Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Печенюгівської сільської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування. В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне. [INFO] помер його дядько [PERSON] . Після смерті дядька відкрилась спадщина, яку прийняла мати позивача [PERSON] , шляхом подачі заяви до нотаріальної контори, але спадкових прав нотаріально не оформила. [INFO] мати померла. Після її смерті він прийняв спадщину, але отримати свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІІІ-ЧН №042588 від 17.12.2001 року, не може, оскільки згідно п. 4.15 гл. 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 р. № 296/5 передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна, а жоден з вищезазначених документів ним не був поданий, оскільки державний акт був втрачений, з цього приводу звертався до ЗМІ, тому він змушений звертатися до суду про визнання його власником спадкового майна. В судове засідання позивач не з`явився, але надав суду заяву в якій, просить позов задовольнити, справу розглянути за його відсутності. Представник відповідача Печенюгівської сільської ради у судове засідання не з`явився, але надав суду заяву в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі, та не заперечував проти задоволення позовних вимог, справу розглянути без участі представника. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріалами справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з такого. Відповідно до частини четвертої статті 200 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі, зокрема, визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 ЦПК України. Згідно з частинами першою, четвертою статті 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві; у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову; якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За роз`ясненнями Верховного Суду України, викладеними у пункті 24 Постанови Пленуму від 12.06.2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», пункті 11 Постанови Пленуму від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом; визнання відповідачем позову має бути безумовним, не суперечити закону й не порушувати права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), у такому разі суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для прийняття визнання Відповідачем позову, суд виходить з такого. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (пункт 1 частини другої статті 16, частина перша статті 328 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України). На земельні ділянки громадяни набувають право власності, зокрема, на підставі прийняття спадщини (пункт «г» частини першої статті 81 Земельного кодексу України); право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення (частина перша статті 1225 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (статті 1217, 1220 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Перехід прав та обов`язків ( спадщина ) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб ( спадкоємців ) є спадкуванням (ст. 1216 ЦК України ), яке здійснюється за заповітом або за законом ( 1258 ЦК України). Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ ( майно ), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що [INFO] помер дядько позивача (по материнській лінії) [PERSON] . Після його смерті спадщину прийняла мати позивача [PERSON] . [INFO] померла мати позивача [PERSON] , позивачу залишилося спадкове майно, а саме земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІІІ-ЧН №042588 від 17.12.2001 року виданого на ім`я [PERSON] . Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] ( а.с. 15) Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] на майновий пай що належав [PERSON] ( а.с. 16) Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ІІІ-ЧН №042588 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4.65 га яка знаходиться на території Печенюгівської сільської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області дійсно видавався на ім`я [PERSON] 17.12.2001 року на підставі рішення 20 сесії 23 скликання Печенюгівської сільської ради народних депутатів.(а.с.17) З приводу втрати оригіналу державного акту позивач зверталася до ЗМІ «Сіверський Край» (а.с.23) Таким чином, дослідивши та оцінивши докази надані сторонами по справі, враховуючи положення ч.3 ст. 200, ч.4 ст.206 ЦПК України, ст. ст. 368, 370, 372 ЦК України, та те, що представник відповідача повністю визнав вимоги позивача і не заперечує проти задоволення позову, що не суперечить закону і не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд приймає визнання відповідачем позову і вважає, що є всі законні підстави для задоволення вимог позивача ухваливши рішення у підготовчому судовому засіданні. Щодо питання судових витрат то відповідно до п.9 ч.2 ст. 141 ЦПК України, суд повністю покладає судові витрати на позивача, що ним і зазначено при поданні позову.

Outcome: approved