Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , та розмір аліментів на дитину, які стягнуті рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2016 року, збільшити. Стягнути з відповідача на користь позивача на утримання доньки аліменти у розмірі 1600,00 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з моменту подання позовної заяви до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовної заяви [PERSON] зазначає, що вона з відповідачем по справі перебувала в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 лютого 2017 року був розірваний. Від шлюбу сторони мають дитину: [PERSON] , [INFO] . Рішенням Фрунзенського районного суд м. Харкова від 22 листопада 2016 року стягнуто з відповідача на користь позивача на утримання доньки аліменти у розмірі 1000,00 грн., щомісячно, починаючи з 18.10.2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідач з моменту винесення вказаного рішення суду і до теперішнього часу аліменти не сплачує. Згідно розрахунку заборгованості по сплаті аліментів, який виконаний державним виконавцем Щегульною Г.О. станом на 01.11.2018 року загальний розмір заборгованості відповідача по сплаті аліментів становить 23451,60 грн. З моменту ухвалення рішення суду про стягнення аліментів відбулися істотні зміни. Життя значно подорожчало. Підвищились ціни на продукти харчування для дітей, на дитячий одяг, ліки, на комунальні послуги. На теперішній час прожитковий мінімум на дитину до 6 років складає 1559 грн. Щомісяця на утримання дитини позивач витрачає близько 3200 грн., дитина постійно хворіє, а також потребує майже цілодобового догляду та великих витрат. Оскільки позивачу вкрай важко самостійно виховувати дитину, тому змушена звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів в розмірі 1600 грн. щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з моменту подання позову до суду. Разом з тим, позивачка звертається до суду з вимогою про позбавлення батьківських прав відповідача у відношенні доньки [PERSON] . Позивач зазначає, що у жовтні 2016 року відповідач залишив сім`ю, повідомивши, що виїжджає до Російської Федерації. Неповнолітня донька залишилась проживати з матір`ю. З цього часу батько дитини не проживає з родиною, ухиляється від виконання батьківських обов`язків, життям дитини не цікавиться, не приймає будь - якої участі у вихованні та розвитку дитини, матеріальної допомоги на утримання дитини також не надає. Відповідач не є інвалідом, працездатний, однак не виконує рішення суд щодо стягнення аліментів. Позивач посилається на те, що на теперішній час без дозволу батька дитини не може вчиняти ніяких дій відносно дитини: оформити ніяких документів, не може здійснити реєстрації місця проживання, не може влаштувати дитину до дитячого дошкільного закладу, не може вивезти дитину на лікування закордон та інше. Оцінюючи поведінку відповідача по відношенню до дитини, вважає, що дитина йому взагалі не потрібна, а тому є всі підстави для позбавлення його батьківських прав. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Через канцелярію суду від представника позивача надійшла заява, в якій просить розглянути справу за його відсутності та позивача, позов задовольнити в повному обсязі, проти винесення по справі заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не подав. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, в матеріалах справи міститься заява від директора Департаменту службу справах дітей - Малько О.П., в якій просить розглядати справу без участі представника та при винесенні рішення врахувати інтереси малолітньої дитини - [PERSON] . Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 280 ЦПК України, судом проведено заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Судом встановлено, що [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 53 (а.с.8). Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 лютого 2017 року шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] - розірвано (а.с. 6-7). Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2016 року стягнуто з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1000,00 грн. щомісяця, починаючи з 18.10.2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно розрахунку заборгованості по сплаті аліментів наданому державним виконавцем Щегульною Г.О., загальна заборгованість станом на 01.11.2018 року становить 23451,60 грн. Відповідно довідки № 124 від 29.10.2018 року видану Комунальним закладом «Дошкільний навчальний заклад (ясла - садок) № 429 Харківської міської ради», вбачається, що батько дитини [PERSON] , не відвідував заклад освіти, не спілкувався з вихователем групи, не цікавився рівнем розвитку та поведінкою доньки, не брав участі в батьківських зборах. Як вбачається, з відповіді на адвокатський запит № 355 від 02.11.2018 року, надану головним лікарем Комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча політника № 15» Харківської міської ради - Миргород Н.В., під час відвідувань КНП «Міська дитяча поліклініка № 15» дитину супроводжувала мати, [PERSON] , яка здійснювала догляд під час хвороби [PERSON] . Батько дитини - [PERSON] , до фахівців зазначеного медичного закладу з донькою не звертався, станом здоров`я та розвитком дівчинки не цікавився. Довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 13.09.2016 року, [PERSON] , зареєстрована разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Згідно п. 2 ч. 1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 р. позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно п. 16 постанови особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК, зокрема, як ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зі змісту висновку № 232 від 13.03.2019 року вбачається, що Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дочки, [PERSON] , [INFO] . Таким чином, суд вважає, що позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої дочки [PERSON] є доцільним та таким, що не суперечить вимогам сімейного законодавства України. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що відповідач не займається вихованням своєї дитини, не надає їй матеріальну допомогу, тобто ухиляється від виконання своїх обов`язків. Щодо вимоги про збільшення розміру аліментів суд зазначає наступне: Судом встановлено, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2016 року стягнуто з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1000,00 грн. щомісяця, починаючи з 18.10.2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно розрахунку заборгованості по сплаті аліментів надану державним виконавцем Щегульною Г.О., за період з 18.10.2016 року по 01.11.2018 року, загальна заборгованість станом на 01.11.2018 року становить 23451,60 грн. Як вбачається з наданого розрахунку, боржником [PERSON] жодного разу не було сплачено суми аліментів за місяць. Крім того, судом встановлено, що відповідач [PERSON] за реєстрованим в м . Харкові не значиться, що підтверджується інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади м. Харкова. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлено у 2019 році прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років: з 1 січня 2019 року - 1626 грн., з 1 липня 2019 року - 1699 грн., з 1 грудня 2019 року - 1779 грн. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до частини 1 статті 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У статті 192 СК України закріплено вичерпний перелік обставин, які можуть бути підставою для зміни розміру аліментів. Зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України. Позивачка в обґрунтування збільшення розміру аліментів зазначає, що щомісячні витрати на дитину складають близько 3200 грн., що включає в себе витрати на лікування, оскільки дитина потребує майже цілодобового догляду та великих витрат. А також з моменту ухвалення рішення суду про стягнення аліментів відбулися істотні зміни, а саме: підвищилися ціни на продукти харчування для дітей, на дитячій одяг, ліки, на комунальні послуги та збільшився прожитковий мінімум на дитину до 6 років. Разом з тим наведені підстави не є підставою для збільшення розміру аліментів. Доказів поліпшення матеріального стану відповідача, погіршення стану здоров`я дитини, суду не надано, тобто відсутні зміни передбачені ч.1 ст. 192 СК України для збільшення розміру аліментів присуджених рішенням суду. При цьому, суд зазначає, що витрати на дитину, пов`язані з розвитком її здібностей або (та) хворобою, підлягають стягненню (в разі доведеності) на підставі ст. 185 СК України, як додаткові витрати та не є підставою для збільшення розміру аліментів. Суд не визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, оскільки такий визначено законом. Визначаючи розмір аліментів, суд враховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначено законом (частина друга статті 182 СК України). Як зазначено в пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині 2 статті 182 Сімейного кодексу України. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Таким чином, збільшення мінімального розміру аліментів на одну дитину, який визначено законом, не є підставою для пред`явлення позову про зміну розміру аліментів. Такий правовий висновок викладно у Постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №536/1557/17, провадження №61-7584св18. Враховуючи зміст статей 181,192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Водночас, правомірність такого способу захисту встановлюється судом з урахуванням фактичних обставин справи та залежить від наявності відповідних підстав, передбачених положеннями статей 182-184, 192 СК України. Згідно вимог статті 192 СК України розмір аліментів може бути змінений за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника чи одержувача аліментів та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Доказів того, що стан здоров`я позивача або дитини погіршився настільки, що це позначилося на матеріальному становищі сім`ї, матеріали справи не містять і до суду їх не надано. Таким чином, позивач не довела обставин, передбачених статтею 192 СК України, а саме зміну майнового чи сімейного стану її та дитини, погіршення стану здоров`я дитини після ухвалення судового рішення, яким присуджено сплату аліментів. Доведення саме вказаних обставин є підставою для перегляду визначеного судом розміру аліментів, у тому числі і шляхом зміни способу їх стягнення. Таким чином, враховуючи недоведеність зміни матеріального або сімейного стану позивача, погіршення або поліпшення здоров`я платника чи одержувача аліментів, суд вважає, що підстави для збільшення розміру аліментів відсутні, а тому суд відмовляє у задоволенні позову.

Outcome: partial