Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із позовом, в якому просить усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням посилаючись на те, що [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . З 08.10.2010 року за вказаною адресою зареєстрований син позивача - [PERSON] , який з 12.08.2014 року не проживає у будинку, оскільки виїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації. Реєстрація відповідача [PERSON] у житловому будинку перешкоджає позивачу здійснювати своє право щодо користування і розпорядження житловим будинком належного їй на праві спільної сумісної власності. Ухвалою суду від 08.08.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 05.09.2019 року ухвалою суду за клопотанням представника позивача витребувано з Адміністрації Державної прикордонної служби України інформацію щодо перетину кордону [PERSON] . В судове засідання позивач [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON] не з`явились, про день, місце і час розгляду справи повідомлені належним чином, до суду надано заяву про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримують в повному обсязі. У судовому засіданні 09.10.2019 року [PERSON] , її представник - [PERSON] позов підтримували, просили його задовольнити. Додатково [PERSON] зазначила, що відповідач є її сином, який виїхав за межі України, мешкає разом зі своїм батьком [PERSON] в Московській області, м. Корольов. Відповідач у судове засідання не з`явився, проте, до суду надана заява [PERSON] , з Російської Федерації: [ADDRESS] , в якій останній зазначив, що позов визнає в повному обсязі, просить розглянути справу за його відсутності. Також, до суду надійшла заява [PERSON] , де зазначено, що відповідач - [PERSON] постійно мешкає разом з ним за адресою: [ADDRESS] . Він, як співвласник будинку за адресою: [ADDRESS] не заперечує проти зняття з реєстрації [PERSON] . Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29.05.2003 року за [PERSON] та [PERSON] визнано право спільної сумісної власності на жилий будинок [ADDRESS] (а.с.6). Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 145123945 від 13.11.2018 року підтверджено, що [PERSON] є співвласником будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок та відповіді з департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради встановлено, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 08.10.2010 року. З наданих позивачем документів вбачається, що відповідач [PERSON] є громадянином Російської Федерації, що підтверджується копією паспорта виданого ГУ МВС Росії у Московській області від 27.02.2019 року (а.с. 14). Крвм того, останній фактично визнав позов і на цей час постійно з 2017 року мешкає у Російській Федерації, що підтверджується даними Державної прикордонної служби, згідно яких [PERSON] у листопаді 2017 року виїхав за межі України і до цього часу не повернувся. Також факт не проживання відповідача підтверджено заявою чоловіка позивача - [PERSON] (а.с. 40). Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 321 ЦК України встановлений принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі, в тому числі, рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою. Суд вважає, що позивач, як власник квартири має права вимагати усунення перешкод у користування та розпорядженні своїм майном шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Таким чином, на думку суду факт реєстрації відповідача за адресою квартири позивача, яка є її власністю, перешкоджає останній в повній мірі розпоряджатися та володіти своєю власністю, або може обмежити в його здійсненні, вимагає від неї додаткових матеріальних витрат по сплаті комунальних послуг, які нараховуються відповідно до кількості зареєстрованих осіб у квартирі. Отже, порушені права власника та перешкоди в користуванні власністю цілком можливо усунути шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. У зв`язку з наведеним суд вважає, що право позивача порушено та підлягає судовому захисту, а позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню. У позові та під час розгляду справи позивач [PERSON] та її представник [PERSON] , не просили суд стягувати з відповідача сплачений судовий збір, тому суд вважає за необхідне не стягувати з відповідача на користь позивача понесені судові витрати.

Outcome: approved