Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила розірвати шлюб, укладений між сторонами у справі, зареєстрований 09.11.2002 року Сілецькою сільською радою Іршавського району Закарпатської області, про складено актовий запис № 15; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина - [PERSON], [INFO], та доньки [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини від усіх видів його доходу (заробітку), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця до досягнення дітьми повноліття. Обґрунтовуючи заявлений позов, зазначила про те, що 09.11.2002 року між сторонами у справі Сілецькою сільською радою Іршавського району Закарпатської області зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис № 15. У період шлюбу у сторін народилось двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Позивач зазначає про те, що внаслідок втрати взаємопорозуміння та почуття любові одне до одного, сімейне життя не склалося, у зв'язку із чим сторони у справі протягом тривалого часу не підтримують сімейні стосунки та не ведуть спільне господарство. Подальше спільне життя та збереження шлюбу вважає неможливим та таким, що суперечило б інтересам сторін, та інтересам їх дітей. Позивач вказує, що з моменту окремого проживання сторін у справі, малолітні діти проживають разом з позивачем та перебувають на її утриманні. У добровільному порядку відповідач відмовляється надати грошові кошти на утримання дітей. У судовому засіданні представник позивача підтримала позов та просила задовольнити позовні вимоги. Відповідач у судове засідання 29.08.2016 року не з'явився, про день та час судового розгляду справи був повідомлений судом належним чином, про причини та обставини, у зв'язку із якими відповідач позбавлений можливості з'явитись до суду, суд не повідомив. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 09 листопада 2002 року між [PERSON] та [PERSON] виконкомом Сілецької сільської ради Іршавського району Закарпатської області зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис № 15, що підтверджується даними свідоцтва про одруження [NUMBER] від 09.11.2002 року. [INFO] народився [PERSON], [INFO] народилась [PERSON], батьками яких є [PERSON] та [PERSON]. Наведені обставини підтверджуються даними свідоцтва про народження [NUMBER], виданого 17.03.2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві, та свідоцтва про народження [NUMBER], виданого 19.02.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, відповідно. У судовому засіданні встановлено, що спільне життя сторін у справі не склалось, у зв'язку із тим, що останні мають різні погляди на сімейне життя, що призвело до втрати взаємопорозуміння та почуття любові та поваги одне до одного. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вважає, що примирення між собою та збереження сім'ї є неможливим та таким, що суперечило б інтересам як сторін у справі, так і інтересам їх сина. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ст. 24 Сімейного кодексу України). Статтею 56 Сімейного кодексу України визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про те, що вжиття заходів щодо збереження сім'ї не може дати позитивного результату, оскільки подальше спільне життя подружжя неможливе та є таким, що суперечило б інтересам як сторін у справі, так і їх дітей, у зв'язку із чим позовні вимоги в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що з часу окремого проживання сторін у справі малолітні [PERSON], 2004 року народження, та [PERSON], 2010 року народження, проживають з матір'ю [PERSON] та перебувають на її утриманні. Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] працездатний, аліменти на утримання інших осіб не сплачує, має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання двох малолітніх дітей, разом з цим добровільно такої допомоги матері дітей не надає. За змістом ст. 141 Сімейного кодексу України батьки мають рівні права і обов'язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання. Відповідно до положень ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно вимог ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1)стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2)стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3)наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4)інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 181 цього ж Кодексу за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і у твердій грошовій сумі. Стягнення аліментів в твердій грошовій сумі відповідно до ст. 184 СК України визначається в разі коли платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід або частину доходу отримує в натурі. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України. Судом достовірно встановлено, що відповідач є працездатним, не має на утриманні інших малолітніх та/або неповнолітніх дітей, а також інших непрацездатних осіб, аліменти з відповідача на утримання інших осіб не стягуються. Відповідно до вимог ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. За таких обставин, суд надходить до висновку про те, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання малолітніх дітей, оскільки зобов'язаний утримувати дітей до досягнення ними повноліття, створювати необхідні умови для їх розвитку та життя, нарівні з позивачем. Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що у даному випадку позовні вимоги підлягають задоволенню, та з відповідача слід стягнути аліменти у розмірі у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно, починаючи з 01.04.2016 року і до повноліття дітей. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави суму судового збору у розмірі 551 гривні 21 копійок. Згідно вимог п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах, зокрема, про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved