Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Дніпровської міської ради про визнання за ним права власності на земельну ділянку площею 0,0498 га, розташовану на території Самарського району м. Дніпро, с/т «Енергетик» в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], померлого [INFO]. Свої вимоги обґрунтував тим, що [INFO] помер його батько - [PERSON] Після його смерті відкрилась спадщина на земельну ділянку площею 0,0498 га, розташовану на території Самарського району м. Дніпро, с/т «Енергетик». У встановлений законом строк він звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак нотаріус у видачі йому свідоцтва про право на спадщину відмовив, оскільки він не має оригіналу державного акту на право власності на землю, бо він був втрачений його батьком. Отримати дублікат вказаного акту він не має можливості, у зв'язку з чим, просить суд визнати за ним право власності на спірну земельну ділянку в порядку спадкування за законом, після смерті його батька [PERSON] померлого [INFO]. Ухвалою суду від 29 листопада 2018 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 21 грудня 2018 року залучено в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - садове товариство «Енергетик», закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні. В подальшому надав заяву про закінчення розгляду справи в його відсутності. Також, просив не стягувати з відповідача понесені судові витрати, а покласти їх на нього. Представник відповідача Дніпровської міської ради Гуртовий В.Ю. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з тих підстав, що у позивача відсутній на спірну земельну ділянку оригінал правовстановлюючого документу. В подальшому в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи садового товариства «Енергетик» Павленко В.І. в судовому засіданні пояснив, що позов він вважає обґрунтованим та не має ніяких заперечень щодо його задоволення. Заслухавши доводи учасників справи, врахувавши нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів, суд прийшов до такого. Відповідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER], батько позивача [PERSON] помер -[INFO] (а.с.7). Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно, зокрема на земельну ділянку площею 0,00498, яка розташована на території Самарського району м. Дніпро, с/т «Енергетик». Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкоємство здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.1 ст.1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Відповідно до ч.ч.3,5 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За змістом ч.1 ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ч.4 ст.1273 ЦК України батьки (усиновлювачі), опікун можуть відмовитися від прийняття спадщини,належної малолітній, недієздатній особі,лише з дозволу органу опіки та піклування. За правилами ч.2 ст.1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Як вбачається з матеріалів спадкової справи заведеної щодо майна померлого [PERSON], спадкоємцем, який прийняв спадщину після його смерті є його син - [PERSON] (позивач). Окрім нього, спадкоємцями, що прийняли спадщину після смерті [PERSON] є його діти: малолітній син [PERSON] та донька [PERSON], оскільки постійно проживали зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, протягом строку встановленого ст. 1270 ЦК України та від неї не відмовилися. Обставини сумісного проживання спадкодавця на час відкриття спадщини разом із донькою [PERSON] підтверджується довідкою адресно-довідкового бюро, а з малолітнім сином [PERSON], [INFO] визначені законом (ч.4 ст.29 ЦК України), оскільки місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання його батьків, тобто місце проживання його батька спадкодавця та матері [PERSON], яка мешкає за тією ж адресою, що спадкодавець. Ще одна спадкоємиця [PERSON] відмовилась від прийняття належної їй за законом частки у спадщині, що залишилась після смерті її чоловіка спадкодавця [PERSON], на користь позивача [PERSON] (а.с.31). Отже, з викладеного слідує, що спадщину після смерті спадкодавця [PERSON] прийняло троє спадкоємців, його діти: [PERSON], [PERSON], [PERSON] Одна спадкоємиця [PERSON], яка є дружиною спадкодавця відмовилась від прийняття спадщина на користь сина [PERSON] (позивача). Таким чином, між цими трьома спадкоємцями підлягає поділу спадщина, що залишилась після смерті [PERSON], однак з урахуванням відмови спадкоємиці [PERSON] від прийняття належної їй частки у спадщині на користь сина [PERSON] (позивача), частка останнього буде більшою на ту частину, яка приходилась [PERSON] Згідно ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Так, позивач звернувся за видачею свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку [NUMBER] площею 0,0498 га, розташовану на території Самарського району м. Дніпра в с/т «Енергетик», однак нотаріус своєю постановою відмовив йому у цьому, оскільки у нього відсутній на руках оригінал державного акту на право приватної власності на вищевказану земельну ділянку на ім'я спадкодавця. Як зазначив позивач у судовому засіданні, оригінал державного акту про право приватної власності на землю був втрачений спадкодавцем ще за життя, а отримання його дублікату діючим законодавством не передбачено. За правилами ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом роз'яснень абз. 2 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7 вимоги про визнання права на спадщину не підлягають судовому розглядові лише за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] відповідно до копії державного акту про право приватної власності (Серія [NUMBER] від 26.12.2000 року), належала земельна ділянка площею 0,0498 га, яка розташована на території Самарського району с/т «Енергетик» ділянка [NUMBER]. Відповідно відомостей Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області відділу у м. Дніпро № 9-4-0.38-240/107-19 від 22.02.2019, право власності на земельну ділянка площею 0,0498 га, яка розташована на території Самарського району с/т «Енергетик» ділянка [NUMBER] зареєстровано за [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 26.12.2000р. [NUMBER]. Отже, викладене свідчить, що спадкодавець [PERSON] набув право власності на зазначену земельну ділянку та оформив документи, що підтверджують це право, в порядку передбаченому чинним законодавством на момент видачі державного акту, а сама по собі втрата виготовленого, виданого та зареєстрованого Державного акту про право приватної власності на землю не припиняє право власності померлого на спірне нерухоме майно, оскільки така підстава припинення права власності не передбачена чинним законодавством. Відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Верховний Суд України 4 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалив постанову в якій зробив такий правовий висновок: «Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними». Те ж саме розтлумачено і в пункті 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5. Тому, виходячи з аналізу викладеного та з роз'яснень постанови пленуму суду касаційної інстанції, що неможливість подання спадкоємцем для нотаріуса оригіналу правовстановлюючого документа, спричиняє неможливість видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину, слідує, що у такого спадкоємця виникає потреба на підставі ст. 392 Цивільного кодексу України захистити своє суб'єктивне документально не підтверджене право власності на успадковане нерухоме майно, яке за законом спадкоємцю вже належить із часу відкриття спадщини, але документального підтвердження набутого права власності на яке немає і одержати його в позасудовий спосіб неможливо. Отже, враховуючи те, що документи які засвідчують право власності на нерухоме майно існували, проте були втрачені власником, а отримати нові спадкоємець не має можливості, суд приходить до висновку, що права позивача підлягають судовому захисту. Разом з тим, враховуючи, що позивач не єдиний спадкоємець, який прийняв спадщину після смерті [PERSON], суд виходячи із рівності часток спадкоємців ([PERSON], [PERSON], [PERSON].) та з урахуванням відмови спадкоємиці [PERSON] від належної їй частки у спадщині на користь позивача, вважає, що за позивачем підлягає визнанню право власності не на всю спірну земельну ділянку, а тільки на Ѕ її частину, що відповідає розміру його частки у спадщині. Таким чином, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Щодо аргументів представника відповідача, що за позивачем не може бути визнано право власності на спірну земельну ділянку у зв'язку з відсутністю в нього оригіналу правовстановлюючого документу, то вони є явно необґрунтованими, оскільки саме відсутність правовстановлюючого документу стало підставою звернення позивача до суду з вказаним позовом. Що стосується вирішення питання про розподіл судових витрат, то вони покладаються на позивача, оскільки позивач відмовився від їх присудження судом на його користь.

Outcome: partial