Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» про стягнення індексації та компенсації невиплаченої заробітної плати, стягнення заробітної плати за невикористані дні щорічної відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області його було поновлено на роботі та стягнуто заробітну плату за період з 01.10.2015 року по 14.06.2016 року в розмірі 7 987 грн. 01.10.2018 року він отримав від відповідача невиплачену вчасно заробітну плату, однак, до сьогоднішнього дня відповідачем не виплачено йому індексацію зазначеної суми невиплаченої заробітної плати, а також компенсацію втрати частини її доходів у зв`язку із порушенням строку їх виплати. 03 серпня 2018 року його було звільнено із посади слюсаря у ТОВ «Домобудівник». Однак, в день звільнення з ним не проведено повний розрахунок. У зв`язку з не досягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить стягнути з відповідача в його користь індексацію заробітної плати за період з жовтня 2015 року по вересень 2018 року в сумі 11 496,98 грн.; компенсацію втрати частини її доходів у зв`язку із порушенням строку їх виплати з жовтня 2015 року по вересень 2018 року в сумі 11 395,04 грн.; недоплачену компенсацію за 133 календарні дні відпустки за період з 18.03.2012 року по 03.08.2018 року в розмірі 5 105,87 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 04.03.2018 - 28.11.2019 в розмірі 25 125,00 грн. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 листопада 2019 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом, постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 29 січня 2020 року судом зареєстровано відзив на позову заяву, поданий ТОВ «Домобудівник», у якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову. Додатково зазначає, що під час поновлення позивача на роботі та його звільнення 03 серпня 2018 року було проведено всі необхідні розрахунки. Крім того, враховуючи, що [PERSON] був звільнений 03 серпня 2018 року, початком перебігу строку позовної давності потрібно вважати саме дану дату, а тому позивач пропустив строк позовної давності із зверненням до суду стосовно середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 03 серпня 2018 року [PERSON] був поновлений на роботі і звільнений з роботи. Жодного робочого дня він не працював. Таким чином, обчислення середнього заробітку здійснюється із заробітку працівника, який безпосередньо працював перед подією. Середній заробіток за час вимушеного прогулу не належить до фонду оплати праці. Отже, при обчисленні середньомісячної заробітної плати в частині оплати часу за відпустки позивачем проведено розрахунок на підставі середньоденної заробітної плати встановленої рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01.07.2018 року по справі № 607/1840/17, що суперечить вимогам Порядку №100. Також вважає безпідставними вимоги, щодо виплати індексації та компенсації втрати частини доходів оскільки середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу не відноситься до об`єктів, які підлягають індексації та компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати. 12 лютого 2020 року [PERSON] подано відповідь на відзив, в якому він зазначає, що, на його думку, строк звернення до суду ним не пропущено, оскільки відповідно до статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Також вважає, що невиплата працівнику сум при звільненні є триваючим правопорушенням. Вказує на те, що у позові немає вимоги про стягнення індексації та компенсації середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, а відтак відповідач заперечує неіснуючі вимоги. Представником відповідача 03 березня 2020 року подано суду письмові пояснення у яких відповідач позовні вимоги не визнає повністю і заперечує щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, а тому просить відмовити у задоволенні позову. Позивач [PERSON] та його представник, адвокат Островська О.Н. в судове засідання не з`явилися, однак представник позивача подала суду заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, з невідомої суду причини, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки у судове засідання відповідач суду не повідомив та не подав клопотання про розгляд справи у його відсутності. Приймаючи до уваги вимоги ч. 4 ст. 223 ЦПК України, суд вважає, що відповідач повідомлений належним чином і повторно не з`явився у судове засідання, а тому суд може вирішувати справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав: Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Судом встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 серпня 2018 року, справа №607/1840/17, вирішено: Визнати незаконним та скасувати наказ голови комісії з припинення Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» №16/06/7-10 від 14 червня 2016 року «Про звільнення за прогул без поважних причин [PERSON] »; поновити [PERSON] на посаді слюсаря Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник», з 14 червня 2016 року; стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» на користь [PERSON] заробітну плату за період з 01.10.2015 року по 14.06.2016 року у розмірі 7987 грн. з урахуванням установлених законодавством України податків, зборів та обов`язкових платежів; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» в користь [PERSON] 40200 грн. середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу із врахуванням установлених законодавством України податків, зборів та обов`язкових платежів; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» в користь [PERSON] 2700 грн. грошової компенсації за період тимчасової непрацездатності; зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» провести [PERSON] індексацію зазначеної суми не виплаченої заробітної плати, а також компенсацію втрати частини його доходів у зв`язку із порушенням строку їх виплати. У решті позовних вимог, відмовити. Стягнуто з ТОВ «Домобудівник» 2 819 гривень судового збору в дохід держави. Постановою апеляційного суду Тернопільської області від 18 грудня 2018 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 серпня 2018 року, справа №607/1840/17 залишено без змін. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 квітня 2019 року роз`яснено рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 серпня 2018 року у цивільній справі №607/1840/17 за позовною заявою [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та грошової компенсації та вказано, що слід зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» провести [PERSON] індексацію суми не виплаченої заробітної плати, а також компенсацію втрати частини його доходів у зв`язку із порушенням строку їх виплати, виходячи із суми заробітної плати, які не були отримані [PERSON] за період з 01.10.2015 року по 14.06.2016 року, у розмірі 7987 грн. За вимогами ст. 82 ч. 4 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 03.08.2018 року позивача [PERSON] поновлено на посаді слюсаря ТзОВ «Домобудівник», та звільнено 03.08.2018 року з посади за згодою сторін, що стверджується трудовою книжкою [NUMBER] розпочатою 25 березня 1983 року. Судом встановлено, що ТзОВ «Домобудівник» виконав рішення суду та грошові кошти в сумі 7 987,00 грн, в сумі 40 200,00 грн., в сумі 2 700,00 грн. перераховані з рахунку депозитних сум виконавчої служби на користь [PERSON] , що підтверджується листом Тернопільського міського відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) №10925 від 16.01.2020 року. Також судом встановлено та не заперечується позивачем, той факт, що в день звільнення відповідачем було виплачено позивачу компенсацію за 133 невикористанні відпустки в сумі 3 629,57 грн. з розрахунку середньоденної заробітної плати 27,29 грн.*133 дні = 3 629,57 грн. від яких було вирахувано та сплачено ПДФО (18%) - 653,32 грн. та військовий збір (1,5%) - 54,44 грн. Згідно довідки ТзОВ «Домобудівник» від 11.10.2018 року, індексація суми невиплаченої заробітної плати позивачу становить 2 955,13 грн. із урахуванням установлених законодавством України податків, зборів та обов`язкових платежів. Компенсація втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати становить 2 378,88 грн. із урахуванням установлених законодавством України податків, зборів та обов`язкових платежів. Щодо стягнення суми індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною третьою вказаної статті передбачено, що питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. За положеннями статті 2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Згідно із частиною першою статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Частиною п`ятою статті 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Відповідно до статті 24 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно із статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Об`єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру (частина перша статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», пункту 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078). Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вбачається, що у справах, пов`язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв`язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що: індексація заробітної плати провадиться згідно зі статтею 33 Закону України «Про оплату праці» між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» і тих положень Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 1998 року № 663 (з внесеними змінами та доповненнями), котрі йому відповідають, підприємством, установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні, починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив 105 відсотків ( величину порога індексації). Компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці» і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати», затвердженим затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. За змістом статей 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050 (підприємства, установи та організації всіх форм власності та господарювання зобов`язані здійснювати громадянам компенсацію втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати (затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом). Згідно з Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року, компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, при цьому сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекси споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, і місяці, що передує виплаті заборгованості, до розрахунків не включаються. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 з метою посилення відповідальності за несвоєчасну виплату зарплати встановлено поріг індексації величиною 100%. Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 надав офіційне тлумачення положенню ч. 2 ст. 233 КЗпП України, про те, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Тобто, компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток, про що зазначено в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Відповідно до частини 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Положенню частини 2 ст. 233 КЗпП України дано офіційне тлумачення рішенням Конституційного Суду України від 15.10.2013 р. N 9-рп/2013, згідно якого в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівнику заробітної плати за відповідний місяць на коефіцієнт приросту споживчих цін. Матеріалами справи доведена затримка виплати позивачу заробітної плати за період з 01 жовтня 2015 року по 14 червня 2016 року тобто більш, ніж на один календарний місяць, що є підставою для нарахування позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Таким чином позовні вимоги позивача щодо стягнення на його користь суми індексації заробітної плати, є обгрунтованими, оскільки нарахована позивачу заробітна плата з 01 жовтня 2015 року по 14 червня 2016 року не була проіндексована відповідно до зазначених вище норм, тому вона підлягає індексації за вказаний період. Однак, суд не погоджується з розрахунками індексації суми невиплаченої заробітної плати відповідача в розмірі 11 496,98 грн., та не погоджується з позовними вимогами позивача про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строку її виплати з урахуванням індексу цін в сумі 11 395,04 грн. та вважає, правильним розрахунок проведений відповідачем, виходячи з наступних підстав. Згідно ст. 2 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» та п. 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. №1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер; грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі; допомога по безробіттю, що надається відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їх сімей. Відповідно до п. 3 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. №1078 до об`єктів індексації, визначених у пункті 2, не відносяться, зокрема виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати. Згідно ст. 2 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та п. З Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. №159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат); соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо); стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення). Таким чином, середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, (в даному випадку з 14.06.2016 року пор 03.08.2018 року) не відноситься до об`єктів, які підлягають індексації та компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати. Відповідно до Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Державним Комітетом Статистики України наказом від 13 січня 2004 року № 5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.01.2004р. за №114/8713, фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До фонду оплати праці не належить суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. Згідно Переліку видів виплат, що здійснюються за рахунок коштів роботодавців, на які не нараховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22 грудня 2010 р. №1170 до таких виплат відноситься відшкодування, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу не належить до фонду оплати праці, а відтак індексація і компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати в даному випадку не нараховується. Враховуючи вищенаведене позивачем безпідставно нараховано індексацію компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати в середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з червня 2016 року по серпень 2018 року. З матеріалів справи вбачається, що на виконання постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №57210756 та виконавчого листа №607/1840/17 від 11.09.2018р. ТОВ «Домобудівник» проведено індексацію суми не виплаченої заробітної плати, яка становить 2 955,13 грн., із врахуванням установлених законодавством України податків, зборів та обов`язкових платежів (податку на доході фізичних осіб та військовому збору) та компенсація втрати частини її доходів у зв`язку і порушенням строку їх виплати становить 2 378,88 грн., із врахуванням установлених законодавством України податків, зборів та обов`язкових платежів (податку на доход фізичних осіб та військовому збору). Оскільки нараховані суми індексації та компенсації позивачу виплачені не були у зв`язку з чим, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму індексації невиплаченої заробітної плати в розмірі 2 955,13 грн., з відрахуванням до бюджету усіх податків та зборів, та суму компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строку її виплати в розмірі 2 378,88 грн., з відрахуванням до бюджету усіх податків та зборів. Вирішуючи заявлені позовні вимоги про стягнення недоплаченої компенсації за 133 календарні дні відпустки за період з 18.03.2012 року по 03.08.2018 року в розмірі 5 105,87 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 04.08.2018 - 28.11.2019 в розмірі 25 125 грн., суд з врахування встановлених обставин, вважає, що до виниклих між сторонами правовідносин слід застосувати наступні норми матеріального права. Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що вразі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність (постанова Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 372/2644/15-ц). Судом встановлено та сторонами не заперечується, що 03 серпня 2018 року [PERSON] поновлений на посаді слюсаря TOB «Домобудівник», згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду від 01.08.2018 року з 14 червня 2016 року. Отже, вважається, що впродовж всього цього періоду працівник працював. Крім того, згідно ст. 9 Закону України «Про відпустки» до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, зараховуються час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу). Згідно з п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. За п. 3 Порядку під час обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки включаються: основна заробітна плата (оклад, тарифна ставка); доплати,надбавки, премії, що не носять одноразового характеру, індексація, виплати за час, упродовж якого за працівником зберігався середній заробіток, та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Нарахування виплат за час щорічної відпустки провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки (п. 7 Порядку). Якщо працівник впродовж розрахункового періоду перебував у вимушеному прогулі, то обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпустки провадиться з урахуванням суми, яка йому виплачувалась за рішенням суду за час вимушеного прогулу. В судовому засіданні встановлено, що у день звільнення 03.08.2018 року [PERSON] було виплачено компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, однак обчислення середньої заробітної плати, при нарахуванні компенсації за невикористані відпустки, проведено із порушенням вимог абзацу першого пункту 2 розділу II Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100, зокрема виходячи з розрахунку середньоденної заробітної плати 27,29 грн. в той час, як рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01.08.2018 року (справа №607/1840/17) розмір середньоденної заробітної плати позивача визначено в розмірі 75,00 грн. З часу звернення позивача до суду, що мало місце 28.11.2019 року та до дня ухвалення судом рішення по справі ці обставини продовжують існувати. Відтак, оскільки ТОВ «Домобудівник» в повному обсязі не виплатило [PERSON] компенсацію за 133 календарних днів відпустки за період з 18.03.2012 року по 03.08.2018 року і такий обов`язок відповідача існує на час ухвалення судом рішення по справі, позовні вимоги в цій частині слід задовольнити шляхом стягнення з ТОВ «Домобудівник» на користь позивача компенсації за невикористані дні відпустки в сумі 5 105,87 грн. Зроблений [PERSON] розрахунок компенсації суд вважає вірним, таким, що відповідає Порядку, відповідачем він не спростований, виплачені [PERSON] суми ним віднято від загального розміру компенсації за невикористані відпустки, що слідує із розрахунку позивача. Оскільки, закон прямо покладає на ТОВ «Домобудівник» обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать при звільненні, і такий обов`язок відповідача існує на час ухвалення судом рішення в даній справі, що тягне для останнього відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України. Середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 75,00 грн., що встановлено рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01.08.2018 року у справі №607/1840/17 та у відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не потребує доказування. Усього робочих днів за період часу з 04.08.2018 року по 02.09.2020 року (день ухвалення рішення судом) є 519 дні. За наведених вище обставин, беручи до уваги встановлені законодавством гарантії нарахування, суд дійшов висновку, що позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку при звільнення у сумі 38 925 грн. (75,00 грн. х 519 дні = 38 925). Однак, з огляду на наведені вище мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, погашення відповідачем заборгованості по заробітній платі, заперечення відповідача проти права позивача на нарахування йому сум компенсації та індексації, а також сум невикористаної відпустки, яку було виплачено позивачу, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи, розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат за період з 04.08.2018 по день винесення рішення суду в сумі 5 000,00 грн., з врахуванням установлених законодавством України податків та зборів. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. За таких обставин, суд вважає, що права та інтереси позивача були порушенні відповідачем, і вказані порушені права та інтереси підлягають захисту судом шляхом стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку у сумі 5 000,00 грн., з врахуванням установлених законодавством України податків та зборів. Також, задовольняючи частково позов позивача, суд відхиляє твердження відповідача про пропуск ним строків позовної давності, оскільки частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Щодо стягнення судових витрати, суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 1536,80 грн. На підставі наведеного,

Outcome: partial