Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП «Завод «Електроважмаш» в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 25.02.2021 року, просив суд стягнути з відповідача на його користь:заборгованість з заробітної плати у розмірі 28 989,93 грн. Належні до виплати при звільненні суми у розмірі 33 250,83 грн. Середній заробіток за час затримки виплати працівнику сум, що підлягають виплаті при звільненні у розмірі 43 245,51 грн. Понесені судові витрати. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані тим, що з 04.10.2013 року по 09.11.2020 року позивач працював в ДП «Завод «Електроважмаш» на посаді завідувача сектором розробки конструкторської документації і транспортування великовагових і негабаритних вантажів і нормативно-технічної документації науково-дослідного і проектно-конструкторського відділення турбогенераторів та гідрогенераторів. 09.11.2020 року позивача [PERSON] було звільнено на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. Відповідач ДП «Завод «Електроважмаш» не провів повний розрахунок з позивачем, не виплатив заробітну плату за вересень, жовтень, частково серпень та листопад 2020 року у загальному розмірі 28 989,93 грн., крім того відповідачем не виплачено позивачу належні до виплати при звільненні суми у розмірі 33 250,83 грн. Позивачем [PERSON] в заяві про збільшення позовних вимог від 25.02.2021 року проведено розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати працівнику сум, що підлягають виплаті при звільненні, за період з 10 листопада 2020 року по 25 лютого 2021 року, який за розрахунком позивача склав 43 245,51 грн. та розрахований наступним чином: 77 днів (кількість днів затримки виплати заробітної плати) х 561,63 грн. (середньоденна заробітна плата). Крім того, позивач [PERSON] просив стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн. та витравити на правничу допомогу адвоката у розмірі 2500,00 грн. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 02.02.2021 року провадження по справі відкрито, ухвалено проводити розгляд в порядку спрощеного позовного провадження. 09.03.2021 року представником відповідача ДП «Завод «Електроважмаш» надано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача не заперечує наявності заборгованості із заробітної плати перед позивачем [PERSON] у розмірі 46 680,57 грн. Крім того, представник відповідача посилається на невірний розрахунок позивачем розміру середнього заробітку за період затримки виплати заробітної плати за період з 09.11.2020 року (день звільнення) по 25.02.2021 року, який складає 35 робочих днів, а не 77 днів, як розрахував позивач, а саме листопад 12 робочих днів, грудень - 15, січень - 8, лютий - 0, та складає 18 161,50 грн., а саме 35 днів (кількість днів затримки виплати заробітної плати) х 518,90 грн. (середньоденна заробітна плата). Вказана різниця робочих днів обумовлена наявністю наказів т.в.о. генерального директора ДП «Завод «Електроважмаш» від 24.07.2020 року №309 «Про встановлення неповного робочого тижня», наказу від 21.10.2020 року №427 «Про встановлення неповного робочого часу у грудні 2020 та січні 2021 року», наказу №261-01/09 від 26.01.2021 року «Про простій працівників у лютому 2021 року». Крім того, представник відповідача просить зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, який підлягає стягненню з відповідача, до 20%, а саме до 3 632,30 грн., що врахує оптимальний баланс інтересів сторін у спорі. При цьому представник відповідача просить суд враховати нетривалий період затримки розрахунку, об`єктивно над-тяжкий економічний та політичний стан, коли відповідач вживає всіх можливих заходів задля збереження робочих місць та повноцінного функціонування галузі. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу представник відповідача посилається на те, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами виконання адвокатом обсягів та вартості послуг правничої допомоги, а заявлені витрати є неспівмірними із складністю справи. 24.03.2021 року позивач [PERSON] надав суду заперечення на відзив відповідача, в яких посилався на те, що в березні 2021 року відповідач частково погасив заборгованість по заробітній платі та на теперішній час вона складає 46 680,57 грн. Погодився позивач і з розрахованим відповідачем розміром середньоденної заробітної плати 518,90 грн. Проте, позивач вважає, що розрахунок кількості днів прострочення виплати заробітної плати повинен бути проведений із розрахунку п`ятиденного робочого тижня та без врахування наказів, які були на підприємстві у період прострочення виплати заробітної плати, та складає 39 955,30 грн. Крім того, позивач [PERSON] заперечував проти зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. 26.03.2021 року представник відповідача ДП «Завод «Електроважмаш» надав суду клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, в якому посилався на те, що 23.03.2021 року позивачу [PERSON] було виплачено залишок заборгованості із заробітної плати та станом на 26.03.2021 року заборгованість із заробітної плати відсутня. 28.04.2021 року представник відповідача ДП «Завод «Електроважмаш» надав суду додаткові письмові пояснення, в яких посилався на те, що позивачу [PERSON] було виплачено залишок заборгованості із заробітної плати у загальному розмірі 62 240,76 грн. Повторно наголосив, що розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має проводитись саме за робочі дні, просив зменшити розмір середнього заробітку з врахуванням погашення заборгованості із заробітної плати та наголосив на відсутність доказів на підтвердження співмірності заявлених позивачем витрат на правничу допомогу адвоката. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача ДП «Завод «Електроважмаш» в судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи встановив наступні факти та відповідні їх правовідносини. Позивач [PERSON] 04.10.2013 року був прийнятий на роботу до Харківського державного підприємства завод «Електроважмаш» (на теперішній час, після перейменування, ДП «Завод «Електроважмаш») на посаду інженера-конструктора у науково-дослідне і проектно-конструкторське відділення турбогенераторів, гідрогенераторів і великих машин постійного струму. 09.11.2020 року позивача [PERSON] було звільнено на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, на підставі наказу в.о. директора по роботі з персоналом і соціальним питанням ДП «Завод «Електроважмаш» Донець Д.Є. № 1227-к від 09.11.2020 року. Згідно довідки ДП «Завод «Електроважмаш» № 215/1127 від 23.12.2020 року заборгованість із заробітної плати [PERSON] складає 62 240,76 грн., середньоденна заробітна плата складає 518,90 грн. Згідно платіжних відомостей про зарахування заробітної плати ДП «Завод «Електроважмаш» від 03.03.2021 року, 16.03.2021 року, 23.03.2021 року позивачу [PERSON] було виплачено заборгованість із заробітної плати, а саме 03.03.2021 року - 15 560,19 грн., 16.03.2021 року - 16 338,20 грн., 23.03.2021 року - 30 342,37 грн, а загалом 62 240,76 грн. Враховуючи, що відповідачем ДП «Завод «Електроважмаш» в процесі судового розгляду погашено заборгованість із заробітної плати перед позивачем [PERSON] в повному обсязі, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості із заробітної плати. За приписами ст.47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч.1 ст.117 КЗпП). В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100. Відповідно до п. 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати, яка згідно із пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Пунктом 8 розділу ІІІ Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Враховуючи наведені законодавчі приписи та встановлені обставини спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що оформивши звільнення позивача [PERSON] та видавши йому трудову книжку, відповідач ДП «Завод «Електроважмаш» свій обов`язок із проведення з позивачем повного розрахунку в день звільнення не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача ДП «Завод «Електроважмаш» відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст.117 КЗпП України. Вирішуючи питання розміру середнього заробітку за весь час затримки, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд виходить з розміру середньоденного заробітку позивача, який розрахований відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100, та дорівнює 518,90 грн. Вказаний розмір середньоденного заробітку позивача [PERSON] не оспорюється сторонами по справі. Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді. Виходячи з розрахунку позивача [PERSON] станом на 25.02.2021 року час затримки розрахунку із позивачем складає 77 робочих дні (з 10.11.2020 року по 25.02.2021 року). Разом з цим, представником відповідача ДП «Завод «Електроважмаш» суду надано накази т.в.о. генерального директора ДП «Завод «Електроважмаш» від 24.07.2020 року №309 «Про встановлення неповного робочого тижня», наказ від 21.10.2020 року №427 «Про встановлення неповного робочого часу у грудні 2020 та січні 2021 року», наказ №261-01/09 від 26.01.2021 року «Про простій працівників у лютому 2021 року». Враховуючи наведені накази кількість робочих днів на підприємстві за період затримки розрахунку перед позивачем складає 35 робочих днів, а саме листопад 12 робочих днів, грудень - 15, січень - 8, лютий - 0. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку, непроведеного при звільненні, за період з 10.11.2020 року по 25.02.2021 року, в сумі 18 161,50 грн. Розрахунок проведений судом наступним чином: 35 робочих днів (час затримки розрахунку) х 518,90 грн. (середньоденна заробітна плата за два календарних місяці, що передували звільненню) = 18 161,50 грн., отже позовна вимога позивача [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати працівнику сум, що підлягають виплаті при звільненні, підлягає частковому задоволенню. Щодо клопотання представника ДП «Завод «Електроважмаш» про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, який підлягає стягненню з відповідача, до 20 %, а саме до 3 632,30 грн грн., суд зауважує наступне. Так, у клопотанні представник відповідача ДП «Завод «Електроважмаш» посилається на нетривалий період затримки розрахунку, об`єктивно над-тяжкий економічний та політичний стан підприємства, погашення заборгованості із заробітної плати, що на думку представника відповідача є підставою для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, який підлягає стягненню з відповідача. Проте, з такими посиланнями представника відповідача суд погодитись не може, виходячи з наступного. Так, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зроблено правовий висновок, згідно якого суд має право зменшити розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, при цьому суду необхідно враховувати: 1) Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. 2) Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. 4) Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Враховуючи розмір простроченої заборгованості із заробітної плати роботодавця перед позивачем у сумі 18 161,50 грн., період затримки виплати, що складає 35 робочих днів, час звернення позивача до суду з моменту виникнення заборгованості підприємства, який не є надмірно тривалим, враховуючи ймовірний розмір майнових втрат працівника пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, а саме погашення заборгованості лише під час судового розгляду, суд приходить до висновку про відсутність підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника. При цьому суд вважає, що стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника у розмірі 18 161,50 грн. відповідає меті дотримання розумного балансу між інтересами працівника та роботодавця. Враховуючи викладене, позовна вимоги позивача [PERSON] про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку підлягає частковому задоволенню, а саме в розмірі 18 161,50 грн., що відповідає наведеним розрахункам, а підстави для зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника -відсутні. Щодо позовної вимоги позивача [PERSON] про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у сумі 2500,00 грн. та витрати по сплаті судового збору у сумі 908,00 грн., суд зауважує наступне. У відповідності до ч.1 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. У відповідності до ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У відповідності до ч.3 ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених позивачем [PERSON] витрат на правничу допомогу позивачем надано договір про надання правничої допомоги від 15.12.2020 року, згідно якого позивачем було укладено договір з адвокатом Масловою О.Г. Крім того, позивачем надано суду акт прийому-передачі виконаних робіт від 14.03.2021 року із детальним описом виконаних адвокатом робіт на суму 2500,00 грн. За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2500,00 грн. Посилання представника відповідача на неналежне підтвердження витрат позивача на правничу допомогу та неспівмірність таких витрат суд вважає безпідставними. Щодо позовної вимоги позивача [PERSON] про стягнення з відповідача витрат по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн., який був сплачений позивачем, суд зауважує наступне. Відповідно до ч.1 п.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору у справах про стягнення заробітної плати. Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача помилково сплаченого позивачем судового збору. Разом з цим, позивач [PERSON] не позбавлений права на звернення до суду із відповідною заявою про повернення йому помилково сплаченого судового збору у встановленому законом порядку. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, враховуючи, що позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору за позовні вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати та про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1320,70 грн., а саме 908,00 грн. за позовну вимогу про стягнення заборгованості із заробітної плати, яка погашена відповідачем лише в процесі судового розгляду, та 412,70 грн. за частково задоволену позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial