. Стаття 256 ЦК України визначає, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України) Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. А тому, з огляду на вищевикладене та враховуючи правовідносини, які склались між сторонами з приводу стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, суд приходить до обґрунтованого висновку, що на дані вимоги строк позовної давності не поширюється. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє часткове підтвердження в судовому засіданні, а відтак підлягають до часткового задоволення. Крім того, відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають до стягнення на користь держави судові витрати пропорційно до задоволеної частини вимог, що становитиме 42,07 грн. судового збору, від сплати якого звільнено позивача. На підставі викладеного та

Outcome: partial