Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, уточнивши позовні вимоги в червні 2020 року, до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про зобов`язання повернути безпідставно набуте майно - грошові кошти посилаючись на те, що 06.04.2012 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] укладено усний договір доручення на продаж транспортного засобу марки «Renault Magnum», 2002 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , строком на 10 років, що підтверджується довіреністю посвідченою приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Суружіу М.Д. від 06.04.2012 року, реєстровий №492. 07.11.2012 року відповідачем [PERSON] на виконання договору доручення та діючи за згодою та в інтересах [PERSON] отримав він нього в якості плати за купівлю-продаж спірного транспортного засобу грошові кошти в сумі 24500 доларів США. 07.11.2012 року [PERSON] від імені [PERSON] видано йому довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Зеленською М.В., реєстровий номер №2327, відповідно до якої його уповноважено бути представником [PERSON] в органах ДАІ та всіх інших установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх підпорядкування і форм власності з питань, пов`язаних зі вчиненням правочинів щодо експлуатації, продажу, обміну, здачі в оренду, належного [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] рефрижератора марки «Renault Magnum», 2002 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] . З вказаною довіреністю він звернувся до УДАІ при УМВС України в Чернівецькій області з метою оформлення за собою права власності на автомобіль, однак йому повідомили, що необхідно підтвердити правомірність придбання транспортного засобу та надати відповідні документи. Видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Договір купівлі-продажу транспортного засобу є укладеним з моменту його державної реєстрації. В подальшому після передачі ним коштів, 23.04.2013 року [PERSON] скасувала довіреність видану 06.04.2012 року, що призвело до неможливості укладення в установленому законом порядку договору купівлі-продажу транспортного засобу. Внаслідок невиконання [PERSON] умов договору доручення та односторонньої відмови від його виконання, у [PERSON] та [PERSON] на підставі розписки про одержання коштів виник обов`язок повернути йому безпідставно набуте майно - грошові кошти в сумі 24500 доларів США. 16.09.2019 року ним направлено вимогу [PERSON] про повернення коштів, однак кошти повернуто не було. А тому просив зобов`язати відповідачів [PERSON] та [PERSON] повернути йому безпідставно набуте майно - грошові кошти в розмірі 24500 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ станом на 28.10.2019 року становить 616765,45 грн., а також стягнути з відповідачів понесені судові витрати. Позивачка [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом, зменшивши в листопаді 2020 року позовні вимоги, до відповідача [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача Регіональний сервісний центр Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Чернівецькій області про визнання власником автомобіля та припинення права власності на нього, який ухвалою суду від 30.09.2020 року прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом, посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого ВРЕР для обслуговування міста Чернівці при УДАІ УМВС України в Чернівецькій області 14.12.2010 року за нею за старим прізвищем « [PERSON] » зареєстровано вантажний автомобіль рефрижератор марки «Renault Magnum», 2002 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , р.н. [NUMBER] . 06.04.2012 року нею за старим прізвищем « [PERSON] » надано генеральну довіреність [PERSON] та [PERSON] з правом продажу автомобіля, посвідчену приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Суружіу М.Д., за реєстровим номер 492. Нею [PERSON] передано для продажу автомобіль. У зв`язку з тим, що автомобіль продано не було та небажанням його подальшого відчуження нею скасовано вказану довіреність шляхом подання 23.04.2013 року заяви приватному нотаріусу Чернівецького міського нотаріального округу Суружіу М.Д., в якій вона просила передати вказану інформацію [PERSON] та [PERSON] 23.04.2013 року нею за нотаріально посвідченою заявою здійснено повідомлення ВРЕР для обслуговування міста Чернівці при УДАІ УМВС України в Чернівецькій області про скасування довіреності на підставі чого внесено відомості про автомобіль реєстраційним підрозділом 24.04.2013 року в базу даних «Арешт» АІС «Автомобіль». 24.04.2012 року вона своє прізвище « [PERSON] » змінила на подвійне прізвище « [PERSON] » і отримала новий паспорт громадянина України [NUMBER] , виданий Шевченківським РВ УМВС України в Чернівецькій області 24.04.2012 року, здавши паспорт громадянина України на прізвище « [PERSON] » до підрозділу внутрішніх справ. 10.07.2014 року вона повідомила Садгірський ВП ЧВП ГУНП в Чернівецькій області про вчинення кримінального правопорушення, оскільки від її імені подані підроблені документи до УДАІ УМВС України в Чернівецькій області про зняття заборони на відчуження належного їй автомобіля та про переоформлення автомобіля. За вказаним повідомленням внесено відомості до ЄРДР за №12014260030000427, відкрито кримінальне провадження за ч.3 ст.190 КК України і розпочато досудове розслідування, яке триває до даного часу. З вилучених органом слідства документів вбачається, що 08.05.2014 року від її імені за її старим прізвищем « [PERSON] » подано до начальника УДАІ УМВС України в Чернівецькій області заяву, яка зареєстрована за №1779, в якій зазначено, що у зв`язку з вирішенням виниклих проблем та мінуванням потреби необхідно зняти накладені нею обмеження, розшук стосовно будь-яких дій, пов`язаних з відчуженням або перереєстрацією (передачі права керування іншим особам шляхом видачі тимчасового реєстраційного талону на право керування тощо) належного їй автомобіля марки «Рено Магнум», д.н.з. [NUMBER] . На даній заяві, поданої від її імені за старим прізвищем « [PERSON] », міститься рукописний текст та підпис, який за висновком експерта №465-к від 28.02.2020 року виконаний не нею, а іншою особою. Відомості про автомобіль на підставі вищевказаної заяви вилучено 08.05.2014 року з бази даних «Арешт» АІС «Автомобіль». Крім того, на підставі нібито оформленої від її імені за старим прізвищем « [PERSON] » довіреності в м. Рівне на уповноважених осіб [PERSON] та [PERSON] , посвідченої приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Стрільчуком М.М. 22.02.2014 року, укладено договір комісії однією з вказаних осіб із комісійною торгуючою організацією ПП «Джекпот 777». Відповідачем [PERSON] подано заяву №39690672 від 14.05.2014 року до ВРЕВ для обслуговування міста Чернівці при УДАІ УМВС України в Чернівецькій області, відповідно до якої отримано тимчасовий талон із зміною реєстраційних номерів автомобіля з старих [NUMBER] , які були здані в реєстраційний підрозділ, на нові [NUMBER] . На підставі довідки рахунку серія ВІА №197464 від 14.05.2014 року, виданої ПП «Джекпот 777», та заяви №41385458 від 12.06.2014 року про перереєстрацію при заміні свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, ВРЕР для обслуговування міста Чернівці при УДАІ УМВС України в Чернівецькій області здійснено реєстрацію транспортного засобу вантажний фургон рефрижератор-В марки «Рено Магнум», 2002 року випуску, шасі (кузов, рама) №[NUMBER] , р.н. [NUMBER] , за новим власником відповідачем [PERSON] . Про вказані обставини їй стало відомо після ознайомлення з матеріалами кримінального провадження 28.08.2018 року та 24.10.2019 року. Відповідачу [PERSON] було відомо про скасування першої довіреності, виданої на ім`я [PERSON] , про що він зазначив в своєму позові, однак автомобіль він не повертав їй, утримуючи його без належних правових підстав і не будучи зареєстрованим власником до 12.06.2014 року. Постановою слідчого від 14.08.2018 року спірний автомобіль оголошено в розшук, згодом його вилучено та поміщено на тимчасовий майданчик для зберігання транспортних засобів в Садгірському ВП ЧВП ГУНП в Чернівецькій області. Ухвалою слідчого судді від 23.09.2016 року на спірний транспортний засіб накладено арешт. Спірний автомобіль вибув з її власності поза її волею. А тому просила визнати її власником автомобіля вантажного фургон рефрижератор-В марки «Рено Магнум», 2002 року випуску, шасі (кузов, рама) №[NUMBER] , а право власності [PERSON] на вказаний автомобіль припинити. Представники позивача [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві, просили задовольнити позовні вимоги. Зустрічні позовні вимоги не визнали з підстав, викладених у відзиві на зустрічний позов, просили відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог. Також, представник позивача [PERSON] просила застосувати строк позовної давності до зустрічного позову та відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог і з цих підстав. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні зустрічні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в зустрічній позовній заяві, просив задовольнити зустрічний позов. Первісні позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у відзиві на позов, просив відмовити в задоволенні первісних позовних вимог. Також, просив застосувати строк позовної давності до первісного позову та відмовити в задоволенні первісних позовних вимог і з цих підстав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причину неявки суду не повідомив. Представник третьої особи Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Чернівецькій області в судове засідання не з`явився, надав суду клопотання, в якому просив розглянути справу в його відсутності. Суд, заслухавши пояснення представників позивача, представника відповідачки, дослідивши матеріали кримінального провадження та письмові докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що первісні позовні вимоги задоволенню не підлягають, зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого ВРЕР для обслуговування міста Чернівці при УДАІ УМВС України в Чернівецькій області 14.12.2010 року, за відповідачкою [PERSON] за старим прізвищем « [PERSON] » зареєстровано вантажний автомобіль рефрижератор марки «Renault Magnum», 2002 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , р.н. [NUMBER] . 06.04.2012 року видано довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Суружіу М.Д. (т.1 а.с.7), відповідно до якої відповідачка [PERSON] уповноважила [PERSON] та [PERSON] експлуатувати з правом керування, а також укладати договір позички, оренди, міни, продажу за ціною та на умовах за своїм розсудом, належного їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого ВРЕР для обслуговування м. Чернівці при УДАІ УМВС України в Чернівецькій області 14.12.2010 року, вантажним рефрижератором марки «Renault Magnum», 2002 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , р.н. [NUMBER] , зареєстрованого там же. Відповідно до ч.1 ст.1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. 07.11.2012 року видано довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Заленською М.В. (т.1 а.с.9), відповідно до якої відповідач [PERSON] уповноважив [PERSON] або [PERSON] бути представником в органах ДАІ та всіх інших установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх підпорядкування і форм власності з питань, пов`язаних зі вчиненням правочинів щодо експлуатації, продажу (за ціною та на умовах за його розсудом), обміну, здачі в оренду, належного [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого ВРЕР для обслуговування м. Чернівці при УДАІ УМВС України в Чернівецькій області 14.12.2010 року, вантажного рефрижератора марки «Renault Magnum», 2002 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , р.н. [NUMBER] , зареєстрованим там же. 07.11.2012 року відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] гроші в сумі 24500 доларів США в рахунок проданого йому по генеральному дорученню від 07.11.2012 року спірного транспортного засобу, належного [PERSON] , що підтверджується розпискою (т.1 а.с.8). Відповідно до п.1 ч.1 ст.1006 ЦК України, повірений зобов`язаний повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення. Згідно з п.3 ч.1 ст.1006 ЦК України, повірений зобов`язаний негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. З вказаною довіреністю позивач [PERSON] звернувся до УДАІ при УМВС України в Чернівецькій області з метою оформлення за собою права власності на автомобіль, однак йому повідомили, що необхідно підтвердити правомірність придбання транспортного засобу та надати відповідні документи. Відповідно до Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1388 від 07.09.1998 року, довіреність не є правовстановлюючим документом на транспортний засіб. Згідно з Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №1200 від 11.11.2009 року, оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС. Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС. Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі. Відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Суд вважає, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. 23.04.2013 року відповідачка [PERSON] надала приватному нотаріусу Чернівецького міського нотаріального округу Суружіу М.Д. заяву (т.1 а.с.10), в якій повідомила про скасування довіреності, виданої 06.04.2012 року, та про передачу вказаної інформації [PERSON] та [PERSON] . На підставі чого внесено відомості про автомобіль реєстраційним підрозділом 24.04.2013 року в базу даних «Арешт» АІС «Автомобіль». Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 1 ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Частиною 3 ст.267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Представником відповідачки [PERSON] надано суду клопотання про застосування позовної давності до вимог позивача [PERSON] , дане клопотання підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Як встановлено судом, позивач [PERSON] дізнався про порушення свого права після скасування 23.04.2013 року відповідачкою [PERSON] довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу 06.04.2012 року, та неможливості оформити договору купівлі-продажу спірного автомобіля. Також, в матеріалах кримінального провадження, які досліджені судом в судовому засіданні, містяться пояснення позивача [PERSON] від 06.02.2015 року та від 25.03.2015 року про обставини, які стосуються спірного автомобіля та коштів, які передані за даний автомобіль. Позовна заява подана до суду 31.10.2019 року, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції (т.1 а.с.2), а тому позивач [PERSON] звернувся до суду з пропуском трьохрічного строку позовної давності. Суд вважає, що посилання представника позивача на те, що строк позовної давності має обраховуватися з моменту закінчення строку добровільного повернення коштів, зазначеного у вимозі від 16.09.2019 року (т.1 а.с.11), яку було направлено [PERSON] , є безпідставним, оскільки загальний строк позовної давності становить три роки та починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивачу [PERSON] було відомо про порушення свого права і в 2014 році і в 2015 році, також йому було відомо про осіб, які порушили вказане право. Суд вважає, що дотримання строку звернення до суду є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язане з реалізацією права на справедливий судовий розгляд. Наявність такої умови має дисциплінувати учасників правовідносин та запобігати зловживанням звернення до суду. Як вбачається з позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 22.05.2018 року по справі №369/6892/15-ц, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки, якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Суд вважає, що право позивача [PERSON] , за захистом якого він звернувся до суду, порушене, наявні підстави для задоволення позовних вимог щодо зобов`язання відповідачів [PERSON] та [PERSON] повернути [PERSON] безпідставно набуте майно - грошові кошти в розмірі 24500 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ станом на 28.10.2019 року становить 616765,45 грн., однак позивачем [PERSON] не наведено поважних причин пропуску строку позовної давності, а тому в задоволенні первісного позову необхідно відмовити через сплив позовної давності. 24.04.2012 року відповідачка [PERSON] своє старе прізвище « [PERSON] » змінила на подвійне прізвище « [PERSON] » і отримала новий паспорт громадянина України [NUMBER] , виданий Шевченківським РВ УМВС України в Чернівецькій області 24.04.2012 року (т.1 а.с.216), здавши паспорт громадянина України на прізвище « [PERSON] » до підрозділу внутрішніх справ. 10.07.2014 року відповідачка [PERSON] звернулася із заявою до Садгірського ВП ЧВП ГУНП в Чернівецькій області про вчинення кримінального правопорушення, в якій зазначила, що невстановлена особа від її імені подала підроблені документи до УДАІ УМВС України в Чернівецькій області та шляхом обману зняла заборону на відчуження належного їй автомобіля, який в свою чергу був знятий з реєстрації та переоформлений на ім`я [PERSON] , що підтверджується витягом з ЄРДР за №12014260030000427 від 11.07.2014 року (т.1 а.с.216-а). Як вбачається із заяви від 08.05.2014 року (т.1 а.с.221), за старим прізвищем відповідачки « [PERSON] » подано до начальника УДАІ УМВС України в Чернівецькій області заяву, яка зареєстрована за №1779, в якій зазначено, що у зв`язку з вирішенням виниклих проблем та мінуванням потреби необхідно зняти накладені обмеження, розшук стосовно будь-яких дій, пов`язаних з відчуженням або перереєстрацією (передачі права керування іншим особам шляхом видачі тимчасового реєстраційного талону на право керування тощо) належного автомобіля марки «Рено Магнум», д.н.з. [NUMBER] . На підставі вказаної заяви 08.05.2014 року знято обмеження з бази даних «Арешт» АІС «Автомобіль». Відповідно до висновку експерта №465-к від 28.02.2020 року (т.1 а.с.222-225-б), підпис в графі «Підпис» у заяві з приводу зняття обмежень стосовно транспортного засобу «Рено Магнум», д.н.з. [NUMBER] від 08.05.2014 року, виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Рукописні записи, які починаються словами: « [PERSON] » та закінчуються номером « [NUMBER] » у заяві з приводу зняття обмежень стосовно транспортного засобу «Рено Магнум», д.н.з. [NUMBER] від 08.05.2014 року, виконані не [PERSON] , а іншою особою. На підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Стрільчуком М.М. 22.02.2014 року (т.1 а.с.225-В), оформленої від імені відповідачки за старим прізвищем « [PERSON] » в м. Рівне на уповноважених осіб [PERSON] та [PERSON] , укладено договір комісії із комісійною торгуючою організацією ПП «Джекпот 777». Позивачем [PERSON] подано заяву №39690672 від 14.05.2014 року до ВРЕВ для обслуговування міста Чернівці при УДАІ УМВС України в Чернівецькій області (т.1 а.с.220), відповідно до якої отримано тимчасовий талон із зміною реєстраційних номерів автомобіля з старих [NUMBER] , які були здані в реєстраційний підрозділ, на нові [NUMBER] . Відповідно до довідки-рахунку серії ВІА №197464 від 14.05.2014 року, виданої ПП «Джекпот 777» (т.1 а.с.44), та заяви №41385458 від 12.06.2014 року про перереєстрацію при заміні свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ВРЕР для обслуговування міста Чернівці при УДАІ УМВС України в Чернівецькій області (т.1 а.с.220-а) здійснено реєстрацію транспортного засобу вантажний фургон рефрижератор-В марки «Рено Магнум», 2002 року випуску, шасі (кузов, рама) №[NUMBER] , р.н. [NUMBER] , за новим власником позивачем [PERSON] . Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України передбачено, щокожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом статей 43 та 49 ЦПК України, позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Отже, вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. У рішенні Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 року визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України, відповідно до ч.1 якої, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.3 ст.16 ЦК України). Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11.09.2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18). Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 05.06.2019 року у справі №761/18093/15-ц, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16-ц. Суд вважає, що обраний [PERSON] спосіб захисту у вигляді визнання її власником автомобіля вантажного фургон рефрижератор-В марки «Рено Магнум», 2002 року випуску, шасі (кузов, рама) №[NUMBER] , та припинення права власності [PERSON] на вказаний автомобіль є неналежним в розумінні статті 16 ЦК України. Вказаний спосіб захисту не відновлює права [PERSON] та не сприяє захисту її прав, а ефективним способом захисту права [PERSON] є віндикаційний позов, а тому в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити у зв`язку з обранням позивачкою за зустрічним позовом не того способу захисту своїх прав. Суд вважає, що у зв`язку з вищезазначеним відсутні підстави для вирішення питання щодо застосування строків позовної давності до зустрічних позовних вимог. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що необхідно відмовити в задоволенні первісних позовних вимог та відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог. Оскільки в задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог відмовлено, то відповідно до ст.141 ЦПК України не підлягають стягненню і понесені судові витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed