Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, в якій після всіх уточнень позовних вимог, просить стягнути з відповідача [PERSON] неустойку (пеню) по сплаті аліментів на утримання сина - [PERSON], [INFO], за період з 01.05.2012р. по 01.03.2014р. в сумі 210745,65грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вони з відповідачем перебували у шлюбі, в якому мають двох дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 29 березня 2008 року шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з відповідачем [PERSON] Згідно умов мирової угоди затвердженої ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 02 грудня 2009 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до нього про стягнення аліментів, на утримання неповнолітніх дітей він перерахував одноразово кошти з розрахунку 3000грн. щомісячно, на кожну дитину, досягнення ними повноліття. Зокрема на утримання сина - [PERSON], [INFO], ним було перераховано кошти в сумі 252000грн. за період з вересня 2009 року по 23 серпня 2016 року (досягнення сином повноліття) та на утримання сина - [PERSON], [INFO], ним було перераховано кошти в сумі 408000грн. за період з вересня 2009 року по [INFO] року (досягнення сином повноліття). З серпня 2011 року їх неповнолітній син [PERSON], [INFO], перейшов проживати до нього, повністю перебуває на його утриманні та вихованні, відповідачем жодних коштів наданих ним на утримання сина повернуто не було. Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 19 жовтня 2012 року, яке змінене рішенням апеляційного суду Львівської області від 16 квітня 2013 року, відповідача [PERSON] зобов'язано сплачувати на його користь аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в сумі 3000грн., щомісячно, починаючи з 23 квітня 2012 року до досягнення ним повноліття. Для виконання зазначеного рішення суду ним було отримано виконавчий лист №1326/3523/2012 від 03.06.2013 року на підставі якого, 21 серпня 2013 року Сихіським ВДВС ЛМУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. З моменту винесення зазначеного рішення суду відповідач [PERSON] взагалі не сплачує аліментів, злісно ухиляється від сплати встановлених рішенням суду аліментів, незважаючи на те, що ним були авансом сплачені на її користь кошти - аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], до досягнення ним повноліття. Відповідач [PERSON] ж не використала ці кошти за цільовим призначенням, а привласнила собі. Згідно розрахунку здійсненого Сихівським ВДВС ЛМУЮ станом на 13 лютого 2014 року заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів становить 65350грн. Стверджує, що відповідач є працездатною особою, має можливість працювати та сплачувати аліменти на утримання дитини у встановленому рішенням суду розмірі, однак злісно ухиляється від їх сплати. Згідно проведеного розрахунку неустойка (пеня) за прострочення сплати аліментів за період з 01 травня 2012 року по 01 лютого 2014 року становить 210745,65грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні до змісту позовних вимог, просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні надали суду письмові заперечення на позов, в яких відповідач [PERSON] позовні вимоги заперечує, покликаючись на те, що кошти сплачені позивачем [PERSON] одноразово, у якості аліментів на утримання неповнолітніх дітей, з розрахунку по 3000грн. на кожну дитину до досягнення ними повноліття, в сумі 660000грн. вона отримала звернувшись з вимогами до [PERSON] як боржника у справі, яка перебувала в провадженні Господарського суду Львівської області. Стверджує, що відразу ж повернула ці грошові кошти [PERSON] для провадження бізнесу, а він натомість обіцяв їй сплачувати їх по частинах до досягнення дітьми повноліття, однак жодних коштів так і не сплатив. А відтак, вважає, що жодної заборгованості по сплаті аліментів у неї немає. В заперечення позовних вимог покликається також на те, що [PERSON] є матеріально забезпеченим, часто подорожує за кордон, має у власності дорогий автомобіль, а її матеріальне становище навпаки тільки погіршується, вона навчається та немає жодних доходів. Стверджує, що вона разом з неповнолітнім сином [PERSON], [INFO], перебувають на утриманні її другого чоловіка та батьків. В судовому засіданні 19 травня 2014 року відповідач та її представник залишили залу судового засідання без поважних причин, а також зважаючи на неявки та клопотання про відкладення судових засідань, які були призначені на 03 квітня 2014 року та 30 квітня 2014 року, без надання доказів поважності причин неявки у вищезазначені судові засідання, згідно положень ст.169 ЦПК України, суд вважає можливим розглядати справу у їх відсутності за наявних у справі достатніх доказів. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до переконання, що позовні вимоги слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що в період з 21 лютого 1998 року до 29 березня 2008 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO](а.с.19). Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 19 жовтня 2012 року, яке змінене рішенням апеляційного суду Львівської області від 16 квітня 2013 року, визначено місце проживання неповнолітнього [PERSON], [INFO] з його батьком -позивачем [PERSON] та вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі 3000 грн. щомісячно, починаючи з 23 квітня 2012 року і до досягнення ним повноліття (а.с.5-13). Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як ж вбачається з рішення Франківського районного суду м.Львова від 19 жовтня 2012 року, яке змінене рішенням апеляційного суду Львівської області від 16 квітня 2013 року, судом під час розгляду справи в яких брали участь сторони встановлено, що після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з матір'ю [PERSON] На їх утримання [PERSON] перерахував одноразово кошти з розрахунку 3(три) тисячі гривень щомісячно на кожну дитину, до досягнення дітьми повноліття. Зокрема, на сина [PERSON], [INFO], було перераховано 252000грн. за період з вересня 2009 року по 23 серпня 2016 року (до досягнення повноліття). Сума щомісячного розміру аліментів в 3 (три) тисячі гривень була досягнута сторонами згідно умов мирової угоди, яка затверджена ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 02.12.2009 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів. А відтак, позивачем [PERSON] були повністю виконані аліментні зобов'язання перед [PERSON] 12 червня 2009 року позивач [PERSON] одружився вдруге з [PERSON] та став проживати з новою сім'єю та з серпня 2011 року до батька - [PERSON] перейшов проживати старший син сторін - [PERSON], [INFO] (а.с.5-13). На виконання вищезазначеного рішення Франківського районного суду м.Львова від 19 жовтня 2012 року, яке змінене рішенням апеляційного суду Львівської області від 16 квітня 2013 року, 03 червня 2013 року Франківським районним судом м. Львова було видано виконавчий лист №1326/3523/12, який пред'явлений до виконання в Сихівський відділ державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції (а.с.16). Згідно розрахунку Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, станом на 13 лютого 2014 року заборгованість відповідача [PERSON] по сплаті аліментів становить 65350грн. (а.с.64). Відповідно до ч.1 ст.196 Сімейного кодексу України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Згідно представленого позивачем розрахунку неустойки (пені) за прострочення сплати [PERSON] аліментів з квітня 2012 року по січень 2014 року, здійсненого згідно вимог ст.196 Сімейного кодексу України, така станом на 01 лютого 2013 року становить 210745,65грн. (а.с.94). Даний розрахунок відповідачем не заперечено та не спростовано, а відтак такий приймається до уваги. Разом з тим, в пред'явленому позові з відповідними уточненнями позивач зазначає, що просить стягнути неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів [PERSON] в сумі 210745,65грн., вказуючи при цьому період по 01 березня 2014 року, що суперечить представленому нею ж розрахунку, оскільки такий здійснений лише по січень 2014 року включно, тобто до 01 лютого 2014 року (а.с.94). Суд не приймає покликання відповідача на те, що вона не повинна сплачувати позивачу [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], оскільки авансом отриманні нею аліменти на утримання дітей були повернуті [PERSON] на провадження бізнесу, виходячи з наступного. Жодних доказів наведеного, всупереч вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України, суду не представлено, та обов'язок відповідача [PERSON] сплачувати аліменти на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO], встановлений рішенням суду, яке набрало законної сили Суд також не приймає покликання відповідача на те, що вона не працює, не може працевлаштуватись та проживає за рахунок своїх родичів, а тому її вини у виникненні заборгованості по аліментах немає, виходячи з наступного. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов'язків і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст.180 СК України кожен з батьків повинен приймати участь в утриманні дитини до досягнення нею повноліття. У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що передбачена ст.196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Проводячи оцінку поданих сторонами доказів, суд враховує, що стан здоров'я у відповідача нормальний, така є працездатною особою, [INFO], раніше авансом вже отримала аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], до досягнення ним повноліття від самого ж позивача [PERSON] в сумі 252000грн., обов'язок ж сплачувати аліменти у неї виник з моменту набуття рішенням суду про стягнення аліментів законної сили, відповідач була обізнана про свій обов'язок сплачувати аліменти та їх розмір. Підтвердженням відсутності вини відповідача можуть бути лише такі обставини, за яких заборгованість утворилася з незалежних від платника аліментів причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. При цьому, згідно положень ч.2 ст.196 Сімейного кодексу України, суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. У відповідності до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Всупереч наведеному, відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів в підтвердження свого незадовільного матеріального стану, що дали б суду підстави для зменшення розміру неустойки. Враховуючи вищенаведене, у зв'язку з виникненням з вини відповідача [PERSON] заборгованості по сплаті аліментів перед одержувачем - позивачем [PERSON], вимога позивача щодо стягнення з відповідача неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення, згідно за період з 01 травня 2012 року по 01 лютого 2014 року, в розмірі 210745,65грн. є підставною та підлягає до задоволення. Крім цього, у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України, з відповідача слід стягнути 2107,45грн. судового збору на користь держави. На підставі ст.ст. 141, 180, 196 СК України, та

Outcome: partial