Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання рішення органу приватизації, свідоцтва про право власності на житло недійсними, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 08.04.1982 року позивач уклав шлюб з відповідачкою [PERSON] У 1997 році їхня сім`я отримала ордер на вселення у квартиру [ADDRESS], в яку позивач вселився разом зі своєю сім'єю. У зв'язку зі скрутним матеріальним становищем, виключно у інтересах сім`ї, у вересні 2004 року позивач прийняв пропозицію працювати у Національній академії Служби безпеки України у м. Києві, а тому 14.09.2004 року виписався з реєстраційного обліку з квартири [ADDRESS] та зареєструвався в м. Києві за адресою: [ADDRESS], власником якої являється сестра позивача [PERSON] Пройшовши відповідну перевірку, з 10.10.2005 року позивач почав працювати у Національній академії Служби безпеки України на посаді головного наукового співробітника. Працюючи у м. Києві позивач зв'язків зі сім'єю не поривав, так як вихідні та відпустку сторони проводили разом у спірній квартирі, сторони вели спільне господарство, неодноразово робили ремонт у зазначеній квартирі. Таким чином, позивач фактично проживав у м. Вінниці, а у м. Києві лише працював. Однак, у кінці 2013 року позивач дізнався, що відповідачі без повідомлення про те позивача та без його згоди здійснили приватизацію їх спільної квартири та отримали свідоцтво про право власності. Вважає, що за законом також має право на приватизацію, так як являється членом сім`ї та право користування квартирою не втрачав, що змусило позивача звернутись до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю та просили суд їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. В судовому засіданні відповідачі [PERSON], [PERSON] позовні вимоги визнали, не заперечували проти задоволення позову. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином через оголошення в газеті «Вінниччина». Представник відповідача - виконавчого комітету Вінницької міської ради за довіреністю Кріпак О.М. до судового засідання не з'явилась, однак від останньої надійшла письмова заява про розгляд справи у її відсутність, при винесенні рішення покладається на розсуд суду в межах чинного законодавства України. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявляти клопотання про розгляд справи у її відсутність. Заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено та сторонами не оспорюється, що 08.04.1982 року позивач уклав шлюб з відповідачкою [PERSON] у міському В РАГС м. Вінниці, актовий запис №656, згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданого міським В РАГС м. Вінниці 08.04.1982 року (а.с.15). Як вбачається з пояснень позивача та відповідачів в судовому засіданні у 1997 році їхня сім`я отримала ордер на вселення у квартиру [ADDRESS], в яку позивач вселився та прописався разом із своєю сім'єю, що підтверджується копією паспорта громадянина України [PERSON] серії [NUMBER], виданого Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій області 21.01.1997 року (а.с.5-9). У зв'язку зі скрутним матеріальним становищем, виключно у інтересах сім`ї, у вересні 2004 року позивач прийняв пропозицію працювати у Національній академії Служби безпеки України у м. Києві, а тому 14.09.2004 року виписався з реєстраційного обліку з квартири [ADDRESS] та зареєструвався в м. Києві за адресою: [ADDRESS], власником якої являється сестра позивача [PERSON], що підтверджується довідками ЖБК «Автотранспортник-7» Оболонського району м. Києва від 08.01.2010 року та від 13.01.2010 року (а.с.16-17). Із трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] встановлено, що на сьогодні позивач працює у Національній академії Служби безпеки України з 10.10.2005 року - на посаді головного наукового співробітника, з 10.10.2006 року - на посаді провідного наукового співробітника (а.с.10-14). Працюючи у м. Києві, позивач зв'язків зі сім'єю не поривав, так як вихідні та відпустку сторони проводили разом у спірній квартирі, сторони вели спільне господарство, купували побутову техніку для дому, неодноразово робили ремонт у зазначеній квартирі, що відповідачами в судовому засіданні не заперечувалось та що об'єктивно підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи, а саме: заявою позивача до ПАТ «Дельта Банк» про отримання кредиту для купівлі телевізора від 30.12.2012 року (а.с.18), видаткова накладна ТОВ «Комфі Трейд» від 30.12.2012 року на ім'я позивача про купівлю побутової техніки (а.с.20), кредитний договір №400549977 від 09.01.2008 року, укладений між позивачем та ЗАТ «Альфа Банк» (а.с.21-23), кредитний договір № від 30.12.2012 року, укладений між позивачем та ПАТ «УкрСиббанк» (а.с.24-25), видаткова накладна від 27.08.2013 року ТОВ «Епіцентр К» від 27.08.2013 року на ім'я позивача про купівлю будівельних матеріалів (а.с.27) тощо. Однак, у кінці 2013 року позивач дізнався, що відповідачі без повідомлення про те позивача та без його згоди здійснили приватизацію їх спільної квартири та отримали свідоцтво про право власності, видане виконавчим комітетом Вінницької міської ради від 23.06.2009 року (а.с.70), на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 25.06.2009 року №1435 «Про приватизацію державного житлового фонду в м. Вінниці», відповідно до п.1.51 якого, вирішено оформити право приватної (спільної) власності на квартиру з безоплатною передачею у власність громадян за адресою: [ADDRESS], що складається з 4 кімнат, загальною площею 73,3 кв.м., при нормі 73,0 кв.м., з відновною вартістю 13 грн. 19 коп., згідно з розрахунком передати [PERSON], яка зареєстрована та проживає в цій квартирі з 1997 року, склад сім`ї: 3 особи, в тому числі син та донька (а.с.55). Згідно ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коди дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло платно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку (ч.2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Пунктом 19 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженому наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16.12.2009 року №396 встановлено, що при оформленні заяви на приватизацію будинку (квартири) громадянин бере на підприємстві (організації), що обслуговує жилий будинок гуртожиток, довідку про склад сім`ї та займані приміщення. У довідці вказуються члени сім'ї наймача, які зареєстровані та мешкають разом з ним, а також тимчасові відсутні особи, за якими зберігається право на житло. А відтак, позивач має право на приватизацію на рівні з іншими членами сім`ї, так як являється членом останньої та право користування квартирою не втрачав. В даний час позивач та відповідачка [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, проживають разом як сім`я, а відтак позивач має право на спільну сумісну власність з іншими членами його родини у відповідності до ст.368, 369 ЦК України, ст.60 СК України. З огляду на вищевикладене, суд вважає вимоги позивача законними, достатньо вмотивованими та такими, що ґрунтуються на наявних у справах доказах, а відтак позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved