Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] заборгованості за договором позики мотивуючи свої вимоги тим, що 18.01.2001 року надав відповідачам 10000 доларів США у борг, що підтверджується борговою розпискою. Однак, відповідачі не виконали взяті на себе зобов'язання та грошові кошти не повернули. 07.12.2017 року відповідачам було надіслано вимогу про сплату боргу у сумі 10000 доларів США в короткий строк, але не пізніше до 30.01.2018 року. 03.01.2018 року відповідачем [PERSON] було надіслано лист відповідно до якого вказано про необхідність надання копії договору та боргової розписки. У зв'язку з зазначеними порушеннями позичальники мають заборгованість у сумі 10000 доларів США, що станом на дату подання позовної заяви до суду, а саме 31.05.2018 року за офіційним курсом НБУ, еквівалентно 261,358 грн. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] ухвалу суду від 07.06.2018 року про відкриття провадження у справі в порядку спрощеного провадження отримали 18.06.2018 року, про що свідчить зворотне повідомлення про вручення. До суду відповідачами [PERSON] та [PERSON] 11.07.2018 року було подано відзив на позовну заяву відповідно до якого в задоволенні позовних вимог просили відмовити, оскільки у розписці відсутня вказівка, валюта якої саме держави визначена як грошовий еквівалент. Розписка не може вважатися доказом укладення договору позики та виконання його позивачем, оскільки в неї відсутні дані про предмет договору, що є суттєвою умовою. Умовами розписки, передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, тому право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу. У відповідності до гл. 10 ст. 274 ЦПК України «у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи. Ч. 2 даної статті вказує, що «у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін». При цьому у відповідності до ст. 279 ЦПК України «Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п'яти днів з дня отримання відзиву. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків». Таким чином суд приходить до висновку про доцільність проведення спрощеного позовного провадження у даній справі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 18.01.2001 року позивач [PERSON] надав відповідачам [PERSON] та [PERSON] 10000 доларів США у борг, що підтверджується борговою розпискою. За умовами розписки відповідачі зобов'язалися з 01 лютого 30 числа кожного місяця виплачувати [PERSON] 600 доларів США. Однак, відповідачі не виконали взяті на себе зобов'язання та грошові кошти не повернули. [PERSON] 07.12.2017 року відповідачам було надіслано вимогу про сплату боргу у сумі 10000 доларів США в короткий строк, але не пізніше до 30.01.2018 року. 03.01.2018 року відповідачем [PERSON] було надіслано лист відповідно до якого вказано про необхідність надання копії договору та боргової розписки. У зв'язку з зазначеними порушеннями позичальники мають заборгованість у сумі 10000 доларів США, що станом на дату подання позовної заяви до суду, а саме 31.05.2018 року за офіційним курсом НБУ, еквівалентно 261,358 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналізуючи все в сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики підлягають до задоволення. Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За змістом ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013р. № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ст. 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов'язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Суд приходить до висновку про існування між позивачем і відповідачами договірних зобов'язань щодо надання останнім позики в розмірі 10000 доларів США, що підтверджується розпискою відповідачів, яку суд приймає за договір позики, оскільки в ній сторонами визначені всі суттєві умови договору даного виду. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Як було встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, в порушення умов укладеного між сторонами договору позики та положень ст. 1049 ЦК України відповідачі до цього часу не повернули суму позики позивачу, у зв'язку з чим мають прострочену грошову заборгованість. Відповідачами не було повернуто борг у сумі 10000 доларів США, що станом на 31.05.2018 року за офіційним курсом НБУ, еквівалентно 261,358 грн. з огляду на викладене, суд приходить до висновку, що з [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку на користь [PERSON] слід стягнути грошові кошти у сумі 261358 грн. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги в судовому засіданні знайшли своє підтвердження та обґрунтування, що є підставою для їх задоволення в повному обсязі. Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України. По даній справі відповідач має сплатити позивачу судовий збір в розмірі - 2630,63 грн.

Outcome: approved