Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, де третьою особою виступає [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням до відповідача [PERSON].)., посилаючись на те, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 10 травня 1995 року їй - [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності житлова квартира [ADDRESS]. Вказує, що співвласниками цієї житлової квартири [ADDRESS], є її колишній чоловік [PERSON], з яким позивачка розлучилась 10 липня 1998 року, та [PERSON] - дочка позивачки, яка також в даній квартирі не проживає тривалий час. При цьому, 19 квітня 2016 року [PERSON] змінила ім'я з [PERSON] на [PERSON] та на даний час останню слід вважати [PERSON] [PERSON]. Зазначає, що як вбачається з свідчень сусідів, оформлених комісійним Актом №993 від 26 листопада 2018 року, який затверджений начальником КЖРЕП-14 Бутра З.М., встановлено, що в житловій квартирі [ADDRESS] прописані: позивач [PERSON], [PERSON], відповідач [PERSON] та її син [PERSON], [INFO]. Разом з тим, зареєстровані, як зазначено в Акті №993, але не проживають у житловій квартирі [ADDRESS], починаючи з червня 2015 року відповідачка [PERSON] [PERSON] та її малолітній син [PERSON], [INFO]. Позивачка стверджує, що відповідач [PERSON] [PERSON] не приймає участі в оплаті за надані комунальні послуги, та не бере безпосередню участь в утриманні житлової квартири у належному стані, При цьому, факт реєстрації відповідачки у квартирі [ADDRESS], створює позивачці суттєві незручності, що виражається у сплаті зайвих комунальних платежів, що, на думку позивачки, порушує її право власності. Позивачка самостійно сплачує розмір вартості за отримані комунальні послуги. Посилається на те, що відповідач [PERSON] [PERSON] разом із малолітнім сином [PERSON], [INFO], добровільно покинула місце реєстрації та проживання, в 2015 році виїхали за межі України, при цьому забрала свої особисті речі. Місце проживання відповідачки позивачці на даний час невідоме. При цьому, жодних реальних перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS], з боку співвласників відповідачці не створюється та фактично їх не має. Позивачка вказує, що відповідач не проживає та не допомагає їй вести господарство, підтримувати житлову квартиру у належному санітарному, пожежобезпечному стані, а реєстрація [PERSON] в житловій квартирі [ADDRESS], не дозволяє позивачці у повній мірі на свій власний розсуд розпоряджатись квартирою, що, на думку позивача, обмежує її законні права, порушує її інтереси, як власника квартири. Позивач також звертає увагу суду на те, що для вчинення будь-яких правочинів щодо житлової квартири для забезпечення власних потреб необхідна згода всіх зареєстрованих в житловій квартирі осіб, в тому числі відповідача. При цьому, комунальними службами здійснюються нарахування за надані комунальні послуги на всіх зареєстрованих чотирьох осіб, двоє з яких тривалий час, а саме більше трьох років, не проживають у квартирі. На основі викладеного, позивач просить суд визнати [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER], такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Позивач в судове засідання не з'явилась, однак до початку розгляду судом справи від неї надійшла заява, згідно якої просить справу розглянути у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явилась, хоча була повідомленою про час та місце розгляду даної справи в суді в передбаченому законом порядку, а тому суд вважає за можливе розглянути справу за її відсутності та постановити заочне рішення. Третя особа по справі - [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак до початку розгляду судом справи від нього надійшла заява, згідно якої просить справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON], третя особа [PERSON] та відповідач [PERSON] є співвласниками на праві спільної сумісної власності квартири [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва на право власності на житло від 10.05.1995 року (а.с.6), копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №149290828 (а.с.25). Згідно акту КЖРЕП-14 за №993 від 26.11.2018 року (а.с.8), у квартирі [ADDRESS] зареєстрована, але не проживає [PERSON] з 2015 року. 19 квітня 2016 року [PERSON] змінила ім'я з [PERSON] на [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про зміну імені (а.с.12-13). Таким чином, судом встановлено, що відповідач є співвласником квартири [ADDRESS], а отже право користування цією квартирою є похідним від її права власності і на обсяг її права користування не впливає проживання, або не проживання в житловому приміщенні. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. До спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно змісту ст.317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ч.1 ст.321 ЦК України - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тлумачення частини другої статті 405 ЦК України свідчить, що ця норма поширюється на фізичних осіб, які не є власниками житла, але є членами сім'ї власника житла. Наведене також узгоджується з висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 12.03.2018 року по справі №401/2864/15-ц. Таким чином, вивчивши надані суду матеріали, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки відповідачка [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS], а тому на підставі ст.317 ЦК України їй, як власникові, належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном і на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження його майна. Відсутність власника житла (чи його частини) за адресою реєстрації місця проживання протягом певного строку не є підставою для втрати таким власником права користування житлом, яке їй належить, а задоволенням позову про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, буде порушено право власності відповідачки на вищевказану квартиру. Таким чином, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог про визнання відповідачки (співвласника спірного майна) такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed