Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що з 1990 року працював на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» та наказом №206-к від 05 лютого 2020 року його було звільнено внаслідок невідповідності стану здоров`я. На час звільнення належна позивачу сума до виплати склала 61932,28 гривень, проте у день звільнення не була виплачена. Станом на день подання даної позовної заяви залишок невиплаченої [PERSON] заробітної плати складає 55505,84 гривень. Тому, відповідач зобов`язаний виплатити позивачу заборгованість із заробітної плати та його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Так, середньоденна заробітна плата позивача становить 840,87 гривень, а затримка належних останньому сум при звільненні за період з 06 березня 2020 року по 17 липня 2020 року, включно, 90 робочих днів, отже розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день подачі позову складає 75678,30 гривень. Окрім того, незаконні дії відповідача щодо не своєчасного розрахунку з [PERSON] при звільненні, поставили останнього у скрутне матеріальне становище, яке унеможливило достойне забезпечення коштами його родину, привели до психологічних страждань та необхідності відшукувати інші джерела доходу для придбання, зокрема, продуктів харчування, одягу для своєї родини тощо. Тому, [PERSON] незаконними діями відповідача була спричинена моральна шкода в розмірі 10000,00 гривень. З огляду на викладене позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь: заборгованість із заробітної плати у сумі 55505,84 гривень; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 06.03.2020 року по день ухвалення судом рішення, без утримання податків та обов`язкових зборів; в порядку відшкодування моральної шкоди 10000,00 гривень. Ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 04 серпня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін, призначено судове засідання з розгляду справи на 05 жовтня 2020 року (а.с. 18). Пізніше від позивача на адресу суду надійшло письмове клопотання про відмову в частині позовних вимог та їх уточнення, згідно з яким [PERSON] відмовляється від позовних вимог в частині стягнення заборгованості із заробітної плати, оскільки відповідач 29 липня 2020 року сплатив заборгованість із заробітної плати в сумі 55505,84 гривень. Окрім того, позивач уточнив вимоги позову та просив суд стягнути з Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 06.03.2020 року по день фактичної вплати - 29.07.2020 року за кожний робочий день, без утримання податків та обов`язкових зборів; в порядку відшкодування моральної шкоди 10000,00 гривень (а.с. 50). Згідно п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом. Відповідно до ч. 2 ст. 255 ЦПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету. Згідно ч. 3 ст. 255 ЦПК України ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена. Так, позивач відповідно до положень ст. ст. 49, 206 ЦПК України відмовився від частини вимог позову, підстави для неприйняття такої відмови в судовому засіданні не встановлено, відмова від вимоги позову не суперечить вимогам чинного законодавства та не порушує права сторін, тому суд вважає за необхідне прийняти відмову [PERSON] від вимог позову в частині стягнення з Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» на його користь заборгованості із заробітної плати у сумі 55505,84 гривень та на підставі ст. 255 ЦПК України закрити провадження у справі в цій частині. Від відповідача на адресу суду 01 вересня 2020 року, в межах строку, визначеного ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 04 серпня 2020 року, надійшов відзив на позов з доданими до нього доказами про підтвердження направлення його копії та доданих нього документів позивачу, тому суд вважає необхідним та доцільним прийняти відзив ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» до розгляду в межах даної цивільної справи. Згідно відзиву на позов відповідач зазначає, що позивач дійсно працював на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» та був звільнений 05.03.2020 року наказом підприємства №206-к у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я. За березень 2020 року нарахована заробітна плата в розмірі 77034,92 гривень, належна сума до сплати складає 61932,28 гривень. Виплата здійснена: платіжним дорученням №59 від 29.04.2020 року в розмірі 5689,57 гривень; платіжним дорученням №67 від 22.05.2020 року в розмірі 736,87 гривень; платіжним дорученням №42 від 28.07.2020 року в розмірі 55505,84 гривень. Заборгованість по заробітній платі станом на 29.07.2020 року відсутня. Таким чином, позовна заява в частині стягнення заробітної плати у сумі 55505,84 гривень підлягає закриттю. Середньоденна заробітна плата за два місці, що передували звільненню, складає 840,87 гривень. Середньомісячна заробітна плата становить 17237,84 гривень. Відповідачем дійсно не було вчасно виплачено належних звільненому працівникові сум у день звільнення, але вина підприємства у такій бездіяльності відсутня, оскільки згідно з 07.04.2020 року було введено простій на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая», а отже підприємство увесь цей час не здійснювало видобування вугілля для подальшої його реалізації та виплати заробітної плати працівникам. Крім того, численні борги н підприємстві,у тому числі із заробітної плати та постачання (розподіл) електроенергії, утворились через несплату ДП «Держвуглепостач» заборгованості за поставлене відповідачем вугілля у сумі 59987377,51 гривень, яка на теперішній час є непогашеною. За підсумками роботи за І півріччя 2020 року збитки підприємства склали 70537 тис. грн. Кредиторська заборгованість станом на 01.08.2020 року складає 1447936 тис. грн. Згідно з постановою відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 29.04.2020 року у виконавчому провадженні було накладено арешт на грошові кошти ДП «Шахта ім. М.С. Сургая», що містились на відкритих рахунках у таких банківських установах, як АТ «ОТП Банк», АТ «КІБ», АБ «Південний». Накладення вказаних арештів призвело до остаточного блокування фінансово-господарської діяльності відповідача, що також унеможливило здійснення будь-яких платежів у тому числі й з виплати заробітної плати. Окрім того, відповідач зазначає, що [PERSON] має бути доведено в чому саме полягала завдана останньому моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її було заподіяно, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами підтверджуються ці обставини. Однак, позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про понесені ним маральні страждання, та обґрунтування вимоги на виплату компенсації у сумі 10000,00 гривень. Посилаючись на вищевикладене, відповідач просить суд закрити провадження у частині позовних вимог [PERSON] щодо стягнення заборгованості із заробітної плати у сумі 55505,84 гривень, через відсутність предмета спору, а у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити (а.с. 21-22). Від відповідача не надходило клопотань про розгляд справи у поряду загального позовного провадження. Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, передбачених ч. ч. 5, 7 ст. 279 ЦПК України, від сторін не надходило. Суд, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, дослідивши які вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 28 травня 1990 року по 05 березня 2020 року працював на Державному підприємстві «Шахта ім. М.С. Сургая» та був звільнений 05 березня 2020 року наказом № 206-к від 05 березня 2020 року у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я, на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується трудовою книжкою серії [NUMBER] від 02 лютого 1987 року (а.с. 8-9). Відповідно до довідок Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» від 10 липня 2020 року та №2295 від 25 серпня 2020 року [PERSON] дійсно працював на даному підприємстві та був звільнений 05 березня 2020 року, згідно наказу №206-к від 05 березня 2020 року у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я. За березень 2020 року нарахована заробітна плата в розмірі 77034,92 гривень, належна сума до сплати складає 61932,28 гривень. Виплата здійснена: - платіжним дорученням №59 від 29.04.2020 року в розмірі 5689,57 гривень (а.с. 31, 32-34); - платіжним дорученням №67 від 22.05.2020 року в розмірі 736,87 гривень (а.с. 35, 36-38); - платіжним дорученням №42 від 28.07.2020 року в розмірі 55505,84 гривень (а.с. 39, 40-42). Заборгованість по заробітній платі станом на 21 серпня 2020 року відсутня. Середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 840,87 гривень. Середньомісячна заробітна плата позивача становить 17237,84 гривень (а.с. 10, 17, 43). Відповідно до довідки Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» за підсумками роботи за перше півріччя 2020 року збитки підприємства склали 70537 тис. грн. Кредиторська заборгованість по ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» станом на 01 серпня 2020 року складає 1447936 тис. грн. (а.с. 29). Наказом ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» №527 від 07 квітня 2020 року у зв`язку з припиненням постачання ПрАТ «ДТЕК ПЕМ - Енерговугілля» на підприємство, через значну заборгованість, та неможливість здійснення процесів виїмки вугілля, проведення гірничих виробок та видачі гірської маси на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» у квітні 2020 року, встановлено початок простою з третьої зміни 07 квітня 2020 року (а.с. 26). Відповідач звертався до Державного підприємства «Держвуглепостач» з претензією-вимогою щодо сплати грошових коштів за поставлену вугільну продукцію у сумі 59987377,51 гривень (а.с. 27-28). Згідно витягу з Державного реєстру обтяжень рухового майна №63403889 від 29 листопада 2019 року на підставі постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 30 березня 2017 року накладено арешт на все рухоме майно боржника ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» (а.с. 44). Так, в судовому засіданні встановлено, не оспорюється сторонами та у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, що [PERSON] дійсно працював на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» та був звільнений з підприємства 05 березня 2020 року на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України. В день звільнення з останнім не було проведено повного розрахунку всіх належних йому сум, остаточний розрахунок з позивачем було здійснено 29 липня 2020 року. Середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 840,87 гривень, оскільки кожна зі сторін посилається на зазначені обставини як в досліджених письмових доказах, так і в наданому суду позові та відзиві на позов. Згідно статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 рудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При визначенні середньої заробітної плати слід керуватися вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями) (далі - Порядок). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. З п. 2 вказаного Порядку вбачається, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що середньоденний заробіток [PERSON] на день звільнення становив 840,87 гривень, що підтверджується довідками Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» від 10 липня 2020 року та №2295 від 25 серпня 2020 року, не оспорюється сторонами та не підлягає доказуванню. Згідно з п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Таким чином, під час проведення розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки розрахунку при звільненні з використанням даних про середній заробіток позивача. Так, розмір компенсації середнього заробітку за період, коли з вини відповідача з позивачем не було здійснено розрахунок при звільненні, а саме, за період з 06 березня 2020 року по день здійснення повного розрахунку з позивачем, а саме по 29 липня 2020 року, включно, становить 82405,26 гривень (98 робочих дні х 840,87 гривень = 82405,26 гривень). Більш того, враховуючи, що при здійсненні розрахунку середньоденної заробітної плати [PERSON] та як наслідок при розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні останнього враховувались грошові виплати заробітної плати позивача до утримання з них податків та обов`язкових зборів, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні вимог позову в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні без утримання податків та обов`язкових зборів. Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву зазначає, що підприємством дійсно не було вчасно виплачено належних позивачеві сум у день звільнення, але вина підприємства у такій бездіяльності відсутня, оскільки на підприємстві було введено простій через припинення постачання електроенергії, а також наявність численних боргів перед підприємством через несплату ДП «Держвуглепостач» заборгованості за поставлене вугілля. Однак, суд критично ставиться до вищезазначених посилань відповідача, оскільки [PERSON] виконував покладені на нього трудові зобов`язання, а Державне підприємство «Шахта ім. М.С. Сургая», здійснюючи підприємницьку діяльність, не виконало свої зобов`язання перед звільненим працівником, а відсутність у підприємства грошових коштів не може бути підставою для невиплати працівникові заробітної плати та/або сум належних при звільнені. Окрім того, відповідач у відзиві на позов не визначає, які саме заходи були вжиті підприємством для здійснення щонайшвидшої виплати звільненому працівникові належних йому сум та узгодження з останнім можливого часу/графіку проведення такої виплати. Більш того, суд вважає необхідним зауважити, що на час звернення [PERSON] до суду з даним позовом сума несплаченої відповідачем заробітної плати складала 55505,84 гривень, що підтверджується довідкою відповідача від 10 липня 2020 року, яка була сплачена лише за час розгляду справи, а тому, суд приходить до висновку, що при стягненні з ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 82405,26 гривень буде в повній мірі дотримано балансу та принципу співмірності між розміром невиплаченої при звільненні заробітної плати та стягуваної з підприємства компенсації. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 10000,00 гривень, суд виходить з наступного. Згідно статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Право на відшкодування моральної шкоди з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б останнього вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України. В судовому засіданні встановлено, що неправомірними діями відповідача, а саме порушенням термінів здійснення розрахунку при звільненні, порушено, гарантоване ст. 43 Конституції України, право [PERSON] на своєчасне одержання винагороди за працю, що призвело до моральних страждань позивача, який майже 30 років працював на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая», був вимушений звільнитись у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, що перешкоджало продовженню виконуваній роботі, а наслідком не виплати при звільненні всіх сум, що належали позивачу від підприємства, стало погіршення матеріального становища [PERSON] , що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та пошуку джерел доходу для забезпечення власного утримання та утримання родини. При цьому, суд звертає увагу, що позивач в обґрунтуванні свого позову зазначає, що моральна шкода обумовлена втратою нормальних життєвих зв`язків, погіршенням життєвих умов, однак [PERSON] не конкретизує в чому саме виразились погіршення його життєвих умов, способу життя та порушення життєвих зв`язків. Тому, суд, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, розглядаючи справу не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що з відповідача ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» на користь [PERSON] в порядку відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню 5000,00 гривень, що буде цілком еквівалентним завданим моральним стражданням. Вирішуючи питання щодо розподілу між сторонами судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з наданої до суду квитанції №0.0.1770449891.1 від 16 липня 2020 року [PERSON] було сплачено судовий збір за подання до суду даного позову у сумі 840,80 гривень. Ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 21 липня 2020 року позовну заяву [PERSON] до ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків шляхом надання до суду документу, що підтверджує сплату недоплаченої суми судового збору у розмірі 15,98 гривень (а.с. 12-13). На виконання зазначеної ухвали суду [PERSON] надано до суду квитанцію №0.0.1779611085.1 від 23 липня 2020 року згідно з якою позивачем було доплачено 571,05 гривень судового збору. Окрім того, позивачем було заявлено клопотання про повернення йому надмірно сплаченого судового збору у розмірі 555,07 гривень (а.с. 15). Так, сума судового збору за звернення до суду з даним позовом становить 856,78 гривень. Виходячи з вищевикладеного, приймаючи до уваги, що суд дійшов висновку про доцільність часткового задоволення вимог позову [PERSON] , суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме, 810,42 гривень (87405,26 грн.* 856,78 грн. / 92405,26 грн. = 810,42 грн.). Окрім того, згідно п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, зокрема, внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» У випадках, установлених п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми. Враховуючи викладене, зважаючи, що позивачем було сплачено судовий збір у розмірі більшому, ніж встановлено законом та ухвалою Ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 21 липня 2020 року, згідно квитанції №0.0.1779611085.1 від 23 липня 2020 року, суд прийшов до висновку, що надміру сплачений [PERSON] судовий збір в розмірі 555,07 гривень (571,05 грн. - 15,98 грн. = 555,07 грн.) підлягає поверненню позивачу в повному обсязі. Оскільки, відповідно до вимог статті 279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, тому, відповідно до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі викладеного,

Outcome: partial