Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Позов мотивує тим, що 23 серпня 2015 року у віці 72 роки померла її мати [PERSON] в якої було троє дітей: вона [PERSON] та її сестри [PERSON], [PERSON] В жовтні 2015 р. позивач звернулась до Першої Луцької нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де дізналась що її мама 25.12.2013 р. склала заповіт, згідно якого належний їй житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами № 22, що знаходиться за адресою: м.Луцьк, вул. Коцько заповіла її сестрі [PERSON], належну їй земельну ділянку для садівництва площею 0,06 га, що знаходиться за адресою: Луцький район, с. Баїв її сестрі [PERSON] та належну їй земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2,6154 га, що знаходиться в Володимир Волинському районі на території Хобултівської сільської ради, а також грошові вклади, що знаходяться в ВАТ Ощадбанк їй [PERSON] Вказаний заповіт посвідчений державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 4-96. 04.06.2015 р. її мама повторно звернулась до Першої Луцької державної нотаріальної контори в якій державним нотаріусом [PERSON] було посвідчено заповіт згідно якого земельну ділянку площею 2,6154 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Хобултівської сільської ради заповіла [PERSON] та їй [PERSON] в рівних частинах. 04.02.2007 р. мама впала на вулиці, отримала черепно мозкову травму та була доставлена до нейрохірургічного відділення Луцької міської клінічної лікарні. Під час обстеження в неї була виявлена гостра півкулева судбуральна гематома зі зміщенням середніх структур вправо до 2 см. ЇЇ мати неодноразово змінювала заповіти, а тому вважає, що на момент вчинення заповіту від 25.12.2013 р. № 4-96 вона не розуміла змісту вчиненого документу. На підставі викладеного, просить визнати недійсним заповіт [PERSON] на користь [PERSON], [PERSON] та [PERSON] посвідчений 25.12.2013 р. державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори [PERSON] Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі та визнати недійсним заповіт [PERSON] на користь [PERSON], [PERSON] та [PERSON] посвідчений 25.12.2013 р. державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори [PERSON], оскільки спадкодавець в момент його вчинення не розуміла змісту даного документу. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали та просили суд відмовити в його задоволенні. Суду пояснили, що захворювання спадкодавиці [PERSON] жодним чином не були повязані з будь якими психічними розладами, а також вона ніколи не перебувала у стані здоровя, коли не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Вела активний спосіб життя та майже до моменту смерті працювала. Крім того, згідно даних журналу довідкового бюро та картотеки Волинської обласної психіатричної лікарні № 1 м. Луцька на обліку та лікуванні ніколи не перебувала. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та просила суд відмовити в його задоволенні. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог нотаріус Першої Луцької державної нотаріальної контори [PERSON] в судове засідання не зявилася. Дослідивши письмові матеріали справи, копію спадкової справи № 338/2015, відкритої за фактом смерті [PERSON], висновок судово психіатричного експерта № 2 від 14.12.2016р., заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків [PERSON], [PERSON], суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Частиною 3 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч. 1 ст. 225 Цивільного кодексу України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Частиною 2 статті 1257 Цивільного кодексу України передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. В судовому засіданні встановлено, що 23 серпня 2015 року померла мати сторін [PERSON] (а.с. 4 ). Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно. Як вбачається з наявного в матеріалах справи заповіту, посвідченого державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори [PERSON] грудня 2013 року, спадкодавець [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла належний їй житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами № 22, що знаходиться за адресою: м.Луцьк, вул. Коцько - [PERSON]; належну їй земельну ділянку для садівництва площею 0,06 га, що знаходиться за адресою: Луцький район, с. Баїв заповіла [PERSON] та належну їй земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2,6154 га, що знаходиться в Володимир Волинському районі на території Хобултівської сільської ради, а також грошові вклади, що знаходяться в ВАТ Ощадбанк [PERSON] (а.с. 6). Також із заповіту, посвідченого державним нотаріусом [PERSON] Луцької державної нотаріальної контори 24 червня 2015 року, [PERSON] на випадок своєї смерті належну їй на праві приватної власності земельну ділянку площею 2,6154 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Хобултівської сільської ради заповіла [PERSON] та позивачу [PERSON] в рівних частинах кожному (а.с. 7 ). Відповідно до ст.ст. 1233-1234, 1248 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на нього має фізична особа з повною цивільною дієздатністю і здійснюється нею особисто. Заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Відповідно до частин 1, 2 статті 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Статтею 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемний. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Про відповідність волі [PERSON] її волевиявленню, відображеному в оспорюваному заповіті від 25.12.2013 р., свідчать наступні докази. Відповідно до ст. 44 Закону України «Про Нотаріат» обовязком нотаріуса, є перевірити чи усвідомлює особа у момент підписання правочину, в тому числі, заповіту значення своїх дій та (або) чи може особа керувати своїми діями. У разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними. Під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом або іншими документами, передбаченими статтею 43 Закону України «Про нотаріат», які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов'язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою. В судовому засіданні встановлено, що в оспорюваному заповіті від 25.12.2013р. [PERSON], окрім власноручного підпису та власноручного напису свого прізвища, імені та по батькові, міститься також власноручний напис Заповідача, що: «заповіт прочитаний нею в голос і власноручно підписаний». Отже, враховуючи рукописний текст (почерк) Заповідача у заповіті, встановлено, що особа, яка здійснила підпис та написи у заповіті не перебувала у незвичайному стані (а.с. 6). Також, судом встановлено, що оспорюваний заповіт був складений з особистої волі [PERSON] та нотаріально посвідчений, під час посвідчення заповіту, нотаріусом було перевірено обсяг цивільної дієздатності [PERSON] Вищезазначені обставини підтверджуються та встановлені судом з письмових матеріалів справи, а саме: виписки з історії хвороби № 2062 Луцької міської клінічної лікарні за період лікування з 04.02.2007 р. по 16.02.2007р., діагноз: ЧМТ. Забій головного мозку. Лівобічна субдуральна гематома. Гіпертонічна хвороба ІІ ст. (а.с. 11); виписки № 5792 Луцької міської клінічної лікарні за період лікування з 31.03.2012р. по 12.04.2012р., діагноз: множинна мієлома. Вторинна гіпсохромна анемія. Пневмонія не госпітальна з локалізацією в н/частці правої легені (а.с.12), консультаційних висновків спеціалістів Волинської обласної клінічної лікарні від 06.08.2013 р., від 30.09.2013р. та від 05.03.2015р. з діагнозом: множинна мієлома ст. ІІ, ІХС, гіпертонічна хвороба ІІ ст. (а.с.13, 14, 16), епікризом № 6179 ВОКЛ (а.с. 15 ), виписки № 14132 з медичної карти стаціонарно хворого [PERSON] з діагнозом: множинна мієлома ст. ІІІ. Інтоксикаційний синдром. Поліорганна недостатність. Анемія. ІХС. Дифузний кардіосклероз. Миготлива аритмія (а.с. 17), повідомлення КЗ «Луцька міська клінічна лікарня» від 29.02.2016 № 336/2.8.16 (а.с. 41 - 42), повідомлення КЗ «Луцький центр первинної медико санітарної допомоги № 3» від 02.03.2016 № 1.6/116 (а.с.44 - 46), повідомлення Волинської обласної клінічної лікарні від 07.03.2016 р. № 474/2.10.16 (а.с. 48). В судовому засіданні була допитана свідок [PERSON], яка в судовому засіданні пояснила, що вона являється сусідкою сторін. Покійна [PERSON] перебувала у хороших відносинах з дочками, хворіла в останні роки життя, проте її хвороба не була повязана з розладами зі сторони психіки, які б могли впливати на її можливість розуміти значення своїх дій та керувати ними. Покійна розповідала їй, що спочатку написала заповіт на трьох дівчат, а пізніше переробила його тільки на старшу дочку [PERSON], яка постійно з нею проживала та допомагала їй в побуті. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] стверджувала, що [PERSON] була в хороших, дружних відносинах зі своїми дочками. Про хворобу [PERSON] свідок знала, проте якихось психологічних розладів у неї не помічала, вона працювала майже до останніх років свого життя. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України суд відповідно до ст. 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї із сторін зобовязаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Для визначення стану [PERSON] на момент складання заповіту від 25.12.2013р. ухвалою суду від 31 березня 2016 року\~була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза. 12 січня 2016 року до суду надійшов висновок судово-психіатричного експерта № 2 від 14.12.2016 року Волинської обласної психіатричної лікарні № 1 м. Луцьк. Так, відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 2 від 14.12.2016 року, на основі проведених експертами досліджень з застосуванням системного, методу експертної оцінки медичної документації, клініко психопатолічного методу, клініко анамнестичного методу, методу клінічної реконструкції та експертного методів, з врахуванням анамнестичних даних не виявили, в наданих матеріалах, даних за наявні в неї суттєві розлади зі сторони психіки, які б могли впливати на її можливість розуміти значення своїх дій та керувати. Тому, комісія прийшла до заключення, що [PERSON] могла розуміти значення своїх дій та могла керувати ними під час складення та підписання заповіту посвідченого 25.12.2013 р. державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 4-96 (а.с. 92 -96). Згідно ст. 1234 Цивільного кодексу України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Як односторонній акт, заповіт має відповідати загальним умовам укладення угод. Зокрема, згідно ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч. 1 ст. 1234 Цивільного кодексу України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, в судовому засіданні не підтверджено жодними належними та допустимими доказами, що під час складення заповіту від 25.12.2013р. [PERSON] не розуміла змісту вчиненого документу, а тому суд прийшов до висновку, що в момент його укладення [PERSON] розуміла значення своїх дій та керувала ними, її волевиявлення було вільним і відповідало її внутрішній волі, а тому позов до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed