Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] в газеті «Курьер +ТРК Глухов» в [NUMBER] була опублікована стаття під заголовком «[INFO]» за підписом корреспондента [PERSON] в якій серед іншого в розділі «[INFO]» було надано коментар від імені позивача, якого насправді він ніколи не давав. Зокрема, в даній статті було зазначено дослівно: «[PERSON] высказался только об отношении медработников к [PERSON]. Он считает, что его работники поступили абсолютно правильно, отказавшись вызывать доктора к умирающей пациентке(!?)Мол, если у врачей выходной, ничто не может помешать его отдыху. Даже если человек умирает». Позивач вважає, що ця стаття містить неправдиву і негативну інформацію відносно нього, а тому просив зобов'язати відповідача не пізніше п'яти днів із дня набрання рішенням законної сили опублікувати в найближчому запланованому випуску газети «Курьер+ТРК Глухов» на другій сторінці таким самим шрифтом із зазначеними виділеннями спростування негативної інформації стосовно позивача під заголовком «Опровержение» наступного змісту: «[INFO] в нашей газете «Курьер +ТРК Глухов» [NUMBER] была опубликована статья за подписью корреспондента [PERSON]. В этой статье в разделе «[INFO]» был дан комментарий от имени главврача Глуховской ЦРЛ [PERSON], которого он не давал, ничего подобного он не утверждал и не сообщал, а именно: «Главврач [PERSON] высказался только об отношении медработников к [PERSON]. Он считает, что его работники поступили абсолютно правильно, отказавшись вызывать доктора к умирающей пациентке(!?)Мол, если у врачей выходной, ничто не может помешать его отдыху. Даже если человек умирает». Данная информация не соответствует действительности, главврач Глуховской ЦРЛ [PERSON] таких комментариев не давал и ничего подобного не говорил. Редакция газеты «Курьер +ТРК Глухов» приносит свои извинения главврачу Глуховской ЦРЛ [PERSON]». У судовому засіданні представник позивача позов повністю підтримав. Відповідач позову не визнав, надавши проти нього заперечення, суть яких зводиться до того, що у вищевказаному випуску газети «Курьер» від [INFO] в статті «[INFO]» газетою було поширено авторські матеріали оціночного, критичного характеру, щодо поведінки працівників Глухівської ЦРЛ та їх відношення до пацієта лікарні Левицької під час перебування останньої там на лікуванні та обставин її смерті. Подані в статті висловлювання по своїй суті є оціночними судженнями, вони не підлягають спростуванню, а тому відповідач вважає, що відсутні будь-які підстави для задоволення вимог позивача. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, свідків [PERSON] та [PERSON], суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав: Так, із матеріалів справи вбачається, що [INFO] в номері [NUMBER] газети «Курьер + ТРК Глухов» була опублікована стаття під заголовком «[INFO]» за підписом корреспондента [PERSON] в якій серед іншого в розділі «[INFO]» було надано коментар від імені позивача. В даній статті було зазначено наступне:«Главврач [PERSON] высказался только об отношении медработников к [PERSON]. Он считает, что его работники поступили абсолютно правильно, отказавшись вызывать доктора к умирающей пациентке(!?)Мол, если у врачей выходной, ничто не может помешать его отдыху. Даже если человек умирает» Згідно свідоцтва про державну реєстрацію друкованого засобу масової інформації, засновником даної газети є ФОП [PERSON] та ТОВ «Телерадіокомпанія «Глухів». В п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» суд роз'яснив, що при розгляді справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Судом встановлено, що у вищевказаній статті дійсно була викладена інформація, яка стосується позивача, а також зазначена інформація поширена в газетному випуску, тобто доведена до відома багатьох осіб. Відповідно до частини 4 статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сімї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 68 Конституції України передбачено, що кожен обовязаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Статтями 297, 299 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи, її ділова репутація є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності, честі та ділової репутації. При цьому зміст права на ділову репутацію полягає в можливості особи претендувати на те, щоб репутація про неї складалась на підставі достовірного сприйняття третіми особами її поведінки і щоб суспільна моральна оцінка відповідала дійсності виконуваних нею вимог закону, моралі, ділових звичаїв, ділової етики. Відповідно до вимог частин першої і четвертої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сімї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Таким чином, діючим цивільним законодавством закріплена презумпція добропорядності особи, а тому згідно з положеннями статті 10 Цивільного процесуального кодексу України обов'язок довести, що поширена про позивача інформація є достовірною, покладається на відповідача. Відповідно до пункту 19 Постанова ПВСУ № 1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та зясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Статтею 30 Закону України «Про інформацію» передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Отже, відповідно до змісту статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів особи, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Однак, проаналізувавши інформацію, наведену у статті стосовно позивача, а також характер використаних при її викладенні мовних засобів, суд доходить до висновку, що в цілому ця інформація подана саме у формі фактичних тверджень (даних) та не може кваліфікуватись як оціночні судження, з огляду на використання мовних оборотів, застосованих у статті, які прямо і ясно вказували на певні події та явища. Зокрема, висловлювання :«Главврач [PERSON] высказался только об отношении медработников к [PERSON]. Он считает, что его работники поступили абсолютно правильно, отказавшись вызывать доктора к умирающей пациентке(!?) Мол, если у врачей выходной, ничто не может помешать его отдыху. Даже если человек умирает», на думку суду, констатує та конкретно вказує на те, що позивач в своєму коментарі пояснив корреспонденту про те, що навіть за умови різкого погіршення стану пацієнта, що перебуває на лікуванні в Глухівській ЦРЛ і навіть за умови загрози його життю, медичний персонал не зобов'язаний викликати лікаря до такого пацієнта, коли у лікаря вихідний день. Однак в судовому засіданні відповідач жодним чином не довів, що поширена про позивача інформація є достовірною і позивач дійсно надавав корреспонденту газети «Курьер+ ТРК Глухів» такі коментарі. Суд вважає, що в даній статті позивач фактично зображується в якості цинічної особи, а саме - головного лікаря Глухівської ЦРЛ, якому абсолютно байдужа доля пацієнтів його лікарні. Тому суд вважає, що в даному випадку мало місце порушення особистих немайнових прав позивача на повагу до гідності і честі, та на недоторканність ділової репутації, оскільки така інформація спотворила оцінку та принизила позивача і сформувала негативне ставлення громадськості до нього, ця оцінка поставила під сумнів професійність позивача, породила сумніви щодо дотримання ним моральних засад як лікарем, так і людиною. Суд вбачає безпосередній причинно-наслідковий звязок між поширенням відповідачами недостовірної інформації та приниженням честі, гідності та ділової репутації позивача. Відповідно до частин шостої і сьомої вказаної статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. У пункті 25 Постанови ПВСУ № 1 зазначається, що спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Крім того, визначаючи спосіб спростування відомостей, суд відповідно до вимог статті 37 Закону про пресу та положень іншого відповідного законодавства може зобовязати редакцію (видавництво) опублікувати спростування в спеціальній рубриці або на тій самій шпальті й тим самим шрифтом, що й спростовуване повідомлення: у газеті - не пізніше місяця з дня набрання рішенням законної сили, в інших періодичних виданнях - у запланованому найближчому випуску. Однак суд вважає, що спосіб спростування недостовірних відомостей на якому наполягає позивач, не є адекватним до способу їх поширення, а вимога про зобов'язання редакції газети принести свої вибачення позивачу взагалі не грунтується на вимогах закону. За таких обставин суд вирішив визначити спосіб спростування недостовірних відомостей про позивача у вигляді покладання на відповідача обов'язку спростувати поширену інформацію шляхом повідомлення про ухвалення по даній справі судового рішення з публікацією його тексту у п'ятиденний строк з дня набрання цим рішенням законної сили. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позовні вимоги [PERSON] фактично підлягають задоволенню, то на його користь із відповідача підлягає стягненню сплачений судовий збір. На підставі викладеного та відповідно до статей 3, 32, 68 Конституції України, статей 8, 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статей 15, 16, 23, 277, 297, 299 ЦК України, статті 30 Закону України «Про інформацію»,

Outcome: partial