Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», [PERSON] , [PERSON] про визнання правочину недійсним та витребування майна та просив визнати недійсним договір купівлі-продажу (серія та номер 1122) квартири під номером [ADDRESS] , укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьової Дар`єю Володимирівною від 21 травня 2020 року; витребувати від [PERSON] на користь [PERSON] квартиру під номером [ADDRESS] ; стягнути із відповідачів на користь позивача усі понесені ним судові витрати, мотивуючи позовні вимоги тим, що не було дотримано встановленого Законом України «Про іпотеку» порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, а також вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 4 січня 2021 року заяву [PERSON] про забезпечення позову було повернуто заявнику. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 5 січня 2021 року позовну заяву [PERSON] про визнання правочину недійсним та витребування майна було залишено без руху. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14 січня 2021 року було забезпечено позов [PERSON] шляхом накладення арешту на квартиру під [ADDRESS] . Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09 лютого 2021 року було прийнято заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження; залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьову Дар`ю Володимирівну. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09 березня 2021 року було витребувано від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьової Дар`ї Володимирівни належним чином засвідчену копію нотаріальної справи щодо посвідчення 21 травня 2020 року за реєстровим № 1122 договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія»; залучено до участі у справі Службу у справах дітей Вінницької міської ради як орган опіки та піклування. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01 червня 2021 року було витребувано від Вінницького міського суду Вінницької області для огляду у судовому засіданні цивільну справу № 127/220/19 за позовом [PERSON] до Державного реєстратора Вінницької філії комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Козловського Миколи Сергійовича, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] про скасування рішення про державну реєстрацію права власності; підготовче провадження у справі було закрито. Представник позивача - адвокат Бегейма М.О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, відповідях на відзиви та письмових поясненнях. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Огородник В.В. у судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві від 30 березня 2021 року (т. 1, а.с. 97-101). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про його дату, час та місце, що підтверджується матеріалами справи. Представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» - у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про його дату, час та місце, що підтверджується матеріалами справи, однак до суду було подано відзив на позовну заяву від 16.04.2021 року, у якому відповідач позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні (т. 2, а.с. 1-3). Клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду від 07.12.2021 року задоволено не було з огляду на його подання без дотримання встановленого ч. 2 ст. 212 ЦПК України строку подання такої заяви (відповідна заява від 07.12.2021 року була подана щодо судового засідання, призначеного на 08.12.2021 року, тобто пізніше, ніж за п`ять днів до судового засідання. Крім того, суд звертає увагу, що судові засідання, призначені на 21.09.2021 року та на 11.10.2021 року, були відкладені за клопотаннями відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія». Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Дар`я Володимирівна - у судове засідання не з`явилася, подавши заяву про розгляд справи у відсутність та надавши витребувані судом письмові докази. Представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради як органу опіки та піклування у судове засідання не з`явився. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали даної цивільної справи, матеріали цивільної справи № 127/220/19, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а тому з огляду на зазначені вище обставини суд звертає увагу на такі висновки Верховного Суду. Судом установлено такі фактичні обставини справи та відповідні їм спірні правовідносини. 18.06.2007 року між [PERSON] та АКБ «Східно-Європейський банк» було укладено Кредитний договір № 100/2007, відповідно до умов якого АКБ «Східно-Європейський банк» було надано [PERSON] кредит в сумі 52 000 дол. США на споживчі цілі строком з 18.06.2007 року до 18.06.2012 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 15% річних (т. 1, а.с. 21-24). 18.06.2007 року між позивачем [PERSON] та АКБ «Східно-Європейський банк» було також укладено Іпотечний договір, згідно умов якого зобов`язання, що випливають з укладеного 18.06.2007 року Кредитного договору № 100/2007 від 18.06.2007 року, забезпечуються квартирою [ADDRESS] (т. 1, а.с. 25-30). Так, відповідно до п. 3.4.1 Іпотечного договору, у разі порушення зобов`язань по кредитному та цьому договорах, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмету іпотеки. Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» є правонаступником АКБ «Східно-Європейський банк» на підставі Договору купівлі-продажу права вимоги № 23/ФК-14 від 25 квітня 2014 року та Договору № 32-Л про передавання в управління непроданих активів від 13 грудня 2013 року (т. 2, а.с. 23-29). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22.09.2016 року у справі № 127/15481/13-ц було стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» заборгованості по кредитному договору № 100/2007 від 18.06.2007 року в сумі 1 180 144,63 грн. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 12.01.2017 року у справі № 127/15481/13-ц було стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» заборгованість по кредитному договору № 100/2007 від 18.06.2007 року в сумі 1 180 144,63 грн.; в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 100/2007 від 18.06.2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - на трикімнатну квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Курановою О.О. 23 квітня 2003 року за реєстровим № 983, зареєстрованого КП «ВООБТІ» 24.04.2003 року в реєстровій книзі № 563 за реєстровим № 1097/49866, шляхом продажу від імені ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» і направлення коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» за кредитним договором № 100/2007 від 18.06.2007 року в сумі 1180144,63 грн.; встановлено початкову ціну продажу предмета іпотеки за вартістю, визначеною згідно з експертним висновком суб`єкта оціночної діяльності; визнано договір поруки, укладений 18 червня 2007 року між АКБ «Східно-Європейський банк» та [PERSON] (поручителем) і [PERSON] (боржником), припиненим. На підставі рішення державного реєстратора Козловського М.С. (Комунальне підприємство «Агенція адміністративних послуг») про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 44086545 від 16.11.2018 року, 12:23:36, у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно було внесено запис про право власності № 28956186 щодо реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1695984005101) за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія». Однак, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 квітня 2019 року у справі № 127/220/19, яке набрало законної сили 28 серпня 2019 року, було визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора Козловського М.С. філії Комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 44086545 від 16.11.2018 року 12:23:36, на підставі якого у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності № 28956186 про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1695984005101) за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія». Отже, право власності позивача [PERSON] на предмет іпотеки було відновлено. Оскільки Позичальник [PERSON] належним чином не виконувала зобов`язання за Кредитним договором № 100/2007 від 18.06.2007 року, Іпотекодержателем було повторно звернуто стягнення на Предмет іпотеки на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та п. 5.5.2 Іпотечного договору. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Згідно з п. 5.5.2 Іпотечного договору за рішенням Іпотекодержателя, задоволення його вимог при позасудовому врегулюванні може здійснюватись шляхом права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в рахунок виконання зобов`язання за кредитним договором з дотриманням умов, визначених в Законі України «Про іпотеку». Так, 21.05.2020 року між відповідачами Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу квартири номер [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. за реєстровим № 1122. На переконання суду, існують підстави для визнання недійсним Договору купівлі-продажу квартири номер [ADDRESS] , укладеного 21.05.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. за реєстровим № 1122, з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. По-перше, відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку», якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір; протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки; з дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотеко держателя; якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог; якщо особа, яка висловила намір придбати предмет іпотеки, ухиляється або з інших причин не вчиняє дій до укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки з іпотекодержателем протягом 5 днів після закінчення вказаного вище тридцятиденного строку, вона втрачає право на придбання предмета іпотеки; це право переходить до інших осіб, які висловили намір придбати предмет іпотеки, відповідно до пріоритету їх прав і вимог; якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд. Згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19) метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання; тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання. Крім того, відповідно до постанови Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 344/3627/16-ц (провадження № 61-21032св18), «загальноприйнятим у світовій практиці є застосування щодо юридично-значимих повідомлень принципу «доставки (одержання)» повідомлень, якщо сторони прямо не передбачили застосування принципу «відправлення»; зокрема: (а) у підпункті 3 пункту I.-1:109 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що повідомлення вступає в силу у момент досягнення адресата, якщо з нього не слідує більш пізній момент вступу у силу; (б) згідно пунктів 2, 3 Принципів європейського контрактного права з урахуванням положень пунктів (4) та (5), будь-які повідомлення набирають чинності з моменту, коли вони отримані адресатом; Повідомлення вважається одержаним адресатом, коли його вручено за місцем його діяльності або за поштовою адресою, або, якщо він не має місця діяльності або поштової адреси, - за місцем його постійного проживання; (в) відповідно до пункту 4 статті 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг від 28 травня 1988 року письмове повідомлення може бути не підписане, але в ньому обов`язково повинна зазначатись особа, яка його зробила або від імені якої воно зроблене; «письмове повідомлення» включає телеграми, телекси і будь-які інші види телекомунікаційних повідомлень, які можна відтворити у формі документа, але не обмежується ними; письмове повідомлення вважається наданим, коли воно отримане адресатом; підхід стосовно застосування принципу «доставки (одержання)» юридично-значимих повідомлень висловлений і в українській судовій практиці; у постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі 6-2988цс15 вказано, що: «[…] розглядаючи питання про дотримання під час проведення торгів положень пункту 3.11 Тимчасового положення, суди мають установити, чи було письмово повідомлено, зокрема, боржника про дату, час, місце проведення прилюдних торгів та про стартову ціну, за якою майно пропонується до продажу; при цьому під письмовим повідомленням слід розуміти не тільки направлення відповідних відомостей зазначеним особам у письмовому вигляді, а й отримання цими особами необхідних відомостей; отже, загальний зміст поняття «повідомлення» передбачає не тільки направлення відомостей, з якими особу слід ознайомити, а й отримання цією особою зазначених відомостей. Однак, як вбачається з матеріалів справи (т. 2, а.с. 39-44), вимоги від 19 квітня 2017 року про усунення порушень умов кредитного договору № 100/2007 від 18.06.2007 року, адресовані [PERSON] та [PERSON] , стосувалися права Іпотекодержателя задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку», тобто у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», а не у порядку, передбаченому ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Інших вимог (повідомлень) матеріали справи не містять, а тому суд доходить до висновку про недотримання Іпотекодержателем вимог ст. 38 Закону України «Про іпотеку». По-друге, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), Закон № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки; підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотеко держатель; стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог; при цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору; водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. Отже, у спірних правовідносинах щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». По-третє, відповідно до положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Судом установлено, що квартира [ADDRESS] має загальну площу 55,2 кв.м та використовується як місце постійного проживання та реєстрації [PERSON] та [PERSON] , у власності яких відсутнє інше нерухоме житлове майно, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 08.04.2021 року № 251862190 та № 251863781 (т. 1, а.с. 131-136), а кредит за Кредитним договором № 100/2007 від 18 червня 2007 року був отриманий в іноземній валюті (доларах США) на споживчі цілі (т. 1, а.с. 21-24). Отже, звернення стягнення на предмет іпотеки було здійснено всупереч вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Що стосується позовної вимоги про витребування майна у добросовісного набувача - відповідача [PERSON] , то, на переконання суду, спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника - позивача [PERSON] поза його волею (шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки), а тому може бути витребувано у нього на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України (якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом). Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 127/8068/16-ц, згідно якої сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння. Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Таким чином, позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, необхідно стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] по 845,37 грн. судового збору та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», [PERSON] , [PERSON] на користь держави по 1961,39 грн. судового збору. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved