Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом та свої вимоги мотивує тим, що в липні 2012 р. між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] було досягнуто усної угоди, відповідно до якої, він зобовязався передати у власність [PERSON] та [PERSON] певну суму грошових коштів в іноземній валюті, в свою чергу, [PERSON] та [PERSON] зобовязались повернути йому таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті (суму позики) та додатково сплатити відсотки за користування цими грошовими коштами. З метою виконання взятого на себе зобовязання, 12.07.2012 р. [PERSON] передав, а [PERSON] та [PERSON] отримали грошові кошти в сумі 6000 дол. США, на той час за курсом НБУ дорівнювало 47958 грн. Факт отримання вказаних вище грошових коштів підтверджується наданою [PERSON] та [PERSON] розпискою. В розписці також зазначено, що [PERSON] та [PERSON] зобовязуються повернути отримати позику на протязі шести місяців та додатково сплатити відсотки (12% річних) в сумі 360 дол. США. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] були зобовязані повернути йому грошові кошти на загальну суму 6360 дол. США, що на той час за курсом НБУ дорівнювало 50835 грн. 48 коп. Хоча із порушенням встановлених строків, але [PERSON] та [PERSON] частково повернули грошові кошти йому. Крім того, 20.02.2014 р. відповідачів було письмово зафіксовано, що залишок заборгованості перед ним на цю дату складає 2748 дол. США, що на той час за курсом НБУ дорівнювало 24141 грн. 18 коп. З 20.02.2014 р. відповідачі припинили повертати йому борг за договором позики. Від будь-яких переговорів з приводу повернення запозичених у нього грошових коштів та виконання взятих на себе зобовязань [PERSON] та [PERSON] ухиляються. Умови договору позики останніми не виконані. 28.07.2016 р. на адреси реєстрації місця проживання відповідачів були надіслані письмові претензії вимоги щодо повернення грошових коштів, але жодної відповіді так і не було отримано. Станом на момент звернення до суду з даною позовною вимогою заборгованість [PERSON] та [PERSON] перед ним складає 2748 дол. США, що за курсом НБУ дорівнює 74250 грн. 96 коп. У звязку з цим, позивач просить суд стягнути з [PERSON] та [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики по 37125 грн. 48 коп. з кожного. Відповідачі, [PERSON] та [PERSON], які належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися. Представник [PERSON] [PERSON] надав до суду заперечення, в якому зазначив, що [PERSON] пропущено 3-річний строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про стягнення коштів за розпискою. Крім того, кошти в 2014 р. [PERSON] не повертала і підпис під зазначеними сумами повернених коштів у 2014 р. не ставила. У звязку з цим, просить застосувати строк позовної давності до вимог про стягнення на користь [PERSON] суми заборгованості у розмірі 37125,48 грн. Також зазначив, що оскільки, порядок визначення еквіваленту у гривні зобовязання у іноземній валюті домовленістю між сторонами не визначений, то гривневий еквівалент суми боргу має визначатись на дату повернення коштів згідно домовленості сторін, тобто 12.07.2012 р. Позивачем визначено гривневий еквівалент валютного зобовязання на дату подання позову, що є порушенням як умов взятих на себе зобовязань сторін, так і вимог ст.533 ЦК України. Станом на 12.07.2012 р. курс гривні становив 100 дол. США 799,30 грн. Враховуючи те, що згідно зворотного боку розписки [PERSON] було повернуто суму коштів у розмірі 37000 грн. (19000 грн. + 1800 грн.), сума боргу відповідачів на момент подачі позовної заяви становить 10958 грн., а на кожного з боржників по 5479 грн. Крім того, сума боргу не може розраховуватись виходячи з курсу іноземної валюти на день подачі позову, виходячи з суми зобовязального правовідношення. У звязку з чим, просив частково відмовити у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу у сумі 31646 грн. Судом встановлено, що в липні 2012 р. між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] було укладено договір позики у вигляді розписки, відповідно до якої [PERSON] та [PERSON] зобовязалися віддати на протязі шести місяців суму 6000 дол. США і відсотки в сумі 360 дол. США, що складає 12% річних, строк віддачі 12.07.2012 р. (а.с.7). Згідно зворотньої сторони розписки вбачається, що [PERSON] було отримано борг 19.07.2012 р. в сумі 19000 грн. та 20.02.2014 р. в сумі 18000 грн. Залишок заборгованості перед [PERSON] станом на 20.02.2014 р. складає 2748 дол. США (а.с.8). [PERSON] було направлено [PERSON] та [PERSON] претензію вимогу щодо повернення грошових коштів, однак дані претензії залишені без задоволення (а.с.9-10, 11,12). Відповідно до ст. 1046 ЦК України,- за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо сума позики не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Так, Верховний Суд України у своїй постанові по справі № 6-63цс13 від 18.09.2013 р. зазначив, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Надана позивачем, як доказ укладеного договору, письмова розписка свідчить про те, що в даному випадку договір позики укладений у письмовій формі. Даний договір відповідає вимогам, установленим для правочинів, які укладаються в письмовій формі, і приймається судом, як доказ, який вказує на факт наявності боргу відповідачів перед позивачем. Згідно норм ч. 1 ст. 1049 ЦК України, - позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. 16.08.2017 р. представником відповідача [PERSON] - [PERSON] було заявлено клопотання про застосування строків давності, оскільки строк повернення коштів встановлено 12.07.2012 р., а 3-х річний строк позовної давності сплинув 12.07.2015 р. За ст.256 ЦК України, - позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч.1 та 5 ст. 261 ЦК України,- перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України,- перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. З копії боргової розписки вбачається, що [PERSON] було надано [PERSON] та [PERSON] борг в сумі 6000 дол. США, строк віддачі - 12.07.2012 р. Зі зворотної сторони розписки вбачається, що [PERSON] було погашено борг 19.07.2012 р. в сумі 19000 грн., 20.02.2014 р. в сумі 18000 грн. Сторони визнали, що залишок боргу станом на 20.02.2014 р. складає 2478 дол. США. Згідно ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом 10.02.2017 р. Згідно зворотньої сторони боргової розписки вбачається, що борг в розмірі 3700 грн. (1900 грн. + 1800 грн.) було погашено [PERSON], про що і зазначає сам позивач в додаткових поясненнях від 15.09.2017 р. [PERSON] не визнавала свій обовязок по поверненню боргу, у звязку з чим не сплачувала борг згідно боргової розписки. Таким чином, суд вважає, що строк позовної давності для звернення позивача до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики №б/н сплив у липні 2015 року. Враховуючи викладене, суд вважає, що в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості з [PERSON] за договором позики слід відмовити у звязку із пропуском позивачем строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права. Також, суд вважає, що є необґрунтованими доводи представника відповідача [PERSON] [PERSON] з приводу того, що сума боргу не може розраховуватись, виходячи з курсу іноземної валюти оскільки: Статтею 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. За змістом ч. 1 ст. 192 ЦК України, ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст. 35 Закону України від 20 травня 1999 року №679-ХІV «Про Національний банк України», ст. 3 Закону України від 5 квітня 2001 року №2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»,- єдиним законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня, яка приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень за всіма видами платежів. Стаття 524 ЦК України визначає, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно зі ст. 533 ЦК України,- грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. При цьому під іншим порядком у цій статті мається на увазі порядок і дата визначення курсу валюти. Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України, як єдиний законний платіжний засіб на території України, останні не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов'язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті. Ч.2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Такий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі №6-79цс14. Позивачем в позовній заяві розраховано заборгованість за договором позики, а саме 2478 дол. США, що на день подання позовної заяви (10.02.2017 р.) еквівалентно 74250,96 грн. (2478 х 27,02). У зв'язку з цим, позивач просив суд стягнути з [PERSON] та [PERSON] з кожного 37125,48 грн. (74250,96 :2). Таким чином, оскільки позивачем самостійно визначено спосіб захисту порушеного права у формі стягнення суми боргу, розрахованого на час подання позову до суду, що не суперечить закону, позовні вимоги ним не змінювались та не уточнювались, отже вимоги про стягнення суми боргу за договором позики у частині зобовязання в іноземній валюті (2478 дол.США) в розрахунку еквіваленту станом на час ухвалення рішення позивачем не заявлено. Відтак, у суду, відповідно до вимог ст.ст.11, 60 ЦПК України, відсутні підстави для проведення розрахунку на підставах, відмінних від позовних вимог та за інший період. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 37125,48 грн. в межах заявлених позовних вимог. Вирішуючи питання про судові витрати в справі, суд керується положеннями статті 88 ЦПК України,- якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Отже, стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає сплачений ним при зверненні з позовом до суду судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 371 грн. 25 коп. (37125,48 грн. х 742,50 грн. : 74250 грн.).

Outcome: partial