Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON], посилаючись на те, що за усним договором найму з лютого 2011 року по 17 березня 2015 року орендував гараж по вул. Енергетиків, 42 в м. Каневі, власником якого є відповідач. За цей час завіз в гараж свої особисті речі: диван розкладний, вартістю 350 грн., булерьян для обігріву приміщення, вартістю 1550 грн., задні фари автомобіля МАЗДА-626, на суму 5000 грн., дошки для оглядової ями, розміром 450 х 1000 мм. 10 шт., вартістю 500 грн., коробка з інструментами, вартістю 100 грн. В період оренди домовився з відповідачем про купівлю орендованого гаража та в жовтні 2014 року передав їй 16000 грн. для оформлення договору купівлі-продажу гаража, але в березні 2015 року відповідач змінила своє рішення, пояснивши, що вартість гаража буде становити 110 000 грн. Позивач відмовився від купівлі гаража за такою ціною і після цього відповідач змінила замки на дверях гаража та не дає йому можливості забрати свої речі, а також відмовила в поверненні грошових коштів в сумі 16000 грн. Позивач вважає дії відповідача [PERSON] безпідставними та незаконними, що змусило його звернутися до суду за захистом своїх прав. Просить постановити рішення, яким витребувати у відповідача перераховані речі та грошові кошти з її незаконного володіння та повернути їх йому. В судовому засіданні позивач [PERSON], посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, позов повністю підтримав та в його обґрунтування пояснив, що грошові кошти на придбання гаража позичав у своїх знайомих: [PERSON] 10000 грн., [PERSON] 6000 грн. в присутності [PERSON], а передавав їх відповідачу приміщенні школи, де вона працює учителем. Відповідач [PERSON] позов не визнала та в судовому засіданні пояснила, що за погодженням з власником гаража [PERSON], який проживає в м. Києві, передала його гараж в оренду [PERSON] Вона не пропонувала позивачу купити гараж та не обговорювала з ним умови його купівлі-продажу, оскільки не є його власником. Влітку 2013р. [PERSON] зустрічався з [PERSON] і вони обговорювали умови купівлі-продажу гаража. З липня 2014 року позивач перестав сплачувати плату за оренду гаража, постійно просив відтермінувати дату продажу гаража, пояснюючи це відсутністю коштів. На прохання власника гаража [PERSON] вона повинна була повідомити йому про намір [PERSON] купити гараж для того, щоб він міг приїхати і за один день оформити договір купівлі-продажу. Виявивши в гаражі будівельне сміття, поставила вимогу позивачу звільнити гараж, хоча він продовжував наполягати на його оренді до покупки. Потім замінила замки на дверях та наполягла на вивозі майна. В один із днів, в березні 2015р. вранці зустрілися біля гаража. Позивач з незнайомим йому чоловіком виніс з гаража своє майно, пояснивши, що залишив піч та диван, оскільки не було чим перевезти дані речі. Ніяких перешкод позивачу в поверненні належного йому майна не чинила, в даний час не чинить та не буде чинити, а навпаки постійно наполягає, щоб він його забрав. Ніяких грошових коштів від позивача, як завдаток в рахунок оформлення договору купівлі-продажу гаража, не брала і не могла брати, оскільки не є власником гаража і тому не могла його продати. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], вивчивши матеріали справи, вважає, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оцінюючи надані в судовому засіданні пояснення позивача [PERSON] про протиправне утримання відповідачем його майна в гаражі та неповернення грошових коштів, пояснення відповідача [PERSON] про те, що майно позивача у гаражі незаконно не утримує, а навпаки надавала йому можливість його забрати та постійно наполягає на цьому і не отримувала від нього ніяких грошових сум в якості завдатку за гараж, пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], суд вважає, що позивач [PERSON] не надав суду докази протиправного утримання відповідачем його майна. Так, суд критично оцінює оглянуті в судовому засіданні розписки від 21.10.2014р. про отримання позивачем [PERSON] в борг грошових коштів від [PERSON] 10000 грн. та [PERSON] 6000 грн., оскільки позивачем не надано ніяких доказів передачі зазначених коштів відповідачу [PERSON] Відповідно до п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, належить вчиняти у письмовій формі. Статтею 218 ЦК України передбачено, що заперечення однієї із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. З урахуванням зазначених положень Цивільного кодексу суд не приймає як доказ у справі пояснення [PERSON], яка є дружиною позивача, та яка в судовому засіданні підтвердила пояснення пояснення позивача [PERSON] щодо передачі відповідачу грошових коштів в сумі 16000 грн. та утриманні відповідачкою його майна в гаражі про що їй стало відомо зі слів позивача. Пояснення відповідача [PERSON] в частині відсутності будь-яких перешкод з її сторони у вивезенні позивачем з гаражу належного йому майна об»єктивно підтверджуються поясненнями допитаного в судовому засідання свідка [PERSON], який пояснив, що весною 2015 року допомагав [PERSON] виносити його майно з орендованого гаража. При цьому була присутня відповідач [PERSON], яка не чинила ніяких перешкод позивачу в його вивезенні та копіями наданих відповідачем документів технічного паспорту реєстровий номер 40/324 від 20.05.2004р. ( а.с. 24-25) із якого вбачається, що власником гаража по вул. Енергетиків, 42 в м. Каневі є [PERSON]. Свідок [PERSON] не підтвердила розмову між позивачем і відповідачем в приміщенні школи про продажу останньою гаража та отримання нею за це від позивача в якості авансу грошових коштів в сумі 16000 грн. Таким чином, суд вважає, що відповідачем [PERSON] не порушені передбачені ст.ст. 317, 319-320 ЦК України право позивача на володіння, користування та розпорядження своїм майном, тобто здійснення ним права власності на своє майно. Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] і як таких, що не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed