Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, яким просить шлюб між нею та відповідачем [PERSON] розірвати. В обґрунтування позову зазначає, що з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 30 березня 2002 року. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей. Спільне життя із відповідачем не склалося внаслідок протилежних поглядів на шлюб та сім'ю. На теперішній час шлюбні відносини між подружжям фактично припинено, проживають окремо. Вважає, що шлюб розпався остаточно, просить його розірвати. Крім того вказала, що між сторонами відсутній буд-який спор щодо місця проживання дітей та розподілу майна. У підготовче судове засідання позивач не прибула, надала заяву, якою просить розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Строку для примирення не потребує та зазначає, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та свободи розірвання шлюбу. Наголошує на тому, що позов про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача, між ними спору щодо місця проживання дітей та майнового спору не виникало. Відповідач до зали суду не прибув, також надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає, із доводами позову погоджується, проти розірвання шлюбу не заперечує. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 30 березня 2002 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданого 30 березня 2002 року Маріупольським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецького обласного управління юстиції, актовий запис № 166. Також встановлено, що сторони мають двох неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. За положеннями п.3 ч.2 ст.18, ч.1 ст.51, ч.3 ст.56, ч.1 ст.110 СК України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до ч. 3 ст.105 Сімейного кодексу України (СК України) шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Із доводів позову вбачається, що шлюбні відносини між сторонами на даний час не підтримуються, як зазначає позивач, сім'я існує лише формально, спільне господарство не ведеться. Позивач на розірванні шлюбу наполягає; відповідач позов визнає, з його доводами погоджується, проти розірвання шлюбу не заперечує. Враховуючи наведене, а також положення ч. 1 ст. 24 Сімейного Кодексу України, за якою шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається, суд дійшов висновку, що між сторонами склались взаємини, за яких подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить принципу його добровільності та інтересам сторін. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач зазначила про своє бажання залишити прізвище без змін. Крім того, приймаючи до уваги, що позивач не просить стягнути з відповідача на її користь судові витрати, суд вважає можливим залишити сплачений позивачем судовий збір у розмірі 704,80 гривень за її рахунок. На підставі наведеного,

Outcome: approved