Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Полтавської обласної спілки споживчих товариств, в якому прохав стягнути з Полтавської обласної спілки споживчих товариств невиплачену допомогу по тимчасовій непрацездатності у сумі 4 954 грн. 98 коп., середній заробіток за час затримки виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності за період з 13 лютого 2020 року по 21 липня 2020 року у сумі 23 766 грн. 40 коп. та моральну шкоду у сумі 4 723 грн. В обгрунтування позову вказав, що працював в Полтавській обласній спілці споживчих товариств на різних посадах. Розпорядженням № 20-К від 04 червня 2019 року його звільнено з посади за начеб-то вчинені прогули з 07.12.2018 року. Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 01.10.2019 року № 554/5630/19 звільнення за прогули визнано незаконним, судом скасоване вказане розпорядження та змінено дату та формулювання звільнення з 20 травня 2019 року за невиконання роботодавцем законодавства про працю за ч.3 ст. 38 КЗпП України. Постановою Полтавського апеляційного суду від 02.12.2019 року додатково зобов`язано відповідача видати трудову книжку, яку він протиправно не видав при звільненні, в іншій частині рішення залишено без змін. Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 12.02.2020 року у справі № 554/10940/19 стягнуто на його користь невиплачену при звільненні заробітну плату, вихідну допомогу та середній заробіток з дня звільнення по 12.02.2020 року включно. Постановою Полтавського апеляційного суду від 22.04.2020 року рішення залишено без змін. Вказаними рішеннями встановлено, що його середній заробіток перед звільненням складав 212 грн. Рішення було виконане 05.05.2020 року. Під час роботи на підприємстві він декілька раз перебував на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності за період з 20.03.2019 по 29.03.2019, з 22.04.2029 по 26.04.2019, з 02.05.2019 по 15.05.2019. 04 грудня 2019 року він направив відповідачу листа, в якому надіслав оригінали листків непрацездатності та заяву з проханням здійснити їх оплату, який був повернутий із відмовою його отримувати. 03 січня 2020 року ним було вдруге направлено оригінали цих листків із заявою, які були отримані відповідачем 09 січня 2020 року. Весь цей час він очікавув виплати, однак в одному із судових засідань відповідач повідомив, що у нього немає банківських реквізитів для здійснення йому виплат. Тому 04.02.2020 року він направив відповідачу банківські реквізити із прохання здійснити оплату лікарняних, який було вручено 19.02.2020 року. Враховуючи, що попередніми рішеннями судів на його користь було вже стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по 12.02.2020 року, то з відповідача на його користь підлягає стягненню з 13 лютого 2020 року середній заробіток, виходячи із 212 грн. за день по дату прийняття рішенням судом по даній справі. Враховуючи ступінь допущених порушень трудового законодавства відповідачем та інтенсивності його моральних страждань, який є інвалідом 2 групи і якому не виплачено відповідачем допомогу у зв`язку із погіршенням стану його здоров», вважає належним рівнем сатисфакції стягнення моральної шкоди у сумі 4 723 грн. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 12 травня 2020 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач до першого судового засідання подав до суду заяву про зменшення позовних вимог в частині стягнення невиплаченої допомоги по тимчасовій непрацездатності в сумі 2033 грн. 25 коп., посилаючись на те, що 22 червня 2020 року він отримав відзив на позовну заяву відповідача разом із додатками, в якому вказувалося про часткову виплату лікарняних двома платежами 13.02.2020 року та 18.02.2020 року. Вказував, що у банківській виписці не було вказано повне призначення платежу і тому позивач не був обізнаний, що ці суми виплачувалися саме для виплати лікарняних. У долучених платіжних дорученнях вказувалося про виплату 2 352 грн. (після утримання податків), а до утримання податків сума складає 2 921 грн. 73 коп. Таким чинмо, сума, яка прохає стягнути становить2 033 грн. 25 коп. (4 954, 98-2033, 25 грн.). Відповідач надіслав до суду відзив, в якому із позовними вимогами не погоджується та вважає їх необґрунтованими, оскільки ним було здійснено виплату допомоги по тимчасовій непрацездатності у сумі 2 921, 73 грн., в розрізі періодів перебування [PERSON] на лікарняному з 20.03.2019 по 29.03.2019 на суму 1238, 10 грн., з 22.10.2019 по 26.04.2019 на суму 522, 05 грн., з 02.05.2019 по 15.05.2019 у сумі 1161, 58 грн. Згідно платіжного доручення № 2168 від 13.02.2020 позивачу перераховано 1 252, 55 грн. за рахунок роботодавця (перші 5 днів непрацездатності), за № 2172 від 18.02.2020 - 1099, 45 грн. за рахунок Фонду соціального страхування України. Вказав, що до 09.01.2020 року у нього були відсутні оригінали листків непрацездатності, що унеможливлювало виплату допомоги згідно Закону. Також листом 22.01.2020 року він просив надати номер діючого рахунку позивача для здійснення виплати, оскільки попередня банківська картка позивача була анульована. Після надіслання позивачем 14.02.2020 року реквізитів карткового рахунку, ним було невідкладено здійснено перерахування [PERSON] допомоги по тимчасовій непрацездатності. Призначення і виплата допомоги також було здійснено і на підставі протоколу № 1 від 13.01.2020 року комісії із соціального страхування ОБЛСПОЖИВСПІЛКИ, що є доказом добросовісності відповідача в питання забезпечення відповідних виплат, а відтак вимоги про відшкодування середнього заробітку та моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від основної вимоги. Вказує, що позивачем не обґрунтовує розмір заборгованості з допомоги у сумі 4 954, 98 грн. , не вказує, які робочі дні ним були взяті при здійсненні розрахунку заборгованості та не зазначає про здійснення перерахунку на його картку у розмірах 1 252, 55 грн. та 1099, 45 грн. Від відповідача до суду також надійшли пояснення щодо розрахунку середньоденного фактичного заробітку для оплати листків непрацездатності [PERSON] , в яких вказано, що при обчисленні лікарняних розрахунковим періодом були 12 календарних місяців перебування у трудових відносинах перед місяцем настання страхового випадку. Згідно абз. 1 п.3 та п.32 Порядку обчислення середньої заробітної плати ( доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженим Постановою КМУ від 26.09.2001 року № 1266, враховано заробітну плату, на яку нараховується Єдиний внесок, на підставі відомостей звітів з єдиного соціального внеску. Розрахунковий період для лікарняного листка АДЦ № 083833 березень 2018 р. - лютий 2019 р., для лікарняного листка АДЦ № 057822 квітень 2018 р. - березень 2019 р., для лікарняного листка АДЦ № 057855 травень 2018 р. - квітень 2019 р. Заробітна плата за листопад 2018 року не нарахована, [PERSON] знаходився у відпустці без збереження заробітної плати. З 01 грудня 2018 р. по 30 квітня 2019 р. заробітна плата не нарахована, [PERSON] по 06 грудня 108 р. знаходився у відпустці без збереження заробітної плати, а починаючи із 07 грудня 2018 р. по 30 квітня 2019 р. був відсутній на робочому місці з нез`ясованих причини, що зафіксовано в табелях обліку використання робочого часу. Середній заробіток по лікарняному листку АДЦ № 083833 складає 123, 81 грн., по лікарняному листку АДЦ № 057822 - 104, 41 грн., по лікарняному листку АДЦ № 057855 - 82, 97 грн., обчислений діленням суми фактичного заробітку на кількість відпрацьованих днів. В поясненнях представника позивача [PERSON] щодо розрахунку лікарняних вказано, що 14.07.2020 року позивач отримав на пошту від відповідача контр-розрахунок на лікарняні, з яким не згоден, оскільки в розрахунках різняться суми нарахованої позивачу заробітної плати за серпень і вересень 2018 року. Позивач включав до розрахунку суми, які вказувалися відповідачем у довідці поданій ним до суду у справі № 554/5630/18, проте в новій довідці відповідач вказує інші суми заробітної плати - тобто дві надані ним довідки містять розбіжності. Також позивач в своєму розрахунку середньоденної заробітної плати виключив період після 08.10.2018 по дату звільнення 20.05.2019, так як не працював з поважних причин, що підтверджено судовими рішеннями. Таким чином, різниця у розрахунках викликана неправильним застосуванням відповідачем Постанови КМУ від 26 вересня 2001 року № 1266 в своєму розрахунку та продовженням відстоювання позиції, яка спростована судами. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав у повному, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, заяві про зменшші позовних вимог та письмових поясненнях. Представник відповідача Москаленко І.О. проти позову заперечував з підстав, зазначених у відзиві та письмових поясненнях. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] працював в Полтавській обласній спілці споживчих товариств на різних посадах та був звільнений на підставі розпорядження № 20-к від 004.06.2019 року з посади помічника голови правління з економічної та інформаційної безпеки на підставі ст. 40 п.4 КЗпП України. Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 01 жовтня 2019 року (справа № 554/5630/19, провадження № 2/554/2084/2019) позов задоволено частково, визнано протиправним і скасувано розпорядження Полтавської обласної спілки споживчих товариств №20-к від 04.06.2019 року про звільнення [PERSON] з посади помічника голови правління з економічної та інформаційної безпеки на підставі ст.40 п.4 КЗпП України, з 07.12.2018 року; змінено формулювання підстав та дати звільнення та вважається, що [PERSON] звільнений з Полтавської обласної спілки споживчих товариств за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, з 20.05.2019 року; зобов`язано Полтавську обласну спілку споживчих товариств внести запис до трудової книжки [PERSON] про його звільнення з посади помічника голови правління з економічної та інформаційної безпеки за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, на підставі ст.38 КЗпП України, з 20.05.2019 року; в задоволенні інших позовних вимог відмовлено (а.с.9-12). Постановою Полтавського апеляційного суду від 02 грудня 2019 року рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 01 жовтня 2019 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог про покладення на Полтавську обласнуспілку споживчихтовариств обов`язку видати [PERSON] трудову книжку серії [NUMBER] із записом про звільнення з 20.05.2019 року за ч.3 ст. 38 КЗпП України, копію наказу про звільнення з 20.05.2019 року за ч.3 ст. 38 КЗпП України, копії всіх наказів про надання йому відпусток а також довідку із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати за весь період його роботи скасувано, ухвалено у цій частині нове рішення: зобов`язано Полтавську обласнуспілку споживчих товариств надати [PERSON] трудову книжку серії серії [NUMBER] із записом про звільнення з 20.05.2019 року за ч.3 ст. 38 КЗпП України; зобов`язано Полтавську обласну спілку споживчих товариств надати [PERSON] копію наказу про звільнення з 20.05.2019 року за ч.3 ст. 38 КЗпП України, копії всіх наказів про надання йому відпусток, а також довідку із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати за весь період його роботи; в іншій частині рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 01 жовтня 2019 року залишено без змін (а.с.13-16). Крім того, рішеннямОктябрського районного суду м.Полтави від 12 лютого 2020 року (справа № 554/10940/2019, провадження № 2/554/123/2020) стягнуто з Полтавської обласної спілки споживчих товариств на користь [PERSON] вихідну допомогу у розмірі 13 050 (тринадцять тисяч п`ятдесят) гривень, невиплачену заробітну плату - 3 055 (три тисячі п`ятдесят п`ять) грн. 58 (п`ятдесят вісім) коп., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати - 39 257 (тридцять дев`ять тисяч двісті п`ятдесят сім) грн., всього 55 362 (п`ятдесят п`ять тисяч триста шістдесят дві) грн. 58 (п`ятдесят вісім) коп. Вказаним рішенням встановлено, що середня заробітна плата [PERSON] , як розрахункова величина для нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 212, 20 грн. (а.с.17-19). Постановою Полтавського апеляційного суду від 22 квітня 2020 року рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 12 лютого 2020 року залишено без змін. Також встановлено, що [PERSON] в період роботи в Полтавській обласній спілці споживчих товариств перебував на лікарняних, що підтверджується листками непрацездатності серії АДЦ № 083833 від 29.03.2019 року за період з 20.03.2019 по 29.03.2019, серії АДЦ № 057822 від 22.04.2019 року за період з 22.04.2029 по 26.04.2019, серії АДЦ № 057855 від 15.05.2019 року за період з 02.05.2019 по 15.05.2019 (а.с.23-26). 04 грудня 2019 року [PERSON] направив на адресу Полтавської обласної спілки споживчих товариств лист із оригіналами лікарняних та заяви про здійснення їх оплати, що підтверджується описом вкладення до рекомендованого листа, який повернувся ік не вручений 27.12.2019 року, що слідує із трекінгу Укрпошти (а.с.27). 03 січня 2020 року позивач надіслав відповідач оригінали листків непрацездатності повторно, які були вручені одержувачем 09 січня 2020 року (а.с.30-32). 22 січня 2020 року за вих. № 05-05/2 Полтавською обласною спілкою споживчих товариств [PERSON] направлено листа, в якому він прохав надати номер діючого карткового рахунку та реквізити банку з метою здійснення виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності на підставі наданих листків непрацездатності серії АДЦ № 083833 від 29.03.2019 року, серії АДЦ № 057822 від 22.04.2019 року, серії АДЦ № 057855 (а.с.67-68). 14 лютого 2020 року [PERSON] надіслав на адресу Полтавської обласної спілки споживчих товариств листа від 13 лютого 2020 року, в якому вказав банківські реквізити і повторно прохав здійснити оплату лікарняних, який вручений останньому 19 лютого 2020 року (а.с.33-36). Як слідує із платіжних доручень № 2168 від 13.02.2020 [PERSON] перераховано оплату за листками непрацездатності за січень 2020 року у сумі 1 252, 55 грн., за № 2172 від 18.02.2020 [PERSON] перераховано матеріальне забезпечення з ТВП за рахунок коштів ФСС за січень 2020 року у сумі 1099, 45 грн. (а.с.62-63). Відповідно до ч.1 ст. 30 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закону), матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності застрахованим особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту), цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених законом, призначаються та надаються за основним місцем роботи (діяльності). Допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах застрахованим особам (у тому числі тим, які здійснюють підприємницьку чи іншу діяльність та одночасно працюють на умовах трудового договору) надається за основним місцем роботи (діяльності) та за сумісництвом (наймом) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.3 Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 року № 1266, середньоденна заробітна плата (дохід, грошове забезпечення) обчислюється шляхом ділення нарахованої за розрахунковий період (12 календарних місяців) заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на яку нарахований єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або страхові внески на відповідні види загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - єдиний внесок та/або страхові внески), на кількість календарних днів зайнятості (відповідно до видів страхування - період перебування у трудових відносинах, виконання робіт (послуг) за цивільно-правовими договорами, проходження служби, провадження підприємницької або іншої діяльності, пов`язаної з отриманням доходу безпосередньо від такої діяльності) у розрахунковому періоді без урахування календарних днів, не відпрацьованих з поважних причин, - тимчасова непрацездатність, відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами, відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та шестирічного віку за медичним висновком, відпустка без збереження заробітної плати (далі - поважні причини). Відповідно до ч.5 ст. 32 Закону, матеріальне забезпечення, передбачене цим Законом, виплачується у разі, якщо звернення за його призначенням надійшло не пізніше дванадцяти календарних місяців з дня відновлення працездатності, встановлення інвалідності, закінчення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами, смерті застрахованої особи або члена сім`ї, який перебував на її утриманні. Згідно ч.1 ст. 32 Закону документи для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах розглядаються не пізніше десяти днів з дня їх надходження. Повідомлення про відмову в призначенні допомоги із зазначенням причин відмови та порядку оскарження видається або надсилається заявникові не пізніше п`яти днів після винесення відповідного рішення. З п.1 ч.2 Закону слідує, що допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується застрахованим особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту), інших підставах, передбачених законом, - у найближчий після дня призначення допомоги строк, установлений для виплати заробітної плати; Суд вважає обґрунтованим розрахунок допомоги з тимчасової непрацездатності здійснений позивачем, оскільки він розрахований згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне срахування» та Постанови КМУ від 26 вересня 2001 року № 1266 шляхом множення кількості календарних днів перебування на лікарняному на середньоденну заробітну плату. Середньоденна заробітна палата розрахована шляхом ділення заробітної плати за 12 місяців, що передують місяцю, в якому стався страховий випадок , на кількість календарних днів у цьому періоді. Враховуючи, що рішеннями Октябрського районного суду м.Полтави від 01 жовтня 2019 року та 12 лютого 2020 року встановлено, що починаючи з 08.10.2019 по день звільнення 20.05.2020 року [PERSON] не працював із поважних причин, що не доказується виходячи із вимог ст. 82 ЦПК України, тому: оплата листка непрацездатності № 083833 береться за період з лютого 2018 по лютий 2019 року, з якого виключається період з 08.10.2018 та розраховується за формулою: заробітна плата з лютого 2018 року по лютий 2019 року : к.д. з лютого 2018 року по 07.10.2018 року х 100% х к.д. хвороби та складає 1754, 12 грн.; оплата листка непрацездатності № 057822 береться за період з березня 2018 року по березень 2019 року, з якого виключається період з 08.10.2018 та розраховується за формулою: заробітна плата з березня 2018 року по березень 2019 року: к.д. з березня 2018 року по 07.10.2018 х 100% х к.д. хвороби та складає 854 грн. 34 коп.; оплата листка непрацездатності № 057855 береться за період з квітня 2018 року по квітень 2019 року, з якого виключається період з 08.10.2018 та розраховується за формулою: заробітна плата з квітня 2018 року по квітень 2019 року: к.д. з квітня 2018 року по 07.10.2018 х 100% х к.д. хвороби та складає 2 346 грн. 52 коп.(а.с.37). При цьому для розрахунку береться довідка подана Полтавською обласною спілкою споживчих товариств у справі № 554/5630/18 про нараховані та виплачені доходи [PERSON] за період з липня 2016 року по 04 червня 2019 року (а.с.21-22). Також судом враховується, що позивач звернувся до відповідача протягом 12 місяців з дня відновлення працездатності, тому не втратив право на матеріальне забезпечення у зв`язку із втратою працездатності. Враховуючи, що загальна сума допомоги по тимчасові непрацездатності за вказаними вище лікарняними становить 4 954, 98 грн. (1754, 12 грн. + 854 грн. 34 коп. +2 346 грн. 52 коп.), то з урахуванням виплачених коштів з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2 033, 25 грн., тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. При цьому, доводи відповідача щодо повного розрахунку з позивачем за листками непрацездатності, що підтверджено протоколом № 1 від 13.01.2020 року комісії із соціального страхування ОБЛСПОЖИВСПІЛКИ судом спростовуються, оскільки він проведений виходячи з кількості фактично відпрацьованих днів, проте відповідачем не враховано положень постанови КМУ від 26 вересня 2001 року № 1266, що [PERSON] не працював з 08.10.2019 року по 20.05.2020 року з поважних причин, оскільки наявність прогулів у вказаний період не доведено, що встановлено зазначеними вище рішеннями судів. Вирішуючи питання щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, умовою настання відповідальності, передбаченою ст.117 КЗпП України є невиплата з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Позивач був звільнений з 20 травня 2019 року, на день його звільнення остаточна виплата належних йому при звільненні сум в повному обсязі проведена не була, тому позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позивач прохає стягнути середній заробіток з 13 лютого 2020 року (з дня, по який середній заробіток вже був стягнутий рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 12 лютого 2020 року ( справа № 554/10940, провадження № 2/554/123/2020)) по день ухвалення рішення, що станом на 21 липня 2020 року становить 23 766 грн. 40 коп. ( 112 днів х 2121, 20 грн.). Розрахунок середнього заробітку на думку суду проведений вірно та не спростований відповідачем, а тому приймається як належний та допустимий доказ (а.с.38, 93). Разом з тим, суд вважає за необхідне зменшити розмір середнього заробітку за час затримки виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності, який підлягає стягненню за період з 13 лютого 2020 року по 21 липня 2020 року, до суми 2 033 грн. 25 коп., з огляду на таке. Установлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 року справа №761/9584/15-ц, відійшла від правового висновку Верховного Суду України висловлену у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, щодо чинників від яких залежить право суду зменшити розмір середнього заробітку. Зокрема, застосовуючи право на зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, суду необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. При цьому право на зменшення у суду є незалежно від обсягу задоволених вимог працівника. З матеріалів справи убачається, що причиною неповного розрахунку з позивачем при звільнені став, у тому числі, спір щодо зміни дати і формулювання причини звільнення, оскільки остаточне рішення яким змінено дату звільнення з 07 грудня 2018 року на 20 травня 2019 року ухвалено 01 жовтня 2019 року, яке набрало законної сили 02.12.2019 року, а періоди непрацездатності охоплюються саме цим періодом. Також встановлено, що оригінали листків непрацездатності відповідач отримав лише 13 лютого 2020 року і в той же день виплатив частково допомогу за перші п`ять днів непрацездатності. Крім того, суд враховує, що оригінали листків непрацездатності були направлені відповідачу лише 04.12.2019 року, зі спливом від 6 до 10 місяців після останнього дня непрацездатності. Частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За вказаних вище обставин, суд ураховує, що визначений позивачем розмір середнього заробітку є непропорційним та несправедливим щодо відповідача, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. Крім того, суд враховує, що на корись [PERSON] вже стягувався середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні рішенням суду від 12.02.2020 рокуу сумі 39 257 грн. За таких обставин, стягнення відшкодування у згаданому розмірі втратить свій компенсаційний характер. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку (23 765 грн. 40 коп.) зі встановленим розміром заборгованості (2 033 грн. 25 коп.), характером цієї заборгованості, та її складовими, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 2 033 грн. 25 коп., яка рівна розміру заборгованості. Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню на користь позивача підлягає зменшенню до вказаного розміру. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Вирішуючи спір в частині заявлених позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає : 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Статтею 237-1 КЗпП України, встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно п.5 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 за №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають : наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 за №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди крім інших вимог, передбачених ст.137 ЦПК України, має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суд уважає, що позивач не довів, що порушення його законних трудових прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагали і вимагають для цього додаткових зусиль для організації життя. В позові останній посилається лише на те, що є інвалідом 2 групи та йому не виплачено допомогу у зв`язку із погіршенням стану здоров`я, однак дане твердження не є беззаперечною підставою для відшкодування моральної шкоди. З огляду на викладене, позовні вимоги в цій частині є недоведеними та задоволенню не підлягають. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України та стягує із Полтавської обласної спілки споживчих товариств на користь держави ( оскільки позивач звільнений від сплату судового збору згідно п.9 ст. 5 Закону України «Про судовий збір») судовий збір у сумі 333 грн. 28 коп. ( 15, 76 %) пропорційно задоволеним позовним вимогам про відшкодування невиплаченої допомоги у зв`язку із втратою працездатності та середнього заробітку (4 066 грн. 50 коп. : (23 766 грн. 40 коп.+2 033 грн. 25 коп.) х 100 %). Решту суму судового збору віднести за рахунок держави (за вимогу про відшкодування моральної шкоди та пропорційно відмовленим позовним вимогам про відшкодування невиплаченої допомоги у зв`язку із втратою працездатності та середнього заробітку).

Outcome: partial