Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою та прохала суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача [PERSON] аліменти на її користь на утримання дитини - доньки [PERSON], [INFO] за минулий час (за останні два роки) та стягувати в подальшому в розмірі 1/2 частини зі всіх видів заробітку, але не менше 30 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття. В своїй позовній заяві вказала, що вони з відповідачем перебувають в шлюбі. В шлюбі народилась дитина - донька [PERSON], [INFO], яка знаходиться на повному утриманні позивачки. Відповідач матеріальної допомоги в добровільному порядку на утримання дитини не надавав та не надає, хоча має таку можливість. Як вказує позивачка в позовній заяві, після народження дитини відповідач перших три місяці проживав з позивачкою та донькою, а потім лишив позивачку з дитиною та пішов до іншої жінки. На прохання позивачки надати матеріальну допомогу відповідач відмовився. Позивачу одній самотужки важко утримувати дитину, оскільки вона отримує невелику заробітну плату, знаходиться в скрутному матеріальному становищі, в зв'язку з цим вона вимушена звернутися до суду. В судове засідання позивач не з*явилася, надіслала заяву про слухання справи без її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, прохає суд задовольнити позов та стягнути з відповідача [PERSON] аліменти на її користь на утримання дитини - доньки [PERSON], [INFO] до її повноліття. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином з дотриманням вимог ст. 76 ЦПК України, про причини не явки суду не повідомив. Суд вважає можливим слухати справу за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 169 ЦПК України. Визнавши подані позивачкою докази достатніми для встановлення фактів, що мають суттєве значення для вирішення спору, за наявності відповідної згоди, суд вважає за можливим проведення заочного розгляду справи. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення по справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Суд, проаналізувавши представлені докази, встановив наступне: [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, який 07.02.2008 року було зареєстровано в Управлінні реєстрації актів громадянського стану району Байрампаша, міста Стамбул, Республіки Туреччина, що підтверджується наявним в матеріалах справи Міжнародне свідоцтво реєстрації актів громадянського стану Серії [NUMBER]. Від шлюбу мають дитину - доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини, виданого 25 травня 2011 року Крюківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області, що мається в матеріалах справи. В судовому засіданні встановлено, що донька [PERSON], зареєстрована та проживає з позивачкою, що підтверджує довідка про склад сім»ї, виданої 2 Державним пожежно-рятувальним загоном. Позивачка вказала, що на утримання доньки відповідач в добровільному порядку не надає матеріальної допомоги і донька перебуває на повному її утриманні. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною 27.02.1991 р., держави учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або у відповідних випадках законні опікуни, несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. У відповідності до ст.ст. 180,185 СК України батьки зобов'язані утримувати свою неповнолітню дитину до досягнення нею повноліття. Між позивачем та відповідачем по справі ускладнилися відносини, сторони проживають окремо один від одного. В добровільному порядку відповідач не надає достатньої допомоги дитині, не допомагає матеріально. Підстав для звільнення відповідача [PERSON] від обов'язку утримувати дитину, судом не встановлено. Договору між батьками про сплату аліментів на дитину не досягнуто, тому він підлягає вирішенню в судовому порядку. При визначенні розміру аліментів судом враховано стан здоров*я та матеріальний стан відповідача [PERSON], стан здоров*я та матеріальне становище дитини. Обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов»язком як матері, так і батька, причому обов»язком особистим, індивідуальним, який не залежить від віку батьків. Батьки зобов»язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Виконання передбачених ст.150 СК України обов»язків батьків щодо виховання та розвитку дитини, пов»язане з належним утриманням дитини, від якого залежить забезпечення умов для розвитку дитини здоровою як фізично так і духовно. Тому, визначений на законодавчому рівні прожитковий мінімум для дитини певного віку має забезпечуватись насамперед батьками дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 СК України. Відповідно до ч.1 ст.191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред*явлення позову. Відповідно до ч.2 ст. 191 Сімейного Кодексу України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв»язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Позивачкою [PERSON] на підтвердження своїх позовних вимог не було надано доказів того, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати в зв»язку з ухиленням останнього від їх сплати. У разі наявності додаткових витрат на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) позивач вправі звернутися до суду з відповідним позовом, який не пов'язаний зі сплатою аліментів (ст. 185 СК України). Суд, вивчивши матеріали справи, докази, надані позивачкою [PERSON], приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з того, що позивачкою не було надано суду належних доказів того, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв»язку з ухиленням останнього від їх сплати. Підстав для звільнення батька - відповідача по справі [PERSON] від обов»язку утримувати дитину, або інших обставин, що мають істотне значення - судом не встановлено. Частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом, а тому з відповідача необхідно стягнути аліменти в розмірі 14 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму, що буде достатнім для дитини відповідного віку. На підставі ст.367 ЦПК України, рішення суду підлягає обов*язковому негайному виконанню по справам про аліменти в межах суми платежу за один місяць. Відповідно до положень ст.ст.81,88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню в дохід держави з відповідача.

Outcome: partial