Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з уточненим в процесі розгляду позовом до [PERSON] із вимогою про стягнення суми боргу у розмірі в сумі, еквівалентній 1753 доларам США, обґрунтувавши свій позов тим, що на початку 2008 року відповідач [PERSON] позичив у нього 10400 доларів США, які зобов'язався повернути не пізніше 25 квітня 2008 року, про що була складена розписка. 22.02.2008 року відповідач додатково позичив у позивача 16800 доларів США і зобов'язався їх повернути не пізніше 22 червня 2008 року, про що також була складена розписка. Вказував, що у зв'язку з невиконанням [PERSON] своїх зобов'язань, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16.10.2013 року, яке було залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 25.06.2014 року з [PERSON] було стягнуто суму боргу за розпискою в розмірі 10400 доларів США, що становило 83096 грн. 00 коп., 3% річних від цієї суми в розмірі 10835 грн. 25 коп., суму боргу за розпискою від 22 лютого 2008 року в розмірі 16800 доларів США, що становило 134 232 грн. 00 коп., 3 % річних від цієї суми в розмірі 16858 грн. 07 коп., проценти за користування позикою в розмірі 16800 доларів США в сумі 4474 грн. 40 коп. Зазначав, оскільки відповідач тривалий час не виконував рішення суду, а тільки 30.04.2014 року на рахунок представника позивача [PERSON] були перераховані кошти за продаж на прилюдних торгах належного відповідачу майна, то просив суд стягнути з відповідача суму процентів за користування коштами на підставі ст. 1048 ЦК України за період з 30.08.2013 року по 30.04.2014 року, що складає 1210 доларів США, 3% річних за період з 30.08.2013 року по 30.04.2014 року на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України в розмірі 543 долара США. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явися, про місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином. Його представник за довіреністю уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про місце і час розгляду справи був повідомлений у відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі довіреності 04.11.2011 року, заперечувала проти задоволення уточнених вимог позивача, посилалась на підстави, які виклала в письмових запереченнях проти позову (а.с.37). Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) установив наступне. Ч. 1 ст. 626 ЦК України визначає цивільно-правовий договір, як домовленість двох або більше сторін, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики, як встановлено ст. 1047 ЦК України, укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять раз перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавець є юридична особа, - незалежно від суми. Так, в судовому засіданні встановлено та не заперечувалось сторонами по справі, що на початку 2008 року та 22.02.2008 року між [PERSON] та [PERSON] були укладені договори позики, відповідно до умов яких відповідач [PERSON] позичив у позивача [PERSON] 10400 доларів США, які зобов'язався повернути не пізніше 25.04.2008 року, та в подальшому додатково позичив у позивача 16800 доларів США і зобов'язався їх повернути не пізніше 22.06.2008 року. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16.10.2013 року, яке набуло чинності, позовні вимоги [PERSON] були задоволенні частково та з [PERSON] на користь позивача було стягнуто суму боргу за договорами позики, проценти та 3% річних в загальному розмірі 249485,72 грн. (а.с.10-11). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Ст. 204 ЦК України передбачено презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Зобов'язання, як зазначено в ст. 525 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК). У спірному правочині між [PERSON] та [PERSON] винятки з цього правила не встановлювались. З огляду на зазначене, суд вважає, що уклавши договори позики, у [PERSON] виникли зобов'язання по поверненню позики. Наслідки порушення договору позики врегульовані у статті 1050 ЦК України, приписами частини першої якої встановлено: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Зі змісту статті 625 ЦК України випливає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки відповідач прострочив повернення суми позики з урахуванням вже прийнятого раніше рішення суду у 2013 рік на 243 днів (період з 30.08.2013 року (момент уточнення позовних вимог за попереднім позовом) по 30.04.2014 року( момент фактичного виконання відповідачем рішення суду), то таким чином, відповідно до приписів статті 625 ЦК України на користь позивача з відповідача підлягає стягненню три проценти річних від простроченої суми, яка у загальному розмірі становить 543 доларів США / 27200 доларів США х 3%:100х243:365/. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи те, що умовами договорами позики, укладеними між позивачем та відповідачем не було встановлено розмір процентів, тому суд вважає вірним розрахунок позивача щодо розміру процентів, виходячи з рівня облікової ставки Національного банку України за період користування сумою позики з 30 серпня 2013 року по 30.04.2014 року, що складає 1210 доларів США виходячи з наступного: - з 30 серпня 2013 року по 14 квітня 2014 року сума процентів складає 1104 доларів США (27200 доларів США х 6,5% : 365 дн. х 228 дн.). - з 15 квітня 2014 року по 30 квітня 2014 року сума процентів складає 107 доларів США (27200 доларів США х 9,5% : 365 дн. Х15 дн.). Щодо валюти виконання зобов'язання, то це обґрунтовується наступним. Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з пунктами 1 та 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, суди, у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу. Тому суд,

Outcome: approved