Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що 02.03.1974р. між ним та відповідачкою [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований у Мостиському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про що зроблено актовий запис №9. Від даного шлюбу у них народилося троє дітей, які вже досягнули повноліття. Зазначає, що спільне життя з відповідачкою [PERSON] не склалося через постійні непорозуміння та сварки. Стверджує, що не підтримують з відповідачкою подружніх відносин та не ведуть спільного господарства. На даний час він (позивач) перебуває у фактичних шлюбних відносинах з іншою жінкою, з якою має намір створити сімю. Вважає, що примирення з відповідачкою [PERSON] неможливе, а збереження шлюбу, який існує лише формально, суперечитиме їх інтересам. З огляду на наведені обставини та небажання відповідачки розірвати шлюб в органах державної реєстрації актів цивільного стану, просить суд розірвати шлюб між ним, позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, однак в матеріалах справи наявна його письмова заява, в якій такий просить суд слухати справу у його відсутності, щодо ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, у судове засідання не з'явилася без поважних причин, клопотань про відкладення або про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило. Як вбачається із матеріалів справи судова повістка відповідачці [PERSON] надсилалась рекомендованим листом з повідомленням за адресою місця її проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку та повернулася до суду із поштовою відміткою про причину повернення «інші причини, що не дали змоги виконати обовязки щодо пересилання поштового відправлення». Відомості про будь-яку іншу адресу місця проживання чи перебування відповідача чи про його офіційну електронну адресу в матеріалах справи відсутні. Заяв про зміну місця проживання чи перебування від відповідача не надходило. Тому на підставі статей 128, 131 ЦПК України суд вважає, що судова повістка відповідачу доставлена і вона належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання. Враховуючи положення ст.280 ЦПК України, а також те, що відповідач належним чином повідомлена про дату, і час і місце судового розгляду, про причини неявки суд не повідомила, а також враховуючи те, що позивач не заперечував проти заочного вирішення справи, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності сторін, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Станом на 20.11.2018р. відзив на позов від відповідача [PERSON] до суду не надійшов, а тому суд розглядає справу за наявними у справі письмовими доказами. Дослідивши подані документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.3 ст.12 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони з 02.03.1974р. перебувають у шлюбі, який зареєстрований у Мостиському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про що зроблено актовий запис №9. Від даного шлюбу в сторін народилося троє дітей, які вже досягнули повноліття. Судом встановлено, що між сторонами склались неприязні відносини через протилежні погляди на сімейні відносини та сімейні обовязки з ведення спільного господарства, відсутнє взаєморозуміння. Окрім цього, встановлено, що сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, їх шлюб існує формально, сімейно-шлюбні відносини між подружжям не підтримуються протягом тривалого часу, вони не бажають зберегти шлюб, позивач на розірванні шлюбу наполягає. Вказані обставини підтверджуються: свідоцтвом про шлюб серії І-СГ №336685, виданого 19.06.2018 року (повторно); копією паспорта позивача [PERSON] та іншими матеріалами справи. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім'ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов'язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Згідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч.1 підпункту «с», «однакові права і обов'язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. З врахуванням того, що жоден з подружжя не бажає примиритися, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам, тому шлюб слід розірвати. Відповідно до ст.112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї суперечитиме інтересам одного з них. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ч.3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Таким чином, суд вважає, що позов обґрунтований, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка, примирення між сторонами неможливе, їхня сімя розпалася остаточно, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, що має істотне значення, а тому шлюб між сторонами необхідно розірвати. Згідно ч.2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч.3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Судом встановлено, що позивачем [PERSON], при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 704 грн. 80 коп. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, повязані з розглядом справи покладається у разі задоволення позову на відповідача. Оскільки позовні вимоги позивача [PERSON] задоволено, то у відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, як вважає суд, з відповідачки [PERSON] на користь позивача слід стягнути сплачений ним судовий збір у розмірі 704,8 грн.

Outcome: approved