Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до суду із позовною заявою, де просить суд ухвалити рішення, яким стягнути на його користь з Крюківського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького МУЮ Полтавської області, старшого державного виконавця Крюківського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького МУЮ Полтавської області Павленка Володимира Сергійовича по 10 000 з кожного, а також судові витрати. Свої вимоги позивач мотивував тим, що рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 21 березня 2011 року його позовні вимоги до Крюківського райвиконкому міста Кременчука, Крюківської районної ради міста Кременчука, [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення виконкому Крюківської районної ради №349 від 28 жовтня 2004 року, знесення самочинного будівництва та встановлення порядку користування земельною ділянкою задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення виконкому Крюківської районної ради №349 від 28 жовтня 2004 року про визнання [PERSON] та [PERSON] власниками літньої кухні літ. «Ф» та мансарди літ. «Фмс»; встановлено порядок користування земельною ділянкою. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 20 лютого 2012 року роз'яснено вказане вище рішення таким чином: рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області від 21 березня 2011 року в частині «зобов'язати [PERSON], [PERSON] та їх рахунок знести самочинно збудовані літню кухні літ. «Ф» та мансарду літ. «Фмс», слід розуміти як «[PERSON], [PERSON] за їх рахунок знести самочинно збудовані літню кухню літ. «Ф» та мансарду літ. «Фмс» ». Позивач зазначає, що державним виконавцем Павленко В.С. відкрито виконавче провадження щодо виконавчого листа, виданого на підставі зазначеного вище рішення суду апеляційної інстанції. Однак постановою від 11 липня 2012 року виконавче провадження було закрито у зв'язку із неможливістю виконати рішення суду без участі боржника. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 6 лютого 2013 року визнано постанову старшого державного виконавця Крюківського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького МУЮ Полтавської області Павленка В.С. від 11 липня 2012 року про закриття виконавчого провадження неправомірною; зобов'язано Крюківський відділ державної виконавчої служби Кременчуцького МУЮ Полтавської області відновити виконавче провадження. Позивач вказує, що рішення, постановлене на його користь, не виконано до цього часу протягом двох років, що є порушенням положень Закону України «Про виконавче провадження», у зв'язку із чим йому завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що протягом майже двох років він не користується спільною земельною ділянкою, на якій знаходиться споруда і яку державні виконавці повинні знести; він позбавлений права протягом цього строку відновити його порушене право. Завдану моральну шкоду [PERSON] оцінює у 20 000 грн. У зв'язку із викладеними обставинами позивач і вимушений звернутися до суду за захистом його порушеного права. В судовому засіданні позивач, [PERSON], та його представник - [PERSON], позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові, просили вимоги задовольнити. Представник відповідача, Крюківського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького МУЮ Полтавської області, Донець Я.В., в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на наступні обставини. Представник відповідача вважає незрозумілим, в чому саме полягали страждання та переживання позивача, посилаючись на відсутність фактів заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Також він вважає, що дії державного виконавця із виконання виконавчого документу, виданого на підставі рішення Апеляційного суду Полтавської області від 21 березня 2011 року полягають у тому, щоб зобов'язати боржника виконати рішення суду, а не виконувати його самому, у зв'язку із чим державним виконавцем здійснено усіх заходів примусового виконання рішення суду, передбачених Законом України «Про виконавче провадження». Окрім того, державний виконавець вважає, що позовні вимоги [PERSON] до старшого державного виконавця Крюківського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького МУЮ Полтавської області Павленка В.С. задоволенню не підлягають, оскільки повинні пред'являтись до установи (підприємства, організації), працівником якої він є, а не до нього особисто. Також, в разі задоволення судом позовних вимог, моральна шкода має виплачуватись Державним казначейством України, оскільки Крюківський відділ державної виконавчої служби Кременчуцького МУЮ Полтавської області є державним органом. Представник відповідача, Управління Державної казначейської служби України в місті Кременчуці Полтавської області - Подорожняк В.В. при вирішенні питання по суті позовних вимог поклався на розсуд суду. Представник відповідача Державної казначейської служби України, в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про причину неявки суд не повідомив. Вислухавши сторін, що були присутні в судовому засіданні, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 21 березня 2011 року позовні вимоги [PERSON] до Крюківського райвиконкому міста Кременчука, Крюківської районної ради міста Кременчука, [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення виконкому Крюківської районної ради №349 від 28 жовтня 2004 року, знесення самочинного будівництва та встановлення порядку користування земельною ділянкою задоволено; визнано незаконним та скасовано рішення виконкому Крюківської районної ради №349 від 28 жовтня 2004 року про визнання [PERSON] та [PERSON] власниками літньої кухні літ. «Ф»; зобов'язано [PERSON] та [PERSON] за їх рахунок знести самочинно збудовані літню кухню літ. «Ф» та мансарду літ. «Фмс»; встановлено порядок користування земельною ділянкою. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 20 лютого 2012 року роз'яснено рішення від 21 березня 2011 року в частині «зобов'язати [PERSON], [PERSON] за їх рахунок знести самочинно збудовані літню кухню літ. «Ф» та мансарду літ. «Фмс», що слід розуміти як «[PERSON], [PERSON] за їх рахунок знести самочинно збудовані літню кухню літ. «Ф» та мансарду літ. «Фмс». Як вбачається з матеріалів справи, на підставі зазначеного рішення 26 вересня 2011 року було видано виконавчий лист №2-2, який пред'явлено до виконання до Крюківського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького МУЮ Полтавської області. 28 листопада 2011 року старшим державним виконавцем Крюківського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького МУЮ Полтавської області Павленко В.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 30039019 з виконання зазначеного вище виконавчого листа, а саме про зобов'язання [PERSON], [PERSON] за їх рахунок знести самочинно збудовану кухню літ. «Ф» та мансарду літ. «Фмс». Однак постановою вказаного вище державного виконавця ВП № 30039019 від 11 липня 2012 року зазначене виконавче провадження закінчено з підстав неможливості виконання рішення суду без участі боржника. Із даною постановою не погодився [PERSON], у зв'язку із чим звернувся до суду зі скаргою на дії старшого державного виконавця Кпрюківського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького МУЮ Полтавської області, у зв'язку із чим ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 3 грудня 2012 року йому відмовлено в задоволенні скарги. Однак ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 6 лютого 2013 року вказану вище ухвалу суду першої інстанції скасовано, постановлено нову, якою скаргу [PERSON] задоволено, визнано постанову старшого державного виконавця Крюківського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького МУЮ Полтавської області Павленка В.С. від 11 липня 2012 року про закриття виконавчого провадження щодо виконання виконавчого листа №2-2, виданого 26 вересня 2011 року неправомірною та скасовано її; зобов'язано Крюківський відділ державної виконавчої служби Кременчуцького МУЮ Полтавської області відновити виконавче провадження по зазначеному виконавчому листу, у зв'язку із чим 21 лютого 2013 року державним виконавцем винесено постанову ВП №30039019 про відновлення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №2-2, виданого 26 вересня 2011 року. 19 квітня 2013 року старшим державним виконавцем Крюківського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького МУЮ Полтавської області Павленко В.С. винесено постанову ВП №30039019 про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №2-2 у зв'язку із неможливістю виконання рішення суду без участі боржника. Відповідно до частини 3 статті 61 Цивільно-процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 3 липня 2013 року, залишену без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 7 серпня 2013 року, зазначену вище постанову державного виконавця від19 квітня 2013 року визнано неправомірною та скасовано; зобов'язано Крюківський відділ державної виконавчої служби Кременчуцького МУЮ Полтавської області відновити виконавче провадження по виконавчому листу №2-2, виданого 26 вересня 2011 року Крюківським районним судом міста Кременчука Полтавської області. Таким чином, суд вважає достовірно доведеним факт неправомірності дій державного виконавця при виконанні виконавчого листа №2-2, виданого 26 вересня 2011 року Крюківським районним судом міста Кременчука Полтавської області. Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Пунктом 4 частини 2 статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до частини 3 статті 23 Цивільного кодексу України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Статтею 1173 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини визначає моральну шкоду за категоріями справ стосовно тривалого невиконання судових рішень як стан невпевненості та невизначеності. Так, відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зі змінами, внесеними Протоколом №11, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом , який вирішить спір щодо його права та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. В рішенні Європейського суду з прав людини (справа «Бурдов проти Росії», заява №59498/00) від 7 травня 2000 року суд зазначив, що виконання судового рішення має розглядатися як невід'ємна частина судового процесу для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Окрім того, у рішенні Європейського Суду з прав людини від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України», суд дійшов висновку, що неспроможність держави вжити належних заходів для виконання рішення суду протягом одного року, двох місяців і восьми днів, означала позбавлення частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод її корисного значення і тому мало місце порушення цієї норми. Відповідно до частини 2 статті 30 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк. Як вбачається з матеріалів справи, рішення, ухвалене 21 березня 2011 року на користь [PERSON], не виконано протягом більш як 30 місяців з вини державного виконавця, що було встановлено судовим рішенням. Згідно роз'яснень, які надав Пленум Верховного Суду України в постанові № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати не майнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, завданих фізичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Відповідно до пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди повинен встановити її наявність, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Згідно вказаної Постанови, особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду лише у випадку доведеності її вини та коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України, іншими нормативними актами, які встановлюють відповідальність за заподіяння такої шкоди. Відповідно до статті 10 Цивільно-процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, внаслідок неправомірних дій державного виконавця, що встановлено ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 3 липня 2013 року, були суттєво порушені права позивача, [PERSON], відносно тривалості проведення виконавчих дій, постійної невпевненості та невизначеності позивача щодо виконання судового рішення, неможливістю здійснювати ним свої права користування спільною земельною ділянкою та, внаслідок цього, позбавлення його права протягом тривалого часу відновити його порушене право, чим йому спричинені моральні страждання. Враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнав позивач у зв'язку із тривалим невиконанням державним виконавцем судового рішення у встановлені Законом України «Про виконавче провадження» строки, що завдало позивачу моральних страждань, він не мав можливості користуватися своїми правами власника, вимушений неодноразово звертатись в органи державної виконавчої служби з приводу примусового виконання рішення суду, а також до судових органів, витрачати на це особистий час та кошти, чим був порушений уклад життя позивача, враховуючи характер немайнових втрат, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають частковому задоволенню в розмірі 2 000 грн. Однак, в частині вимог позивача щодо стягнення моральної шкоди зі старшого державного виконавця Крюківського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького МУЮ Полтавської області Павленка В.С. та із Крюківського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького МУЮ Полтавської області, суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до пункту 10-1 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 56 Конституції України судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. У зв'язку із вищевикладеним, суд вважає за необхідне стягнути моральну шкоду в розмірі 2 000 грн. на користь позивача, [PERSON], з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів єдиного рахунку Державної казначейської служби України, оскільки Крюківський відділ державної виконавчої служби Кременчуцького МУЮ Полтавської області є державним органом.

Outcome: partial