Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся за захистом свого права до суду з позовом до [PERSON] в якому, з посиланням на норми Сімейного Кодексу України та Цивільного Кодексу України, просить визнати за ним право власності на 12 частину квартир [ADDRESS], та за [ADDRESS]. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на ту обставину, що 12 частина спірних квартир йому належить, як одному із подружжя, оскільки саме під час перебування в шлюбі з відповідачкою [PERSON] було набуто квартири за [ADDRESS], та за [ADDRESS], титульним власником яких є відповідачка. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, та просять позов задовольнити. При цьому представник позивача, на запитання головуючого судді щодо підстав позову, в засіданні 04.11.2013 року усно попросив суд, з метою вирішення спору щодо квартири, набутої подружжям [PERSON] в 1998 році застосувати норми Кодексу про шлюб і сім'ю від 20.09.1969 року. Також сторона позивача суду пояснила, що існує рішення суду, коре набрало законної сили, згідно мотивувальної частини якого вбачається, що спірні квартири є спільною сумісною власністю сторін спору. Представник відповідачки [PERSON] позов визнала частково: не заперечила щодо поширення режиму права спільної сумісної власності сторін спору на квартиру [ADDRESS], однак заперечила щодо визнання за позивачем права власності на 12 частину квартири [ADDRESS]. Заперечення мотивує тією обставиною, що дану квартиру було виплачено за договором дольової участі донькою сторін, гр.. [PERSON], 1985 року народження, котра перебуває в зареєстрованому шлюбі, й котра склала нотаріально посвідчену заяву про зарахування сплачених нею коштів за спірну квартиру на ім'я відповідачки [PERSON], тобто кошти фактично подарувала матері - відтак на подароване майно режим права спільної сумісної власності не поширюється. Заслухавши думки сторін, всесторонньо, повно та об'єктивно дослідивши письмові докази, судом встановлено наступні обставини. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 24.12.2010р. по справі №2-10662/2010, укладений 22.10.1983р. актовий запис №14 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (арк.. справи 3) Згідно свідоцтва про право власності від 20.05.1998р., власником квартири [ADDRESS], є відповідачка [PERSON] . (арк.. справи 11) За даними технічного паспорту на квартиру [ADDRESS], цілою часткою власності володіє також [PERSON]. (арк.. справи 10) Оскільки спірну квартиру було набуто в 1998 році, на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради за № 160, суд зазначає про застосування до відносин сторін спору норм Кодексу про шлюб і сім'ю від 20.09.1969 року та ЦК УРСР від 18.07.1963 року. Відтак, згідно ст. 22 КпШС майно, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння. Користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і втому разі, якщо один із них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. За приписами ст. 24 КпШС майно, що належало кожному із подружжя до вступу в шлюб, є власністю кожного із них. Верховний Суд України в п.п.23, 24 Постанови Пленуму від 21.12.2007 року за № 1 «Про практику застосування судами законодавства про розгляді справи про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що при вирішенні спорів між подружжям про майно, необхідно з'ясувати джерело і час його придбання, а також роз'яснив, що не належить до спільної сумісної власності майно набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Аналогічні роз'яснення були надані в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року за № 16, з наступними змінами, «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб і сім'ю України». Судом не встановлено набуття спірної квартири, за [ADDRESS], за особисті кошти когось із подружжя Оссолінських. Відтак, незважаючи на ту обставину що титульним власником даної квартири є відповідачка [PERSON], в силу закону, квартира є спільною сумісною власністю сторін спору, як набута подружжям в шлюбі, а тому позивачу [PERSON] належить половина квартири. Оскільки ст. 16 ЦК України допускає визнання права, як спосіб захисту цивільного права, а тому, оскільки право власності позивача на половину спірного будинку заперечується відповідачкою у справі, суд вважає, що право [PERSON] підлягає судовому захисту шляхом задоволення позову про визнання за ним власності на 12 частину квартири [ADDRESS]. Також судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності від 28.12.2008р. квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності. (арк.. справи 9) За даними технічного паспорту на квартиру [ADDRESS], цілою часткою власності володіє [PERSON]. (арк.. справи 7,8). Дану квартиру набуто відповідачкою у 2008 році, а тому до відносин сторін спору застосовуються норми Сімейного Кодексу України, та норми Цивільного Кодексу України 16 січня 2003 року. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За правилами ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними. Разом з тим, як зазначено вище, що при вирішенні спорів між подружжям про майно, необхідно з'ясувати джерело і час його придбання; особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. (п.2 ч.2 ст. 57 Сімейного Кодексу України). Представник відповідачки пояснив суду, що у сторін спору є повнолітня донька [PERSON], 1985 року народження. У 2005 році остання уклала шлюб та змінила прізвище на «[PERSON]» - дана обставина визнана позивачем, а тому, в силу ст. 61 ЦПК України, доказування не потребує. У 2004 році між донькою сторін спору [PERSON], уже будучи повнолітньою, та ТІЗ «Наука», було укладено договір дольової участі у фінансуванні будівництва 3 кімнатної квартири за [ADDRESS] - дана обставина також визнана сторонами спору й не потребує доказування. На виконання умов договору, в рахунок вартості [PERSON] на рахунки ТІЗ «Наука» внесено кошти в сумі 180 726 гривень, що стверджується квитанцією: від 29.04.2004 року на суму 18 000 гривень (арк.. справи 32); від 08 червня 2004 року на суму 2500 гривень (арк.. справи 37); довідкою АКБ «Правекс Банк» від 19.10.2006 року про внесення 26.06.2004 року коштів в сумі 15 800 гривень (арк. справи 40); квитанцією від 14.07.04 на суму 3000 гривень (арк. справи 39); квит. від 08.09.2004 року в сумі 21300 гривень (арк.. справи 39); довідкою АКБ «Правекс Банк» від 19.10.2006 року про внесення 11.02.2005 року коштів в сумі 3000 гривень (арк.. справи 41); квитанцією від 21.09.2005 року в сумі 5000 гривень (арк.. справи 32); квитанцією від 24.05.2006 року в сумі 19 260 гривень (арк.. справи 33); квитанцією від 02.11.2005 року в сумі 5000 гривень (арк.. справи 33); квитанцією від 30.11.2005 року в сумі 5000 гривень (арк.. справи 38); квитанцією від 26.01.2006 року в сумі 5000 гривень (арк.. справи 35); квитанцією від 21.03.2006 року в сумі 10000 гривень (арк.. справи 37); квитанцією від 12.05.2006 року в сумі 10000 гривень (арк.. справи 38); квитанцією від 16.05.2006 року в сумі 6366 гривень (арк.. справи 34); квитанцією від 08 червня 2006 року в сумі 35 200 гривень; квитанції на суму 6300 гривень (арк.. справи 36) та квитанцією від 12 травня 2006 року (арк.. справи 36). Надалі, 23 січня 2007 року, уже між відповідачкою [PERSON] та ТІЗ Наука було укладено договір дольової участі у фінансуванні будівництва 3 кімнатної квартири за [ADDRESS]. (арк.. справи 30). Й судом встановлено, що 04 жовтня 2008 року [PERSON] склала нотаріально посвідчену заяву, згідно змісту якої просила зарахувати внесені нею кошти в ТІЗ «Наука» в сумі 180 726 гривень, в рахунок вартості будівництва 3 кімнатної квартири [ADDRESS], згідно договору на дольову участь у фінансуванні будівництва , укладеного з ТІЗ «Наука» 23.01.2007 року, на ім'я [PERSON] (арк.. справи 31). Свідченням того, що кошти, які вносилися [PERSON] по вищезазначених квитанціях, є коштами, за рахунок яких було оформлено право власності відповідачки на спірну квартиру [ADDRESS], є зміст самого договору дольової участі, в якому дати вчинення дій зазначено «заднім числом» - хоча датою укладання договору є 23.01.2007 рік, в п. 1.2. датою планового закінчення будівництва зазначено 2006 рік, а в п. 3.1 договору сумою першого внеску зазначено 18 000 гривень, і фінансування дольової участі зазначено сумами, внесеними за період 2004 - 2006 роки, котрі співпадають з сумами у вищеописаних квитанціях. Таким чином суд приходить до переконання, що спірну квартиру [ADDRESS] було набуто відповідачкою [PERSON], в порядку переуступлення права, за рахунок коштів, подарованих повнолітньою донькою [PERSON] При цьому стороною позивача належних та допустимих доказів внесення донькою сторін спору [PERSON] коштів на рахунки ТІЗ «Наука», в рахунок вартості спірної квартири, із джерела доходу сторін спору (тобто батьківських коштів), суду не надано, хоча обов'язок доказування, в силу ст. 60 ЦПК України, покладається на кожну із сторін спору. Відтак, на думку суду, позивачем не доведено поширення права спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], а тому в цій частині позов до задоволення не підлягає. Твердження ж сторони позивача про те, що рішенням суду уже встановлено належність обох спірних квартир на справі спільної сумісної власності сторонам спору, судом не приймається з огляду на наступну обставину. За правилами ст. 11 ЦПК України, суд розглядає спір

Outcome: partial