Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

Позивач [PERSON]звернулась в суд з позовом до відповідачів [PERSON], Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», кредитної спілки «Християнська злагода», Управління пенсійного фонду України у [PERSON] районі Тернопільської області, третя особа відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про визнання\~ права власності на майно та зняття з нього арешту.В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 22.11.2001 року він набув у власність майно на загальну суму 10540,00, а саме: шафа офісна (1 штука), вітрина (1 штука), стіл (2 штуки), крісло (1 штука), стіл деревяний (15 штук), диван зі шкірзамінника (12 штук), мяке крісло зі шкірзамінника (2 штуки), столик журнальний (1 штука), барна стійка (1 штука), крісло (2 штуки), тумбочка деревяна (3 штуки), стільці деревяні (60 штук). Вказане майно було набуто до шлюбу. Після одруження вищевказане майно було встановлено в приміщенні ресторану, який належить його дружині [PERSON] та розташований за адресою: вул. Крушельницької, 28, с. Біла, Тернопільського району Тернопільської області. 10.07.2015 року в межах примусового виконання зведеного виконавчого провадження № 47878041 про стягнення з [PERSON] суми боргу 719698,00 грн., державним виконавцем накладено арешт на належне йому майно, що на той момент знаходилось у приміщенні ресторану. Відтак, оскільки майно набуте до одруження, то не є спільною сумісною власністю подружжя, відтак, підстав для накладення арешту на його майно не було. А тому, просить суд, визнати за ним право власності на майно та зняти з нього арешт. Позивач [PERSON] в судовому завданні позов підтримав, пояснивши суду, що він набув права власності на дані меблі згідно договору із фірмами «Феіса», ВАТ «Дніпро», які з ним розрахувались меблями за виконані послуги. Він передав дані меблі у 2004 році у користування матері відповідача [PERSON] [PERSON], безоплатно, ще до одруження із [PERSON], ці меблі знаходились у приміщенні ресторану «Золота рибка». На час передання меблів у нього було прізвище Базан. Коли він передавав меблі, то акту прийому-передачі не оформляв. Про опис належного йому майна йому повідомила [PERSON] Позивач та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених у позовній заяві. В подальшому позивач та його представник подали суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримують та просять задовольнити з підстав та мотивів, викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судому засіданні позов визнала та не заперечила щодо визнання за позивачем пава власності на спірне майно. Допитана в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що дійсно дане майно, яке є предметом позову та було описане державним виконавцем, належить позивачу. Воно було завезене до приміщення ресторану «Золота рибка» до його відкриття, приблизно у березні квітні 2004 року, оскільки [PERSON] співпрацював із її матірю [PERSON] Він надав дане майно для користування безоплатно, кошти за користування цим майном не надавались. Їй невідомо, чи у позивача були документи на дане майно. Вони з позивачем одружились у 2005 році, розлучились у 2006 році. Коли було описане майно вона підписувала акт опису, під час опису заперечень не подавала щодо належності майна іншим особам. 13.07.2015 року вона зверталась до державного виконавця із заявою про те, що описане і арештоване майно їй не належить. Представник третьої особи відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив з тих підстав, що позивачем не подано доказі про те, на підставі якого саме правочину йому було передане спірне майно, оскільки акт прийому передачі не є правочином. Крім того, вважає, що правочини з юридичними особами мають бути оформлені письмово. Представник третьої особи відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив з тих підстав, що позивачем не доведено належність майна на праві власності. Представник відповідача [PERSON] спілки «Християнська злагода» [PERSON] в судове засідання не зявився, однак подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності та подав письмову заперечення у яких він заперечив проти позову, посилаючись на те, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підтверджуються належними та допустимими доказами. У позовній заяві, позивач посилається на акт прийому-передачі від 22.11.2001 року, укладений між ВАТ «Дніпро» та фірмою «Феіса», який за своєю природою є похідним документом, оскільки майно передане в рахунок виконаних послуг з реалізації продукції товарів народного вжитку на виконання договору № 17-а/2 від 12.04.2000 року. В даному випадку, основним документом є вказаний договір, який позивачем не було долучено до позовної заяви. Окрім того, як вбачається з акту прийому передачі, в ньому перелічене майно суттєво відрізняється від того майна, яке описано державним виконавцем при виконанні зведеного виконавчого провадження. Також, існує майно, якого взагалі нема в акті прийому-передачі, та на яке позивач просить суд визнати право власності. Представник відповідача [PERSON] обєднаного управління пенсійного фонду України у Тернопільській області [PERSON] у судове засідання не зявився, однак, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, заперечує щодо задоволення позовних вимог. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» у судове засідання не зявився із невідомих суду на те причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав: Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України\~Про судову практику в справах про виключення майна з опису\~від 27.08.1976 року за №6 (з наступними змінами) встановлено, що за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Судом встановлено, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області перебуває зведене виконавче провадження № ЄДРВП 47879041 про стягнення з боржника [PERSON] коштів на загальну суму 719698,64 грн., а саме: за вимогою УПФУ в [PERSON] районі про сплату боргу №ф319 від 05.08.2011 року в сумі 1515,69 грн., за виконавчим листом Тернопільського міськрайонного суду № 607/2826/13-ц від 20.06.2013 р. про стягнення в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 38183,99 коп., за виконавчими листами Тернопільського міськрайонного суду № 2-2555/10 від 21.02.2011р., № 2-9013/11 від 19.03.2012 р. про стягнення в користь КС «Християнська злагода» 236714,17 грн. та 443284,88 грн., що підтверджено обліковою карткою на зведене виконавче провадження № ЄДРВП 47879041. Згідно акту опису й арешту майна від 10.07.2015 року в межах зведеного виконавчого провадження ВП№47878041 про стягнення з [PERSON] на загальну суму боргу 719698,64 грн. старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області [PERSON] було описано і накладено арешт на майно, що знаходиться на першому та другому поверсі ресторану «Золота рибака» та адресою Тернопільський район, с. Біла, вул. Крушельницької, 28, описане майно прийняла на зберігання [PERSON] Зауважень зі сторони [PERSON] під час опису майна не було, якій було вручено копію акта опису і арешту майна. Оглядом матеріалів виконавчого провадження встановлено, що 13.07.2015 року [PERSON] звернулась із заявою до начальника примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у Тернопільській області, в якій вказала, що описане 10.07.2015 року майно їй не належить. Таким чином, на час опису і арешту майна відомості про належність майна позивачу були відсутні, що не заперечувалось сторонами в судовому засіданні, тому суд вважає, що опис і арешт майна було проведено державним виконавцем у відповідності до вимог\~Закону України «Про виконавче провадження».\~\~ На підставі ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Пунктом 5 вище згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України звертається увага судів на те, що при вирішенні питання про належність описаного майна слід керуватися також і нормам цивільного та шлюбно-сімейного законодавства, що регулюють право власності і його захист. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що ним було набуто у власність спірне майно на підставі акту прийому-передачі від 22.11.2001 року згідно договорів із фірмами «Феіса», ВАТ «Дніпро» на дошлюбне прізвище «Базан». Як вбачається із акту прийому-передачі від 22.11.2001 року, складеного в рахунок взаєморозрахунків фірма «Феіса» м. Сімферополь в особі директора [PERSON] та ВАТ КТПК «Дніпро» м. Енергодар в особі директора [PERSON] згідно договору № 17-а/2 від 12.04.2000р. згідно виконаних послуг з реалізації продуктів народного споживання на підставі вищезазначеного договору [PERSON] передано наступне обладнання: шафа офісна (1 штука), вітрина (1 штука), стіл (2 штуки), крісло (1 штука), стіл деревяний (15 штук), диван зі шкірзамінника (12 штук), мяке крісло зі шкірзамінника (2 штуки), столик журнальний (1 штука), барна стійка (1 штука), крісло (2 штуки), тумбочка деревяна (3 штуки), стільці деревяні (60 штук) на загальну суму 10540,00 грн. Із пояснень сторін вбачається, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб у 2005 році. Згідно рішення Тернопільського міського суду від 28.09.2006 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 10.11.2005 року відділом РАЦСу. Частиною 2 статті 12 Закону України «Про власність» (що був чинним на час складення акту прийому-передачі) було проголошено, що громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. В силу ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, у вищезазначеному акті прийому-передачі від 22.11.2001 р. не вказано, що майно передається у власність [PERSON] та із змісту даного документу неможливо зробити однозначного висновку щодо змісту правочину, на підставі якого було передано вказане у ньому майно, зокрема, щодо його сторін, істотних умов. Частиною 2 статті 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Стаття 158 КпШС України (що була чинною на час виникнення правовідносин) передбачає, що реєстрація актів громадянського стану народження, смерть, одруження, розірвання шлюбу, встановлення батьківства, переміна прізвища, імені, по батькові підлягають реєстрації в державних органах реєстрації актів громадянського стану. Також, позивачем в судове засідання не подано належних та допустимих доказів щодо зміни його прізвища під час реєстрації шлюбу з «Базан» та «Зімаєв», тому доводи позивача про передачу йому майна за актом прийому-передачі згідно договору із фірмами «Феіса», ВАТ «Дніпро» суд відкидає як недоведені. Крім того, в акті прийому-передачі наведено лише назви та кількість речей, що передаються [PERSON], однак в судовому засіданні позивачем не підтверджено обставин, що саме майно, зазначене у акті прийому-передачі, було описане згідно акту опису та арешту майна від 10.07.2015 року, зокрема, щодо його кількості та індивідуальних ознак. Так, в судовому засіданні поясненнями позивача [PERSON], свідка [PERSON] лише підтверджено факт, що було [PERSON] було завезено в приміщення ресторану «Золота рибка» саме меблі, що вказані у позовні заяві, однак ними не наведено жодних індивідуальних ознак цього майна. Також, і у своїй заяві від 13.07.2015 року [PERSON] не вказала, яке саме майно не перебуває у її власності. У п.п. 2, 4\~Постанови Пленуму Верховного суду України N 6 від 27 серпня 1976\~(з наступними змінами) «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» роз'яснено, що при розгляді позовів про виключення майна з опису суди зобов'язані всебічно і повно з'ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, додержуючись при цьому неухильно як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і правил про належність і допустимість доказів. Таким чином, в судовому засіданні позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами, що описане та арештоване згідно акту опису і арешту від 10.07.2015 року майно належить йому на праві власності, у звязку з чим підлягає звільненню з-під арешту. Сам по собі висновок про вартість рухомих речей, які належать [PERSON], згідно якого ринкова вартість обєкту оцінки без врахування ПДВ становить 30342,00 грн. та зведена таблиця позовних вимог, акту опису і арешту майна та акту прийому-передачі майна не містять відомостей про належність майна позивачу. Посилання представника позивача на неконкретну ідентифікацію державним виконавцем майна у акті описі та арешту майна суд вважає необґрунтованими, оскільки саме на позивача покладено обовязок доведення підставності позовних вимог. Крім того, позивачем не доведено, що у приміщенні ресторану «Золота рибка» не знаходилось іншого майна, крім, того, що було описане державним виконавцем. Враховуючи вищенаведені обставини, суд вважає, що позивачем не доведено порушення його права власності, тому суд приходить до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю позовних вимог. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed