Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 14 липня 2016 року він надав відповідачу позику в розмірі 550 доларів США, яких останній зобовязався повернути в строк до 30 листопада 2016 року. На підтвердження укладеного договору позики відповідач надав відповідну розписку. Однак, відповідач свої зобовязання щодо повернення отриманої позики по сьогоднішній день не виконав. У звязку з тим, що відповідач у добровільному порядку борг не повертає, просив стягнути з відповідача в примусовому порядку неповернуту суми позики із урахуванням процентів, 3% річних та інфляційних витрат в гривневому еквіваленті станом на 20 листопада 2017 року, що становить 20691 гривня 31 копійка. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. За змістом ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. З метою всебічного, повного, обєктивного, безпосереднього дослідження доказів та зясування всіх обставин справи, суд з власної ініціативи викликав сторони в судове засідання. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі та просив задовольнити заявлені вимоги. Відповідач звернувся до суду із заявою, в якій позов визнав. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 14 липня 2016 року позивач [PERSON] надав відповідачу [PERSON] позику в сумі 550 доларів США, а останній зобовязався повернути отриману позику в строк до 30 листопада 2016 року, що підтверджується оглянутою судом письмовою розпискою відповідача від 14 липня 2016 року. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй Постанові від 18 вересня 2012 року за № 6-63цс13, а тому висновки викладені в ній є обов'язковими для всіх судів України. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ч. 1 ст. 530 та ч. 1 ст. 1049 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобовязання припиняються виконанням, проведеним належним чином. У відповідності до ч.2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобовязанні визначено еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Із розяснень, викладених у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки згідно з ч. 1 ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця гривня, то при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України гривні (з наведенням розрахунків з переведенням іноземної валюти, яка була предметом позики, в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Як вбачається з вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У звязку з тим, що відповідач не повернув позивачу отриману ним позику в обумовлений сторонами строк, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з нього на користь позивача в примусовому порядку позики, а також процентів від суми позики та трьох відсотків річних від простроченої суми, загальна сума яких за розрахунком позивача станом на 20 листопада 2017 року становить 18754 гривні, а саме основна сума позики 14569 гривень, проценти за користування позикою 3740 гривень та 3 % річних 425 гривень. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми індексу інфляції в розмірі 1957 гривень 31 копійки слід відмовити виходячи з наступного. Індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін та товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Зважаючи на те, що ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, то норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобовязання, яке визначене договором в гривні. Оскільки між сторонами було укладено договір позики в іноземній валюті та позивач просить стягнути з відповідача гривневий еквівалент позики в іноземній валюті, то у стягненні суми індексу інфляції за вказаним договором позики від 14 липня 2016 року слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору в сумі 704 гривень 80 копійок. На підставі ст.ст. 3, 11, 15, 526, 530, 533, 599, 625, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України, суд

Outcome: partial