Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 17.02.1998 року, вона є власником квартири [ADDRESS]. На даний час у квартирі [ADDRESS] зареєстровані вона, [PERSON], та її дочка [PERSON] [PERSON] фактично з 2013 року в квартирі за місцем реєстрації не проживає, її особисті речі в квартирі відсутні, вона не сплачує житлово-комунальні послуги, послуги газопостачання та електропостачання, та не несе витрат по утриманню вказаної квартири. На її прохання знятись з реєстрації в квартирі відповідач не реагує, добровільно з місця реєстрації в квартирі не знялася, чим порушує її права як власника, оскільки вона не має змоги оформити житлову субсидію. Враховуючи викладене, посилаючись на ч.2 ст.405 ЦК України, позивач просить усунути перешкоди у користуванні належною їй на праві власності квартирою [ADDRESS] визнавши [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] Сторони, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явились. Позивач надала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує (а.с.25). Відповідач надала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, розгляд справи просить проводити за її відсутності (а.с.21). Враховуючи викладене, суд вважає за можливе відповідно до ст.ст. 211, 223, 247 ЦПК України розглядати справу у судовому засіданні за відсутності учасників справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Перевіряючи наявність підстав для задоволення позову, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. При розгляді справи судом встановлено, що позивач [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 17 лютого 1998 року, посвідченим державним нотаріусом Кролевецької держнотконтори [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за № 261 (а.с.8). Відповідно до довідки про склад сім'ї, виданої виконавчим комітетом Кролевецької міської ради Сумської області 30 травня 2018 року №13234 в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.9). За змістом позовної заяви відповідач [PERSON] за зареєстрованим місцем проживання - у квартирі [ADDRESS] не проживає з 2013 року, її особисті речі в квартирі відсутні. Зазначене підтверджується письмовими актами про непроживання та відсутність особистих речей від 15.05.2015 року та від 12.07.2018 року (а.с.10, 11). Від відповідача не надійшло заперечень та спростувань щодо вказаних обставин. Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до статті 1 Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В силу норм ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON], яка є дочкою позивача [PERSON], фактично за місцем реєстрації по [ADDRESS] не проживає без поважних причин більше одного року підряд, житлом не користується, участі в утриманні квартири не приймає. Поважних причин непроживання відповідача більше одного року за вказаною адресою судом не встановлено. Судом не встановлено, що між позивачем і відповідачем була домовленість про збереження за останньою права користування спірним житловим приміщенням, не встановлено, що відповідач оспорювала виселення зі спірного житла, зверталась до правоохоронних органів з заявою на неправомірні дії позивача щодо перешкоди користування житловим приміщенням, тобто не надала суду доказів, що покинула житло проти її справжньої волі. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути серед інших і припинення дії, яка порушує право, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Обраний позивачем спосіб захисту свого права шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користуватись житловим приміщенням, не суперечить положенням статті 391 та ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідач [PERSON] не є власником або наймачем житла (будинку), яке належить на праві власності [PERSON], та не проживає за адресою: [ADDRESS] більше одного року. Виходячи з вимог ст. 321 ЦК України, ст. 5 ЦПК України суд вважає, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] Рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням, є підставою для зняття цієї особи з реєстрації у відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. № 1382-ІV. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved