Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача, просить ухвалити рішення, яким виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення та зобов»язати Личаківський районний відділ у м. Львові Державної міграційної служби України зняти з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] громадянина [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 12.09.2013 року Рішенням Личаківського районного суду м. Львова розірвано договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] та визнано право власності на вищевказану квартиру за [PERSON] На момент подання позовної заяви у вищевказаній квартирі зареєстрований громадянин [PERSON], який перешкоджає позивачу користуватись належною йому квартирою, не передає ключі від квартири та повністю заперечує право позивача на користування квартирою. Вважає, що своїми діями Відповідач безпідставно чинить перешкоди у користуванні належним йому майном, не знімається з реєстраційного обліку. У судовому засіданні позивач позовні вимоги в частині зобов'язання Личаківського районного відділу Державної міграційної служби України зняти з реєстраційного обліку громадянина [PERSON] просив залишити без розгляду, в іншій частині позов підтримав із аналогічних викладеним у позовній заяві підстав. Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував, пояснивши, що відповідач зареєстрований у [ADDRESS] з 2005 року зі згоди колишнього власника квартири [PERSON], який в свою чергу залишив заповіт на дану квартиру на сина відповідача, проте останній спадщину не прийняв. Вважає вимоги позивача необґрунтованими та безпідставними, у зв'язку з чим підстав для його виселення немає. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що єдиним власником квартири [ADDRESS] є позивач. Відповідач не є членом сім'ї позивача, його згоди на вселення та проживання відповідача у квартиру не було, порядок користування жилим приміщенням ними не визначався. Відповідач проживав у вказаній квартирі зі згоди попереднього власника [PERSON] та втратив таке право з вересня 2013 року, оскільки квартира [ADDRESS] вибув з володіння попереднього власника. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі Рішення Личаківського районного суду м. Львова 12.09.2013 року, яким розірвано договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] та визнано право власності на вищевказану квартиру [ADDRESS] за [PERSON] Доказів, які б підтверджували право відповідача на правомірне користування квартирою або право власності на неї відповідачем не надано. Відповідно до вимог ст.ст.11,59,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для свого власного проживання, проживання членів своєї сім'ї та інших осіб. Згідно до вимог ч.1,2 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як з підстав і в порядку, передбаченому законодавством України. Згідно зі статтею 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК осіб, які самостійно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок чи квартиру, користуються ними для особистого проживання і проживання членів своєї сім'ї і мають право розпоряджатись ними на власний розсуд. Положеннями ст. 156 ЖК України, передбачено право власника житлового будинку на вселення до будинку членів сім'ї власника, а також інших осіб. Порядок користування жилим приміщенням, встановлюється відповідною угодою між власником приміщення та цими особами. Зважаючи на вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов є обгрунтованим, у відповідача відсутні правові підстави для проживання у належній позивачу квартирі, а отже такий підлягає виселенню, без надання іншого приміщення.

Outcome: approved