Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати за ним право власності на автомобіль [NUMBER], 2003 року випуску, кузов Y6DT1311030161005 та виключити даний автомобіль із переліку арештованого майна по фінансовим зобов»язанням [PERSON] В обгрунутування своїх вимог позивач зазначив, що 21.05.2011р. він домовився з [PERSON], який діяв на підставі генеральної довіреності, наданої йому власником автомобіля [PERSON], про продаж спірного автомобіля, у зв»язку з чим [PERSON] оформив генеральну довіреність на ім»я позивача, а останній передав йому грошові кошти у розмірі 32000 гривень у присутності свідків [PERSON] та [PERSON], а [PERSON] передав йому технічний паспорт на автомобіль. 11.03.2013р. від співробітників ДАІ позивачу стало відомо, що автомобіль знаходиться у розшуку та на нього накладено арешт. Проте, під час укладання генеральної довіреності 21.05.2011р. автомобіль не був заарештованим або під забороною на відчуження. На даний час автомобіль переданий позивачу на відповідальне зберігання представниками виконавчої служби. Позивач надав до суду заяву про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно і належним чином, причину неявки суду не повідомив, заперечень проти позову не надав. 3-і особи наддали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, протии задоволення позовних вимог не заперечували. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, перевіривши та дослідивши матеріали справи, вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з свідоцтва про реєстрацію транспоортного засобу автомобіль [NUMBER], 2003 року випуску, кузов Y6DT1311030161005 зареєстрованийна праві власності за [PERSON] 27 березня 2003 року. 05.08.2006р. [PERSON] надав довіреність [PERSON] та [PERSON], якою уповноважив їх користуватись та розпоряджатись (продати, обміняти, здати в оренду тощо) належним йому автомобілем [NUMBER], 2003 року випуску. Дана довіреність посвідчена притваним нотаріусом Харківського міського нотаріального окргу [PERSON] за реєстр.номером № 2169. 21 травня 2011р. [PERSON] в порядку передоручення, діючи від імені [PERSON], надав довіреність [PERSON], якою уповноважив останнього користуватись та розпоряджатись ( продати, обміняти, здати в оренду тощо) автомобілем [NUMBER], 2003 року випуску. Згідно до пояснень позивача та [PERSON] фактично між ними відбулась купівля-продаж даного автомобіля, за якою [PERSON] в присутності свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] передав за придбаний автомоібль [PERSON] грошові кошти у розмірі 32\~000 грн., про що останній склав власносручно розписку, де зазначив, що грошові кошти він отримав за автомобіль [NUMBER], 2003 року випуску, сірого кольору і претензій щодо технічного стану автомобіля у сторін не має. Питання про повернення будь-яким чином транпосртного засобу з моменту уколадання довіреності 21.05.2011р. [PERSON] або [PERSON] не ініціювалось та не вирішувалось. Відповідно до ч.1 ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсності, крім випадків, встановлених законом. Частиною 1 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов»язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов»язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Отже, договір купівлі-продажу є двосторонньо зобов»язуючим та консенсуальним, основою і визначальною його ознакою є перехід майна у власність покупця. Таким чином, суд вважає, що оскільки автомобіль [NUMBER], 2003 року випуску, був переданий [PERSON], а [PERSON] отримав за даний автомобіль грошові кошти у розмірі 32000 грн., то за [PERSON] слід визнати право власності на даний транспортний засіб. Відповідно до акту опису та арешту майна від 11.03.2013р., складеного старшим державним виконавцем Київського ВДВС ХМУЮ за примусовим виконанням виконавчого листа № 2-391/2010 від 22.02.2010р. виданого Комінтернівським районним судом м.Харкова про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суми заборгованості у загальному розмірі 451579,74 грн. було проведено опис майна, що належить боржнику, а саме: автомобіля [NUMBER], 2003 року випуску, кузов Y6DT1311030161005, який був переданий в подальшому на відповідальне зберігання [PERSON] Згідно до ч.1 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Оскільки , суд визнав право власності на автомобіль [NUMBER], 2003 року випуску, кузов Y6DT1311030161005 за [PERSON], то даний автомобіль слід виключити з акту опису та арешту майна від 11.03.2013р., складеного державним виконавцем Київського ВДВС ХМУЮ за примусовим виконанням виконавчого листа № 2-391/2010 від 22.02.2010р. виданого Комінтернівським районним судом м.Харкова про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суми заборгованості у загальному розмірі 451579,74 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved