Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-01 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Вимоги позову мотивовано тим, що в кінці 1996 року батьками позивача [PERSON] з батьком відповідача- [PERSON] , була досягнута домовленість щодо продажу останнім житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , проведено готівковий розрахунок, що відповідав умовам фактичної купівлі-продажу цього об`єкту нерухомості. З того часу родина позивача [PERSON] проживає за цією адресою. Звернення до нотаріуса з метою укладення відповідного договору купівлі-продажу з ініціативи батька відповідача [PERSON] постійно відкладалося, продавець обґрунтовував таку поведінку потребою належного оформлення власних майнових прав. У подальшому з батьком відповідача було погоджено оформлення переходу речових прав безпосередньо на позивача після досягнення ним повноліття. Однак і така угода не була реалізована, в подальшому у 2012 році [PERSON] помер, факт смерті підтверджується листом Виноградівського РВ ДРАЦС від 12.10.2020 року за №1204/22.3-26. Після смерті [PERSON] з питання оформлення переходу речових прав на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] позивач [PERSON] звернувся безпосередньо до відповідача [PERSON] (сина покійного). Однак відповідач тільки передав йому оригінал правовстановлюючого документу на будинок на своє ім`я, а саме - договір купівлі-продажу від 29.11.1996 року за реєстровим №201, посвідчений приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Гонтар JI.I. та обмежився обіцянкою найближчим часом позитивно вирішити це питання. За останні декілька років встановити контакт з відповідачем не є можливим. Таким чином фактичним володільцем житлового будинку за адресою: [ADDRESS] є позивач [PERSON] , який несе весь ризик та тягар його утримання. Протягом останніх років позивач проживає у вказаному житловому будинку, забезпечує його експлуатаційну придатність, сплачує комунальні послуги та використовує дворогосподарство у власних інтересах. Родина позивача користується житловим будинком адресою: [ADDRESS] з 1996 року, безпосередньо сам позивач володіє ним з 2009 року. Вказані обставини підтверджуються довідками виконавчого комітету Матіївської сільської ради від 16.09.2020 року №435, від 12.08.2020 року №371, від 17.09.2020 року №438. Але, незважаючи на фактичні строки користування, права власності на нерухоме майно позивач не набув, тобто воно знаходиться у власності іншої особи, а отже є чужим нерухомим майном Враховуючи вищезазначені обставини, у зв`язку із добросовісним, безперервним володінням чужим майном, у позивача виникло право власності на вказаний у цій позовній заяві об`єкт нерухомого майна за набувальною давністю у порядку ст.344 ЦК України, у зв`язку із чим просить суд заявлений позов задоволити. Представник позивача [PERSON] , в судовому засіданні вимоги заявленого позову підтримав повністю та просив суд такі задоволити. Представник відповідача [PERSON] , в судовому засіданні заперечила проти задоволення вимог заявленого позову, одночасно зазначила про необхідність виплатити грошових коштів і в цьому разі вона не буде заперечувати проти позову. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні зазначили, що їм відомо про домовленість яка існувала між батьками позивача [PERSON] та батьком відповідача [PERSON] про відчуження житлового будинку, що розташований в [ADDRESS] та про виплату його вартості батьку відповідача [PERSON] . Свідок [PERSON] , в судовому засіданні пояснив, що сім`я позивача [PERSON] , проживає в житловому будинку, що розташований в [ADDRESS] з 1993 року і йому відомо, що за вказаний житловий будинок сім`я позивача [PERSON] розрахувалася із батьком відповідача [PERSON] , за що сплатила грошову суму в розмірі 3000 долларів США, однак як йому стало відомо, по сьогоднішній день документи на вищезазначений житловий будинок так і не переоформлено. Свідок [PERSON] , дала аналогічні пояснення. Вивчивши матеріали справи, з`ясувавши її дійсні обставини, оцінивши докази в їх сукупності, оглянувши заяви сторін, суд прийшов до наступного висновку. У судовому засіданні належними та допустимими доказами встановлено наступне. В кінці 1996 року батьками позивача [PERSON] з батьком відповідача- [PERSON] , була досягнута домовленість щодо продажу останнім житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . З того часу родина позивача [PERSON] проживає за цією адресою. Станом на час звернення позивача до суду, нотаріально посвідченого договору відчуження між сторонами укладено не було. Фактичним володільцем житлового будинку за адресою: [ADDRESS] є позивач [PERSON] , який несе весь ризик та тягар його утримання. Протягом останніх років позивач проживає у вказаному житловому будинку, забезпечує його експлуатаційну придатність, сплачує комунальні послуги та використовує дворогосподарство у власних інтересах з 2009 року. Вказані обставини підтверджуються довідками виконавчого комітету Матіївської сільської ради від 16.09.2020 року №435, від 12.08.2020 року №371, від 17.09.2020 року №438. Але, незважаючи на фактичні строки користування, права власності на нерухоме майно позивач не набув, тобто воно знаходиться у власності іншої особи, Враховуючи вищезазначені обставини, у зв`язку із добросовісним, безперервним володінням чужим майном,\~ позивач вважає, що в нього виникло право власності на вищезазначений житловий будинок за набувальною давністю у порядку ст.344 ЦК України, у зв`язку із чим звернувся до суду із відповідним позовом. Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Як роз`яснила Велика Палата Верховного суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду, враховуючи зазначене про умови набуття права власності за набувальною давністю, не вбачає підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Позов про визнання права власності за набувальною давністю не може заявляти особа, яка володіє ним за волею власника і завжди знала, хто є власником цього майна. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 28 квітня 2020 року у справі № 552/1354/18. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про визнання права власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Враховуючи, що позивач\~ [PERSON] не набув права власності на спірний житловий будинок, натомість позивач набув право користування спірним будинком і це право оспорюється, та приймаючи до уваги те, що сам по собі факт користування позивачем цим майном не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю. Таким чином судом встановлено відсутність підстав, передбачених ст.344 ЦПК України, для визнання за позивачем права власності на житловий будинок за набувальною давністю. На підставі викладеного суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають. Відповідно до вимог та

Outcome: dismissed