Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 19 квітня 2019 року між сторонами по справі було укладено договір позики, за яким позивач передав у власність відповідача грошові кошти в розмірі 16 000 грн. За користування коштами відповідач зобов`язувалась сплачувати відсотки у розрахунку 4% за кожний тиждень користування однаковими платежами, які узгоджено у додатку №2. У разі невиконання умов договору відповідач зобов`язувалась сплатити пеню у розмірі 3% від суми за кожний день затримки. На підтвердження укладення вказаного договору та його умов відповідачем було представлено позивачу розписку про одержання ним грошових коштів в розмірі 16\~000 грн. Проте, відповідач в порушення вимог чинного законодавства та прийнятих по договору зобов`язань у строки обумовлені договором заборгованість за договором не повернула. У зв`язку з чим на момент звернення до суду з вказаним позовом у відповідача перед позивачем виникла заборгованість у розмірі 65 524, 00 грн з урахуванням основної суми боргу та процентів за користування позикою. Таким чином, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. У судове засідання позивач [PERSON] та його представник адвокат Сауляк Є.В. не з`явилися, однак надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, у якій позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, не заперечили щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судові засідання не з`явилася, хоча була судом повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалася. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи згоду представника позивача, суд вважає необхідним розглянути справу без участі відповідача та ухвалити відповідно до ст.ст. 280-282 ЦПК України заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відтак, дослідивши наявні матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. У судовому засіданні достовірно встановлено, що 19 квітня 2019 року [PERSON] надала [PERSON] на підтвердження факту укладення договору позики та отримання грошових коштів складену та підписану власноручно розписку про те, що вона позичила у останнього гроші у розмірі 16\~000 грн, які той передав їй за місцем її фактичного проживання в присутності свідків. За користування коштами зобов`язувалась сплачувати відсотки у розрахунку 4% за кожний тиждень користування однаковими платежами, які узгоджено у додатку №2. У разі невиконання умов договору відповідач зобов`язувалась сплатити пеню у розмірі 3% від суми за кожний день затримки (а.с.19). Оригінал розписки долучено позивачем до матеріалів справи. Зі змісту додатку №2 до розписки від 19 квітня 2019 року вбачається, що між сторонами погоджено, що борг буде погашатися щотижневими платежами у розмірі 960 грн, із яких 320 грн погашає основний борг та 640 грн - проценти за користування позикою (а.с.5-6). Додатку №1 до розписки не існує. Відповідач [PERSON] частково виконувала умови договору, а саме у період з 26 квітня 2019 року по 28 червня 2019 сплатила позивачу всього 8716 грн у рахунок погашення заборгованості за договором. Разом із тим, черговий щомісячний платіж 05 липня 2019 року, як і всі наступні, відповідач не внесла. Останній платіж по сумі основного боргу мав бути сплачений 03 квітня 2020 року (а.с.5-6). Заборгованість за основним зобов`язанням становить 13 098, 00 грн, а за процентами 52 426, 00 грн., а в цілому складає 65 524, 00 грн. (а.с.5-6). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України). Положеннями ч.ч.1-2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У свою чергу Верховним Судом України у своїй постанові від 18.09.2013 року у цивільній справі №6-63цс13 висловлена правова позиція, відповідно до змісту якої письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмету позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Крім цього, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 року по справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Зі змісту наданої суду розписки від 19 квітня 2019 року та додатку №2 до неї вбачається, що між сторонами було укладено саме оплатний договір позики щодо передачі коштів, із встановленими щотижневими платежами до 03 квітня 2020 року. Тобто між сторонами погоджено умови надання позики та обов`язок повернення боргу до 03 квітня 2020 року. При цьому, положенням ч.3 ст. 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно з ч.ч. 1,4 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу (постанова Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 483/1953/16-ц, провадження № 61-33891св18). Таким чином, вищевикладені обставини свідчать про укладення між сторонами договору позики, передачу суми позики у відповідачу відповідному розмірі, а також про наявність боргу відповідача перед позивачем. При цьому, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч.ч. 1, 2 ст. 1049 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Зі змісту розписки вбачається, що між сторонами у письмовому вигляді погоджено розмір процентів за користування позикою 4% за кожний тиждень користування грошовими коштами. Зі змісту наданого позивачем розрахунку вбачається, що за період з 26 квітня 2019 року по 15 січня 2021 року у відповідача наявна заборгованість зі сплати процентів у загальному розмірі 52\~426, 00 грн. Наданий позивачем розрахунок відповідач не спростувала, доказів щодо погашення боргу суду не надала. Таким чином, загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем становить 65 524, 00 грн, що складається із 13 098,00 грн заборгованості за основним зобов`язанням та 52 426, 00 грн заборгованості за процентами за користування грошовими коштами. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню. Крім цього, в силу ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача також підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908, 00 грн, який сплачено позивачем при подачі позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved