Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що перебувала у шлюбі з [PERSON], від якого мають спільну дитину - [PERSON], [INFO]. Відповідно до рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 08 вересня 2011 року шлюб було розірвано, після чого дитина залишилась проживати з нею. Позивачка зазначає, що з [PERSON] на її користь було стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON]. Відповідач ухиляється від виконання батьківських обов*яків з виховання дитини, має заборгованість по сплаті аліментів, не цікавиться долею сина, не відвідує його, не виявляє бажання бачитись і сином. Протягом останніх трьох років відповідач перебуває на тимчасово непідконтрольній Україні території. Позивач сама займається вихованням сина, створила необхідні умови для його життя та розвитку, утримує його. Позивач просить позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Позивач [PERSON] пояснила, що після розірвання шлюбу, яке мало місце в 2011 році і до 2014 року відповідач [PERSON] періодично спілкувався із сином, купував іграшки, сплачував аліменти, але не в повному обсязі, у зв*язку з чим виникла заборгованість. З 2014 року відповідач перебуває на тимчасово окупованій території - в м.Донецьку, до м.Костянтинівка не приїжджає, з огляду на що на протязі трьох років взагалі не приймає участі у вихованні дитини і не спілкується з нею. Лише у телефонній розмові із нею колись питав про сина. Не заперечувала, що і в теперішній час аліменти відповідач сплачує, але не в повному обсязі. Зазначила, що [PERSON] не має наміру повертатись до м.Костянтинівка, тому сенсу мати такого батька, якому до того ж властиві не найкращі якості характеру, дитині немає. В теперішній час фактично створила сім*ю з іншим чоловіком. Пояснила, що між нею та колишнім чоловіком виникали сварки з приводу протилежних політичних поглядів, з огляду на що вона не бажає з ним спілкуватись. Мотивом звернення до суду стало те, що вона не бажає, щоб [PERSON], якому властиві не найкращі якості характеру, приймав участь у вихованні дитини, а вона була змушена звертатись до відповідача з приводу отримання дозволу на перетин дитиною державного кордону. Представник позивача [PERSON] зазначив, що є інформація про те, що [PERSON] розшукує поліція та Служба безпеки України і у випадку, якщо він повернеться до м.Костянтинівка, його буде заарештовано і засуджено. Отже, відбуваючи покарання у вигляді позбавлення волі, відповідач фізично взагалі не зможе виконувати свої батьківські обов*язки. Крім того, усвідомлення вищевказаних ним обставин дитиною, може завдати останній психологічної травми. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з*явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності та заперечення проти позову, в якому просив відмовити в задоволенні позову [PERSON] про позбавлення його батьківських прав відносно сина - [PERSON]. Заперечуючи проти позову, який вважає безпідставним та недоведеним, відповідач посилається на те, що є інвалідом 2 групи за захворюванням опорно-рухового апарату, у зв*язку з чим знаходиться в м.Донецьку на лікуванні, що свідчить на його думку про відсутність провини у тимчасовій неможливості приймати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею в необхідному обсязі. Крім того, не зважаючи на стан здоров*я, потребу в лікуванні і наявність другої малолітньої дитини, він сплачує аліменти на утримання сина, а сама по собі наявність заборгованості не є підставою для позбавлення батьківських прав. Свідок [PERSON], яка є матір*ю позивачки по справі, в судовому засіданні пояснила, що відповідач пішов із родини, коли дитині було 9 місяців. До 2013 року [PERSON] періодично навідував сина, спілкувався з ним, гуляв на вулиці. В 2014 році поїхав до м.Донецька і з тих пір у вихованні дитини участі не приймає. Після звернення [PERSON] до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, став сплачувати аліменти. Свідок [PERSON], яка підтримує дружні стосунки із позивачкою [PERSON], в судовому засіданні пояснила, що часто спілкується із останньою і з 2012 року жодного разу не бачила [PERSON] Їй нічого невідомо про надання відповідачем матеріальної допомоги синові та про їх спілкування. Свідок [PERSON] пояснила, що мешкає в одному під*їзді із позивачкою [PERSON] [PERSON] бачила, коли дитині [PERSON] було приблизно 10 місяців, після того сторони по справі перестали мешкати разом і вона особисто більше відповідача не бачила. Їй відомо про те, що [PERSON] виховує і утримує сина сама. Суд критично ставиться до показань свідків [PERSON] та [PERSON], оскільки про причини невиконання відповідачем батьківських обов*язків цим особам нічого невідомо. Свідок [PERSON], який є хрещеним батьком малолітнього [PERSON], в судовому засіданні пояснив, що останній раз бачив відповідача по справі влітку 2014 року, в той час, коли останній йшов із прогулянки з сином [PERSON]. Згодом дізнався про те, що в 2014 році [PERSON] поїхав до м.Донецька. Про причини невиконання відповідачем батьківських обов*язків йому особисто нічого невідомо. Відповідно до ст.171 СК України суд в присутності психолога Стасенко С.К. та матері - [PERSON] вислухав думку дитини - [PERSON], [INFO] з приводу питання, що розглядається судом. З пояснень дитини встановлено, що в теперішній час він мешкає із матір*ю та чоловіком на ім*я [PERSON], з яким остання перебуває у фактичних шлюбних відносинах. Хлопчик пояснив, що у нього склались гарні стосунки із чоловіком матері, якого він називає татом. Рідного батька не пам*ятає, але хотів би з ним спілкуватись. Представник Органу опіки та піклування Костянтинівської міської ради Полохливець І.І. підтримала висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина, оскільки він участі у вихованні дитини не приймає, має заборгованість по сплаті аліментів. Зазначила, що в телефонній розмові відповідач повідомив про те, що позбавлений можливості приїхати до м.Костянтинівка, оскільки знаходиться на непідконтрольній території та хворіє. Заслухавши пояснення позивачка [PERSON] та її представника, представника Органу опіки та піклування, допитавши свідків, з*ясувавши думку дитини - [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано відповідно до рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 08 вересня 2011 року (а.с.119). Сторони по справі є батьками малолітнього [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] (а.с.6). Після розірвання шлюбу між батьками дитина - [PERSON] залишився проживати із матір*ю, що не оспорюється сторонами. [PERSON] змінив прізвище на «[PERSON]», що підтверджується копією свідоцтва про зміну імені серія [NUMBER] Як вбачається із довідки від 23 березня 2017 року № 000372 позивач по справі - [PERSON] обіймає посаду економіста ТОВ «Мегатекс», її дохід за період часу з вересня 2016 року по лютий 2017 року становить 48166 гривень 44 копійки (а.с.7). Відповідач по справі - [PERSON] є інвалідом другої групи з дитинства, що підтверджується довідкою серія ДОН-04 № 029575 від 15 лютого 2005 року та пенсійним посвідченням № [NUMBER] (а.с.47). Із виписки з медичної карти вбачається, що [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в Центральній міській лікарні м.Донецька № 17 в період часу з 12 по 24 квітня 2017 року з діагнозом невральної аміотрофії з дистальним театрапарезом: легким в руках, вираженим в ногах, помірно-вираженим аміотрофічним синдромом, вираженим порушенням функції ходьби (а.с.48). 26 березня 2015 року та 26 квітня 2017 року [PERSON] записувався на прийом до лікаря невропатолога (а.с.49). Вирішуючи питання щодо оцінки наданих позивачем медичних документів, а самевиписки з медичної карти (а.с.48), талонів на прийом до лікарів (а.с.49), суд приймає їх як належні та допустимі, беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди маж бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Окрім сина - [PERSON], [PERSON] має малолітню доньку - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серія [NUMBER] (а.с.99). З наданих відповідачем копій квитанцій від 13 січня 2012 року, 18 лютого 2012 року, 27 березня 2012 року, 20 квітня 2012 року, 03 травня 2012 року, 14 травня 2012 року, 30 травня 2012 року, 19 червня 2012 року, 25 червня 2012 року, 13 липня 2012 року, 25 липня 2012 року, 10 серпня 2012 року, 28 серпня 2012 року, 11 вересня 2012 року, 26 вересня 2012 року, 08 жовтня 2012 року, 07 листопада 2012 року, 29 листопада 2012 року, 13 грудня 2012 року вбачається, що в 2012 році [PERSON] сплатив на користь позивачки [PERSON] аліменти на утримання дитини в загальному розмірі 5515 гривень (а.с.54-72). 11 січня 2013 року, 17 січня 2013 року, 16 лютого 2013 року, 28 березня 2013 року, 24 квітня 2013 року, 09 вересня 2013 року, 08 жовтня 2013 року, 05 листопада 2013 року, 06 грудня 2013 року [PERSON] сплатив на користь позивачки [PERSON] аліменти на утримання дитини в загальному розмірі 4146 гривень 41 копійка (а.с.80-83, 85-89). 06 червня 2014 року, 22 липня 2014 року, 03 вересня 2014 року, 10 листопада 2014 року, 29 грудня 2014 року, 09 січня 2014 року, 12 лютого 2014 року відповідач сплатив на користь позивачки аліменти на утримання дитини в загальному розмірі 4040 гривень 30 копійок, що підтверджується копіями наданих квитанцій (а.с.90-96). 11 грудня 2015 року [PERSON] сплатив на користь позивачки аліменти в розмірі 2020 гривень 20 копійок, що підтверджується копією квитанції (а.с.73). 05 лютого 2016 року, відповідач сплатив на користь позивачки аліменти на утримання дитини в розмірі 1010 гривень, що підтверджується копією наданої квитанції (а.с.74). 29 березня 2016 року, 14 квітня 2016 року, 09 червня 2017 року, 12 липня 2017 року, 02 серпня 2017 року відповідач сплатив на користь позивачки аліменти на утримання дитини в загальному розмірі 4040 гривень, що підтверджується копіями наданих квитанцій (а.с.75, 76-79). Виписка із картрахунку [PERSON] [NUMBER] за період часу з 01 січня 2014 року по 31 серпня 2017 року підтверджує факт перерахування відповідачем на користь позивачки аліментів у розмірах, зазначених в квитанціях за період з 2014 по 2017 рік та повністю узгоджується із вказаними квитанціями (а.с.120-133). З інформації навчального закладу № 1 «Попелюшка» від 02 червня 2017 року вбачається, що дитина - [PERSON] з 01 вересня 2014 року відвідував цей дошкільний навчальний заклад, при цьому батько [PERSON] дитину не приводив і не забирав, не відвідував батьківські збори та заходи (а.с.116). Але, як встановлено судом із пояснень самої позивачки, допитаних свідків, [PERSON] з 2014 року мешкає за межами м.Костянтинівка, чим і пояснюється те, що він не приводив та не забирав дитину із відвідуваного нею дошкільного навчального заходу. Статтею 18 Конвенції про права дитини передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року N 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно п.16 вказаної Постанови ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Дослідивши всі докази у сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову зважаючи на нижчевикладене. З пояснень позивачки, свідків [PERSON] та [PERSON], письмових заперечень відповідача по справі вбачається, що особисте спілкування із дитиною та безпосередню участь у її вихованні відповідач [PERSON] не бере з 2014 року, саме після того, як переїхав до м.Донецька, який в теперішній час є територією тимчасово непідконтрольною Україні, що зважаючи до того ж на стан здоров*я відповідача, який є інвалідом 2 групи та має порушення функції ходьби, викликає об*єктивні перепони та труднощі в його спроможності приймати безпосередню участь у вихованні дитини в теперішній час. В той же час, з показань вказаних осіб суд дійшов висновку про те, що після розірвання шлюбу і до зміни місця проживання відповідач приймав безпосередню участь у вихованні сина, спілкувався з ним, сплачував та в теперішній час сплачує аліменти на його утримання. Згідно розрахунку за виконавчим листом № 2-763 станом на 01 березня 2017 року заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів, з урахуванням сплати згідно заяви стягувача боржником за цей період 1000 гривень, становить 44375 гривень 40 копійок (а.с.10). Сама по собі наявність заборгованості по сплаті аліментів батьком не є підставою для позбавлення його батьківських прав. Крім того, з пояснень позивачки вбачається, що між нею та колишнім чоловіком виникли неприязні стосунки, в тому числі, і з причини протилежних політичних поглядів і мотивом звернення до суду стало те, що [PERSON] не бажає, щоб батько, якому, на її думку, властиві не найкращі якості характеру, приймав участь у вихованні дитини, а вона була змушена звертатись до відповідача з приводу отримання дозволу на перетин дитиною державного кордону, що також не може бути підставою для задоволення позову про позбавлення батьківських прав. Посилання представника позивача - [PERSON] на те, що відповідач ніби-то перебуває у розшуку, в майбутньому він буде заарештований та засуджений до позбавлення волі з огляду на що фактично взагалі не зможе виконувати свої батьківські обов*язки є виключно припущеннями, а не передбаченою законом підставою для задоволення позову про позбавлення батьківських прав. Відповідно до висновку від 12 липня 2017 року № 553/26 Орган опіки та піклування Костянтинівської міської ради вважає за доцільне позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON], 2010 року. При цьому із вказаного висновку вбачається, що комісія з питань захисту прав дитини дійшла вказаного висновку виключно на підставі пояснень [PERSON] та довідки про розмір заборгованості по аліментам (а.с.37). Відповідно до ч.6 ст.19 СК України суд не погоджується і не приймає до уваги висновок органу Опіки та піклування Костянтинівської міської ради від 12 липня 2017 року № 553/26 (а.с.37) через його необґрунтованість, оскільки із змісту цього документу вбачається, що він складений виключно на підставі пояснень матері дитини - [PERSON] та довідки про розмір заборгованості по аліментах. Крім того, цей висновок не містить мотивів прийнятого Органом опіки та піклування Костянтинівської міської ради рішення про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав та чи буде такий крайній захід впливу відповідати інтересам дитини. Суд звертає увагу на те, що для позбавлення батьківських прав недостатньо впевнитися у невиконанні обов'язків по вихованню дитини. Належить також встановити, що батько ухиляється від їх виконання - завзято, систематично, незважаючи на всі міри попередження продовжує не виконувати свій батьківський обов'язок. Із висловленої в запереченні позиції відповідача вбачається, що [PERSON] бажає приймати участь у вихованні сина, не байдужий до його долі і не приймає безпосередньої участі в житті дитини, в її вихованні в теперішній час саме з поважної причини, що носить тимчасовий і вимушений характер. Отже, в даному випадку відсутні підстави стверджувати, що з боку відповідача має місце свідоме нехтування своїми батьківськими правами. Згідно із ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. При з*ясуванні судом думки дитини - [PERSON] в присутності психолога Стасенко С.К. було встановлено, що у хлопчика склались нормальні взаємини із чоловіком, з яким його мати перебуває у фактичних шлюбних відносинах. Дитина майже не пам*ятає рідного батька, що може пояснюватися її малолітнім віком в той час, коли вони бачились і спілкувались, при цьому [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що бажає спілкування із рідним батьком. Приймаючи до уваги вищевикладене, зважаючи в тому числі, на стан здоров*я відповідача, віддаленість місця його проживання від місця проживання дитини, сплату ним аліментів та ставлення до дитини, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, оскільки позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог і свідомого нехтування відповідачем батьківськими обов'язками. Крім того, на переконання суду позбавлення батьківських прав [PERSON] не буде відповідати інтересам неповнолітньої дитини. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed