Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому після остаточного уточнення позовних вимог просила: -визнати недійсним біржовий договір купівлі-продажу автомобіля ГАЗ 3302 414 2008 року випуску, державний номер [NUMBER], складений 16.06.2009 року за номером 80133 Товарною біржею « Слобожанщина»; -визнати недійсним свідоцтво серії АХС № 183836 від 17.06.2009 року про реєстрацію транспортного засобу - автомобіля ГАЗ 3302 - 414, 2008 року випуску, державний номер [NUMBER], видане ВРЕР № 6 ГУМВС України в Харківській області по облуговуванню Богодухівського та Краснокутського районів на прізвище [PERSON]; -поновити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на автомобіль ГАЗ 3302 - 414, 2008 року випуску, державний номер [NUMBER]; -визначити частки у спільній частковій власності на автомобіль ГАЗ 3302 - 414, 2008 року випуску, державний номер [NUMBER]: [PERSON] - 1/3 частину та [PERSON] - 2/3 частини; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] відшкодування збитків\~(упущену\~вигоду)\~за період\~з 16.06.2009\~року по 15.06.2018 року в сумі 108.000 грн; -постановити окрему ухвалу про зобовязання директора Товарної біржі «Слобожанщина» - [PERSON] усім підлеглим, які мають право оформляти біржові договтри купівлі-продажу, заборонити складати договори, які потребують державної реєстрації, якщо продавець є фізичною особою та придбав майно під час шлюбу і в нього відсутня нотаріально-засвідчена згода другого з подружжя; - судові витрати на користь держави, позивача, представника позивача стягнути пропорційно з [PERSON] та [PERSON] В обґрунтування вимог посилалась на те, що з відповідачем [PERSON] з серпня 2006 року вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах, а з 10.11.2007 року по 20.11.2009 року перебувала з ним в шлюбі, в якому народилась донька - [PERSON], [INFO]. Під час шлюбу, а саме 11.03.2008 року подружжям був придбаний автомобіль ГАЗ 3302-414, 2008 року випуску, державний номер [NUMBER], який було зареєстровано на імя чоловіка [PERSON] Вартість нового автомобіля складала 70 170 грн. Зазначений автомобіль\~був обєктом\~спільної сумісної\~власності подружжя,\~що встановлено рішенням Богодухівського районного суду від 10.04.2014 року та ухвалою апеляційного суду Харківської області від 12.11.2014 року по справі № 2004/1939/12). Автомобіль був придбаний з метою його використання для підприємницької діяльності з надання вантажно-транспортних послуг та отримання доходу, однак чоловік ніде не працював, підприємництвом не займався і автомобіль використовувався виключно для особистих потреб родини. 23.02.2009 року батько чоловіка відповідач [PERSON] запропонував обміняти автомобіль на двокімнатну квартиру, яку вони з дружиною пообіцяли придбати, і позивачем була надала письмова згода на міну, а не на продаж автомобіля. З 08 травня 2009 року року позивач та відповідач [PERSON] фактично припинили сімейно-шлюбні відносини та ведення спільного господарства і позивач з донькою повернулася проживати до будинку своїх батьків по вул. Третяківській,12 і з тих пір та до теперішнього часу перебуває з відповідачем [PERSON] в неприязних стосунках. Автомобіль залишився в користуванні [PERSON], він приїздив на автомобілі до доньки, катав її, возив до своїх батьків, тому позивач не мала підстав вважати, що автомобіль вибув зі спільної сумісної власності. Крім того, [PERSON] продовжував перебувати у доброзичливих стосунках з батьком позивача, якому він повідомив, що має намір добровільно сплатити позивачці вартість частини автомобіля. 20.11.2012 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та під час розгляду справи дізналась, що автомобіль ГАЗ на підставі договору № 80133 від 16.06.2009 року, посвідченого Товарною біржею «Слобожанщина», відчужений батькові [PERSON] [PERSON] Вважає, що відповідач [PERSON] не є добросовісним набувачем автомобіля, адже він є батьком відповідача [PERSON], тобто на момент\~відчуження автомобіля був свекром позивача і йому було відомо, що автомобіль був придбаний під час шлюбу, тобто на його відчуження потрібна згода другого з подружжя. На\~укладення такого\~договору позивач\~згоди не\~надавала,\~тому вважає\~його таким,\~що суперечить\~вимогам ст.ст.\~65,\~67\~СК України\~у звязку\~з чим\~просила визнати\~його недійсним\~та поновити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на автомобіль. Вважала, що безоплатне відчуження автомобіля завдало шкоди інтересам сімї, що згідно з ч.2 ст. 70 СК України є\~обставиною,\~яка має\~істотне значення\~для відступу\~від засади\~рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності. При цьому просила врахувати, що під час шлюбу відповідач [PERSON] не дбав про матеріальне забезпечення родини, після розірвання шлюбу спільна донька [PERSON] та [PERSON], яка хворіє на епілепсію, залишилась проживати з позивачкою, аліментів, які сплачуються недостатньо для її лікування і розвитку, тому з урахуванням ст.70 ч.3 СК України просила визначити, що її частка в спільному майні складає 2/3 частини, а частка відповідача [PERSON] 1/3 частина. Також позивач\~зазначає,\~що наприкінці\~травня 2009\~року на\~імя [PERSON]\~та на\~[PERSON]\~надійшла пропозиція\~від СФГ\~«Дон» про\~передачу автомобіля\~в оренду\~з щомісячною\~оплатою 1500\~грн.,\~тому позивач,\~як співвласник\~спільної сумісної\~власності намагалася\~ознайомити чоловіка\~з пропозицією\~СФГ «Дон»,\~але він\~її не\~сприйняв та\~вчинив сварку.\~ Отже\~позивач вважає,\~що за\~період з\~16.06.2009\~року по 15.06.2018 року вони з відповідачем [PERSON] реально могли б отримати щомісячну орендну плату від СФГ «Дон» в сумі 162000.00 грн./108 місяців * на 1500.00 грн./, з яких їй, як співвласниці спільної сумісної власності автомобіля, а саме 2/3 його частин /з врахуванням відступу від рівності часток подружжя/, належало б 108000.00 грн., які вона відповідно до ст.22, 1214 ЦК України просить стягнути на її користь з відповідача [PERSON], як з особи, що набула право на автомобіль без достатньої правової підстави - як збитки (упущену вигоду). В судове засідання позивач не зявилась, надала суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON]І подав відзив на заяву про збільшення позовних вимог, в якому зазначає, що заява [PERSON] оформлена не належним чином, вимоги не обґрунтовані. Крім того, в рішенні Богодухівського районного суду Харківської області від 10.04.2014 року вказано про те, що позивач зверталася з позовною вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля та від позовної вимоги відмовилася. Рішення набрало законної сили. Що стосується стягнення упущеної вигоди, вважав, що в позовній заяві не конкретизовано, про яку саме вигоду йде мова. Крім того зазначив, що відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Крім того, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в задоволенні позовних вимог просив відмовити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] проти задоволення позову заперечував, позовні вимоги вважав необґрунтованими. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Представник відповідача - Товарної біржі «Слобожанщина» в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, про дату і час судового засідання повідомлений належним чином. Ухвалою суду від 19 лютого 2016 року було вирішено питання про відстрочення сплати судового збору /Т.2, а.с.65/. Ухвалою суду від 24 лютого 2016 року вжито заходи забезпечення позову, відповідачеві [PERSON] заборонено відчужувати належний йому спірний автомобіль [NUMBER]. /Т.2, а.с.77/. Провадження у справі було зупинено ухвалою Богодухівського районного суду від 08 вересня 2016 року до набрання законної сили рішенням у цивільній справі №2004/1939/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] Ухвалою Богодухівського районного суду від 09 січня 2018 року провадження у справі відновлено та справу призначено до розгляду в судовому засіданні. Суд, вислухавши думку учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, приходить до такого. З 10.11.2007 року до 20.11.2009 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі. Під час шлюбу [PERSON] був придбаний автомобіль ГАЗ 3302 - 414, 2008 року випуску, державний номер [NUMBER] /Т.2, а.с.16/, який був спільною сумісною власністю подружжя. 16.06.2009 року, тобто до розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], Товарною біржею «Слобожанщина» посвідчено біржовий договір купівлі-продажу за номером 80133, відповідно до якого автомобіль ГАЗ 3302 414 2008 року випуску, державний номер [NUMBER] був відчужений [PERSON] його батькові [PERSON] Примірник договору чи його копія в матеріалах справи відсутні, однак факт його укладення підтверджується відповіддю ВРЕР ГУМВС України /Т.2, а.с.25/ та не заперечувався сторонами договору. Рішенням Богодухівського\~районного суду\~Харківської області\~від 10.04.2014\~року відмовлено\~в задоволенні\~позовних вимог\~[PERSON]\~до [PERSON]\~про поділ\~спільного майна\~подружжя -\~придбаного в\~період шлюбу\~автомобіля ГАЗ-3302-414,\~державний номер:АХ\~1628\~ВН та\~стягнення на\~її користь\~вартості ?\~частини цього\~автомобіля \~з тих\~підстав,\~що невідома\~вартість спірного\~майна,\~у звязку\~з чим\~неможливо визначити\~суму,\~яка б\~мала бути\~стягнута /Т.2,\~а.с.28/.\~Ухвалою апеляційного\~суду Харківської\~області від\~12.11.2014\~року зазначене\~рішення залишено\~без змін /Т.2, а.с.29-30/. Посилання відповідача [PERSON] на те, що позивач вже зверталася з позовною вимогою про визнання недійсним договору купівлі продажу автомобіля та від позовної вимоги відмовилася, про що зазначено в рішенні Богодухівського районного суду про поділ майна подружжя від 10.04.2014 року, суд не бере до уваги, так як ця вимога судом по суті не розглядалась, ухвала про закриття провадження і цій частині у звязку з відмовою позивача від позову не постановлювалась. Водночас, суд вважає, що підстави для визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним - відсутні, виходячи з такого. Відповідно до\~статті 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. \~ \~ \~ \~Відповідно до\~вимог ст.ст.\~12,\~81\~ЦПК України кожна\~сторона повинна\~довести обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Так, дійсно, набувачем автомобіля за оспорюваним договором є відповідач [PERSON], який є батьком відповідача [PERSON] та свекром позивача [PERSON], та за обставинами справи він не міг не знати, що автомобіль придбаний під час шлюбу між його сином та позивачем [PERSON] В той же час позивачем всупереч вимогам ст.ст. 12, 77-81 ЦПК України не доведено належними та допустимими доказами, що [PERSON] було відомо про те, що згоди на відчуження автомобіля позивач не надавала, тобто не знайшов свого підтвердження факт недобросовісної поведінки [PERSON] при укладенні договору, у звязку з чим суд вважає, що підстави для визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним відсутні. Письмова згода позивача [PERSON] на обмін автомобіля, що знаходиться в матеріалах справи /Т.2, а.с.102/ не є ані належним, ані допустимим, ані достовірним доказом по справі, оскільки сама по собі згода на обмін автомобіля, датована 23.02.2009 року, не спростовує можливості надання позивачем в подальшому згоди на його продаж і жодним чином не доводить факт необізнаності [PERSON] про відсутність згоди позивача на продаж автомобіля. Сам документ є копією неналежної якості, яка жодним чином не завірена, що викликає сумнів у достовірності такого доказу. З наведених вище підстав не підлягають задоволенню і вимоги про поновлення спільної сумісної власності подружжя на автомобіль та про визначення часток подружжя в цій власності, так як вирішення зазначених вимог прямо залежать від вирішення вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Вимога про визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу за відповідачем [PERSON] також нерозривно повязана з вимогою про визнання недійсним правочину, так як видача оспорюваного свідоцтва була наслідком укладеного договору купівлі-продажу. Враховуючи, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 11 березня 2008 року, свідоцтво серії АХС № 183836 від 17.06.2009 про реєстрацію автомобіля ГАЗ 3302-414 за [PERSON] також не може бути визнано недійсним. Щодо вимоги про стягнення упущеної вигоди, то слід зазначити, що відповідно до п.2 ч.2 ст.22 ЦК України, упущена вигода це доходи, які б особа могла реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено. Згідно з ч.1 ст.1214 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. Саме на такі норми права посилалась позивач, обґрунтовуючи свою вимогу про стягнення упущеної вигоди. Аналіз наведених вище норм цивільного кодексу дає підстави вважати, що умовами їх застосування є факт порушення прав особи /ст.22 ЦК/ та відсутність достатньої правової підстави для набуття особою певного майна /ст.1214 ЦК/. Враховуючи, що позивачем не доведено факт порушення її прав при укладенні оспорюваної угоди, а також не доведено безпідставність (відсутність достатньої правової підстави) набуття відповідачем [PERSON] права на автомобіль, зазначені норми права не підлягають застосуванню, а вимога про стягнення упущеної вигоди не підлягає задоволенню. Також слід зазначити, що оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, підстав для постановлення окремої ухвали на адресу товарної біржі, також не вбачається. и Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність це строк, в межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Таким чином, позовна давність застосовується у разі, коли цивільне право чи інтерес підлягає захисту. Однак, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON], посилання відповідача [PERSON] у своєму відзиві на позов на пропуск позивачем строку позовної давності не мають правового значення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, враховує ухвалу суду від 19.02.2016 року та вважає за необхідне судові витрати покласти на позивача. Відповідно до положень ст.13 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства, справа розглянута в межах заявлених вимог.

Outcome: approved