Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, згідно якої просить ухвалити рішення, та визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] як спільного майна подружжя, придбаного під час шлюбу. В обґрунтування заявлених позовних вимог покладається на те, що 01.06.2012 р. між нею та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб. Від шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] .. За час спільного проживання вони з відповідачем придбали квартиру [ADDRESS] , що стверджується договором купівлі продажу від 06.12.2012р., посвідченого приватним нотаріусом Сколівського районного нотаріального округу Батлюк О.І., зареєстрованого у Стрийському МБТІ у реєстрі № 11311 від 14.12.2012 на ім`я відповідача [PERSON] .. Однак, сімейне життя з відповідачем не склалось і у 2019 вони розірвали шлюб. Оскільки договір купівлі продажу був оформлений на відповідача, тому вона неодноразово зверталась до нього з проханням розподілити спільне майно, однак колишній чоловік постійно зволікає з переоформленням квартири, тому вона вимушена звернутись в суд з даним позовом. У судовому засіданні представник позивача адвокат Іванус М.І. позовні вимоги підтримав повністю з підстав викладених у позовній заяві та просив суд задоволити їх повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак від представника відповідача адвоката Турчин Ю.І. надійшла заява згідно якої така вказала, що відповідач позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення. Також у зв`язку з визнанням позову просила суд розподілити судові витрати між сторонами у відповідності до ч. 1 ст. 142 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до переконання, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Так, у судовому засіданні встановлено та таке не заперечувалось сторонами, що позивач та відповідач перебували у шлюбі, який 01.06.2012 було зареєстровано у виконавчому комітеті Нижньо Стинавської сільської ради Стрийського району Львівської області, актовий запис № 5. У відповідності до рішення Стрийського міськрайонного суду від 28.03.2019 на підставі якого в подальшому відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Стрию реєстраційної служби Стрийського міськрайонного управління юстиції було видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , 21.03.2014 шлюб між сторонами розірвано. 06.12.2012 відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Сколівського районного нотаріального округу Батлюк О.І. за реєстровим № 1261, [PERSON] придбано квартиру [ADDRESS] . Право власності на квартиру зареєстровано Стрийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації за [PERSON] /а.с.8/ Згідно технічного паспорту на квартиру по [ADDRESS] загальна площа такої становить 32,2 кв.м., житлова 17,4 кв.м, вартість якої на момент продажу становить 135 300грн./а.с.9/ Згідно довідки КП «№4» від 28.07.2021 у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] - власник, [PERSON] колишня дружина, [PERSON] син. /а.с.5/ Відповідно до вимог ч.3\~ст.368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2\~ст.372 ЦК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України\~встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1\~ст.61\~СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України\~передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1\~ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2\~ст.70 СК України\~ встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зі змісту п. п. 23, 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. На підставі вищенаведеного, повно та всебічно проаналізувавши матеріли справи, зокрема, враховуючи що спірне майно, а саме квартира [ADDRESS] , а також оформлення права власності на вказану квартиру проводилось під час перебування сторін по справі у шлюбі, то така відповідно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17, у зв`язку з чим, суд прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог шляхом поділу майна між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем та відповідачем право власності за кожним з них на 1/2 частку спірної квартири. Окрім цього, відповідно до п. 6 ч. 1\~ст. 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ст.141ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 1\~ст. 142 ЦПК України\~у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому\~законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма міститься в\~ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Відтак понесені позивачкою документально підтверджені судові витрати, а саме: сплачений судовий збір у розмірі 676,50 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України, а 50 відсотків сплаченої відповідно до квитанції №9Т58-93М5-6484-2119 від 18.08.2021 суми судового збору в розмірі 676,50грн підлягають поверненню позивачці з Державного бюджету відповідно до вимог ч. 3\~ст. 7 Закону України «Про судовий збір»\~та ч. 1\~ст. 142 ЦПК України. Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат, пов`язаних з її розглядом, окрім як сплати судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду та сплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову, матеріали справи не містять.

Outcome: approved