Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що з 01 серпня 1979 року до 20 листопада 1986 року він проходив військову службу у Збройних Силах, що підтверджується записом у військовому квитку ВУ № 230751. Під час проходження військової служби у нього розвинулось захворювання: «Ревматичний артрит, враження голіностопних, променезап'ясткових і дрібних суглобів кистей з помірним порушенням функцій», що встановлено свідоцтвом про хворобу № 2226 від 03.07.1986 року. Як наслідок, йому була встановлена ІІ група інвалідності безстроково, що підтверджується довідкою МСЕ серії МА № 036901 від 28.10.2002 року. Від отриманого під час проходження служби захворювання погіршився стан його здоров'я, у зв'язку з чим він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, порушений його нормальний життєвий стан, він постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, вимушений витрачати значні кошти на лікування. Вважає, що у зв'язку з отриманням інвалідності внаслідок захворювання, яке пов'язане з проходженням військової служби, йому завдана моральна шкода, яку він оцінює у розмірі 100000,00 грн. Представник позивача в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача, на позовних вимогах наполягають. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння або бездіяльності, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням або бездіяльністю та вини особи, що вчинила протиправну дію чи бездіяльність, в її заподіянні. Необхідно з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Разом з тим, позивачем не доведений факт дії або бездіяльності Міністерства оборони України щодо спричинення моральної шкоди. В матеріалах справи відсутні докази вчинення Міністерством оборони України винних дій щодо позивача та наявність причинного зв'язку між такими діями та моральною шкодою, як і відсутні докази завдання позивачеві моральної шкоди. Також представник відповідача зауважив, що в матеріалах справи міститься посвідчення про призначення пенсії за інвалідністю лише від 13.11.2000 року та довідка МСЕ датована 28.10.2002 року про присвоєння другої групи інвалідності внаслідок захворювання отриманого в період проходження служби, але відсутні докази того, що це захворювання позивач отримав саме внаслідок винних дій або бездіяльності Міністерства оборони України. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] проходив військову службу в Збройних Силах СРСР у період з 01 серпня 1979 року до 20 листопада 1986 року він проходив військову службу у Збройних Силах, що підтверджується записом у військовому квитку ВУ № 230751 (а.с. 9). Під час проходження військової служби у нього розвинулось захворювання: «Ревматичний артрит, враження голіностопних, променезап'ясткових і дрібних суглобів кистей з помірним порушенням функцій», що встановлено свідоцтвом про хворобу № 2226 від 03.07.1986 року (а.с. 7). Як наслідок, йому була встановлена ІІ група інвалідності безстроково, отриманою в період проходження військової служби, про що свідчить довідка до акта огляду МСЕ серії МА № 036901 (а.с. 18) та пенсійне посвідчення серії П № 179199 (а.с. 6). Відповідно до свідоцтва про хворобу № 2226 від 03.07.1986 року (а.с. 7), [PERSON] має захворювання, отримане під час проходження військової служби. Позивач посилається на ті обставини, що від отриманого під час проходження служби захворювання погіршився стан його здоров'я, у зв'язку з чим він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, порушений його нормальний життєвий стан, він постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, вимушений витрачати значні кошти на лікування, завдані йому моральні страждання надають йому право на відшкодування моральної шкоди. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. 3, п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, наявність шкоди ще не породжує обов'язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 3 статті 10, статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Разом з тим, у порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, позивачем не надано належних та допустимих доказів факту протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діями завдавача шкоди та вини відповідача в її завданні. Так, на підтвердження наявності протиправного діяння відповідача у вигляді бездіяльності позивач в своїй позовній заяві посилається на свідоцтво про хворобу № 2226 від 03 липня 1986 року, згідно з яким хворобливий стан позивача, що перешкоджав проходженню ним у подальшому військової служби, вперше був діагностований у травні 1985 року, повторно до військово-лікарської комісії [PERSON] не звертався. На думку позивача, саме бездіяльність командування Збройних Сил перебуває у прямому причинному зв'язку з настанням шкоди, яка виразилась у захворюванні, отриманому під час проходження військової служби, які у подальшому призвели до встановлення йому ІІ групи інвалідності. Крім того, в позові позивач стверджує, що в безоплатних медикаментах йому було відмовлено, путівку про проходження реабілітації отримати він також не зміг, але до суду не надано жодного доказу на підтвердження вказаних звернень. Порядок забезпечення путівками для санітарно-курортного лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовці, звільнені з військової служби внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби, члени сімей військовослужбовців, приймаються на обстеження і лікування до військово-медичних закладів охорони здоров'я в порядку, встановленому Міністерством оборони України, іншими утвореннями відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами. Отже, суд не погоджується з такими доводами позивача, оскільки факт протиправної бездіяльності, на який він посилається, жодним доказом не підтверджений. Свідоцтво про хворобу № 2226 від 03 липня 1986 року, на яке посилається позивач, саме по собі також не свідчить про факти вищевказаної протиправної бездіяльності, а також наявності причинного зв'язку між протиправною бездіяльністю та завданою шкодою. Навпаки, з п. 10 вказаного свідоцтва вбачається, що позивач при перших проявах хвороби за медичною допомогою до медичного закладу не звертався, що в свою чергу могло вплинути на подальший перебіг захворювання та відповідно на його наслідки у подальшому, що могло стати причиною подальших неодноразових госпіталізацій до військових госпіталів. За таких обставин, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем вчинення Міністерством оборони України винних дій або бездіяльності щодо позивача та наявність причинного зв'язку між такими діями або бездіяльністю та моральною шкодою, отже, про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed