Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з відповідача борг за договором позики в сумі 3500,00 доларів США, що еквівалентно за курсом Національного банку України станом на 24.04.2015 року 81755,00 грн. і три відсотки річних від простроченої суми за весь час прострочення в сумі 105,00 доларів США, що еквівалентно 2365,65 грн., а всього стягнути 84120,65 грн., а також судові витрати по справі, посилаючись на те, що 17 серпня 2011 року він надав відповідачу у борг 3500,00 доларів США, про що відповідач власноруч написав йому розписку. Домовленістю з відповідачем було обумовлено, що відповідач має повернути позичені кошти до кінця року, тобто грудня 2011 року. Однак, після спливу строку повернення боргу, відповідач ухилився від виконання зобовязання та не повернув позичені кошти. Тому позивач змушений звернутися до суду. Позивач у судове засідання не зявився, заявою просив справу розглянути у його відсутність, позов підтримав повністю та просив суд позов задовольнити у повному обсязі. 15.06.2015 року від відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, згідно якій він зазначає, що між ним та позивачем [PERSON] був укладений договір позики. Домовленістю з позивачем було обумовлено, що відповідач має повернути позичені кошти до грудня 2011 року, тобто строк предявлення його претензій до відповідача про порушене право почав спливати з 01.01.2012 року та закінчився 02.01.2015 року, а позов [PERSON] подано до суду 27.04.2015 року. З позовом про стягнення заборгованості на суму 84120,65 гривень він не згоден та просить застосувати позовну давність три роки, передбачену ст. 257 ЦК України та відмовити у задоволенні позову. У звязку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, в судове засідання в силу ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд вважає, що між сторонами виникли договірні зобовязання щодо надання/повернення позики, що випливають із зобовязального права, пов'язані з ухиленням позичальника від виконання своїх обов'язків по поверненню суми позики позикодавцю, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Цивільним Кодексом України. Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини. Враховуючи заяву позивача про слухання справи у його відсутність, суд розглядає справу за відсутністю позивача по наявним доказам, відповідно до ч. 2 ст. 169 ЦПК України. У відповідності зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Відповідно до розписки від 17 серпня 2011 року, [PERSON], що є відповідачем у наявній справі, взяв у борг у позивача 3550,00 доларів США, які відповідач мав повернути позивачу до грудня місяця 2011 року, про що зазначив позивач, та що не заперечувалось і не спростовувалось відповідачем (а.с. 4). Отже судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, повязані борговими зобовязаннями, що також було підтверджено письмовими доказами, дослідженими судом. Строк боргового зобовязання спливав у грудні 2011 року. Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальнику) кошти або інші речі, з певними родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцю таку ж суму коштів (суму позики) або така ж кількість речей того ж роду і такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики і його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, що завіряє передачу йому позикодавцем певної суми або певної кількості речей. Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ст. 1049 ЦК України). Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і встановлений строк відповідно до умов договору та вимогою закону. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом було встановлено, що відповідач дійсно отримав кошти у позивача у борг та зобовязався повернути їх в строк до грудня 2011 року, але в порушення норм закону та даних зобовязань, борг позивачу не повернув, тобто відповідач зобов'язання за договором позики належним чином не виконав. Відповідно до ст. 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні; сторони лише можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. У звязку з чим суд приходить до висновку, що зобовязання має виконуватись у грошовій одиниці України. У абз. 2 п. 14 постанови від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» Пленум Верховного Суду України розяснив, що у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Отже, приймаючи до уваги заявлені позивачем позовні вимоги, з відповідача підлягає стягненню заборгованість за договором позики на загальну суму 81755,00 гривень. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу й три проценти річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання. Індекс інфляції це покажчик характеристики динаміки загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлені в національній валюті гривні. Норма ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленої інфляції поширюється на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначено договором у гривні. Оскільки грошове зобов'язання між сторонами визначене у гривні, а боржник прострочив його виконання, з нього також підлягають стягненню інфляційні витрати. Такі висновки суду узгоджуються з висновками ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ, що викладені в Ухвалі від 25 травня 2011 року у справі 6-5885св10. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно ст.1050 ЦК України - якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Таким чином, згідно розрахункам, наданим позивачем, які перевірені судом, сума боргу, яку [PERSON] зобовязаний сплатити на його користь на 24 квітня 2015 року складає 81\~755,00 гривень, та три процента річних від простроченої суми 2365,65 грн. Відповідно до ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Відповідно до ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Стаття 253 ЦК України встановлює, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до ст. 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Стаття 257 ЦК України встановлює, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Між сторонами не укладалася письмова угода про збільшення строку позовної давності. Відповідно до матеріалів справи та норм ст.ст. 254, 260, 261 ЦК України строк позовної давності за вимогами позивача [PERSON] почав відраховуватися 17.12.2011 року, і з цієї дати строк позовної давності не переривався. Загальний строк позовної давності сплив через три роки 17 грудня 2014 року. До суду з позовом позивач [PERSON] звернувся 28 квітня 2015 року, тобто з пропущенням строку давності. Відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Строк позовної давності для вимог позивача сплив, від відповідача до суду надійшла заява про застосування строку позовної давності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В порушення вищевказаних норм позивач не надав жодного доказу належного та допустимого у розумінні ст. ст. 57, 58 ЦПК України щодо підтвердження наявності поважних причин пропуску строку позовної давності. За таких обставин суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики слід відмовити у зв'язку зі спливом строку позовної давності. Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується правилами ст. 88 ЦПК України. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] при зверненні до суду сплатив судовий збір, та в зв`язку з відмовою в задоволенні його позовних вимог, суд не має підстав для розподілу судових витрат.

Outcome: dismissed