Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся у Вугледарський міський суд Донецької області з позовною заявою про стягнення сум невиплачених при звільненні працівника, середнього заробітку за час затримки при звільненні та компенсації моральної шкоди до відповідача ДП «ДВЕК». Позовні вимоги позивач мотивує тим, що він працював на Відокремленому підрозділі «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 3 ім. М.С.Сургая» Державного підприємства «Донецька вугільна енергетична компанія». 25 липня 2014 року його було звільнено з підприємства відповідача в порядку ч. 2 ст. 40 КЗпП України, за станом здоровя. У вересні 2014 року позивачу було нарахована одноразова допомога в розмірі 16152,11 гривень, яка до тепер не виплачена. На підставі цього позивач просить стягнути з відповідача вказану суму, середню заробітну плату за час затримки виплати належних сум в розмірі 201668,40 гривень та моральну шкоду у звязку з порушенням строків виплатив розмірі 10000 гривень, а також витрати на правову допомогу в розмірі 650 гривень. Позивач в судове засідання не зявився, надав заяву з проханням розглянути справу без його участі, позовні вимоги змінив додавши вимогу стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за час затримки належних сум в розмірі 201668,40 гривень, іншу частину позовних вимог залишив без змін, просив суд задовольнити доповнений позов в повному обсязі. Представник позивача в судове засідання не зявилася, надала письмову заяву з проханням розглянути справу без її участі, доповнені позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала частково, погодилася з невиплаченою сумою одноразової допомоги в розмірі 16152,11 гривень, в вимозі позивача стягнення середнього заробітку просила відмовити у звязку з нарахуванням позивачу одноразової допомоги вже після звільнення, а отже вимоги ст. 117 КЗпП України не розповсюджуються на дану суму, в стягненні моральної шкоди заперечувала в повному обсязі за недоведеністю обставин, також просила відмовити в звязку з пропущенням строку подання позову. Згідно з ч. 2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд дослідивши матеріали справи, вивчивши наявні по справі докази, їх належність та допустимість, вважає що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі з наступних підстав: Судом встановлено, що позивач працював на підприємстві відповідача та був звільнений з підприємства 25.07.2014 року на підставі ст. 40 п. 2 КЗпП України, за станом здоровя, наказ № 797-к від 25.07.2014 року з виплатою допомоги в розмірі середньої заробітної плати (а. с. 7 9, 50). 07.08.2014 року МСЕК було встановлено позивачу 50 % втрати професійної працездатності та третя група інвалідності з 07.08.2014 року (а. с. 10). 03.09.2015 року на підставі особистої заяви позивача йому нарахована відповідачем одноразова допомога в розмірі 17989,20 гривень, до виплати 16152,11 гривень, яка була виплачена позивачу в процесі перебування справи на розгляді. Письмовим клопотанням позивача було підтверджено, що 15.02.2016 року нарахована допомога в сумі 16152,11 гривень, а отже в задоволенні стягнення цієї суми необхідно відмовити (а. с. 12). Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п 2.17 Колективного договору на 2014 2015 роки ВП «Шахта «Південнодонбаська №3» ім.. [PERSON]» при звільненні працівника за ініціативою Роботодавця, підприємство повинно забезпечити йому повне погашення заборгованості по заробітній платі і іншим соціальним виплатам. Ст. 116 КЗпП. Згідно до п. 12.15 Галузевої угоди між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (обєднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 03.07.2001 року, працівнику, що має право на пенсію за віком чи по інвалідності (незалежно від віку), при першому звільненні з Підприємства (структурного підрозділу, відособленого підрозділу, філіалу, товариства і др.) (незалежно від причин звільнення крім звільнення за порушення законодавства, трудової дисципліни та правил техніки безпеки) сплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі (у тому числі на Підприємствах колишнього СРСР) і середнього заробітку. Суд дійшов до висновку, що в задоволенні вимоги позивача стягнути з відповідача на його користь середньої заробітної плати слід відмовити, тому що на день звільнення він не мав права на пенсію, а отримав право на пенсію по інвалідності лише після висновку МСЕК 07.08.2014, а оскільки він був звільнений 25.07.2014 року в нього ще не було права на пенсію тому не нарахування йому виплати в день звільнення було правомірне і як слідство дія ст.ст. 116 117 КЗпП не розповсюджується на нараховану на підставі заяви [PERSON] суми (а.с. 7-10, 24). В задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача 10000 гривень в порядку відшкодування моральної шкоди суд не находить можливим, оскільки позивач не обґрунтував цю суму та окрім цього відповідачем було здійснено повну виплату позивачу заборгованості під час перебування справи на розгляді в суді, а отже зникло обґрунтування на яке посилався позивач як на вимогу стягнення моральної шкоди в позовній заяві. Суд, з'ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішуючи справу згідно із законом, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Пунктом 2 частини 3 ст. 79 ЦПК України встановлено, що витрати на правову допомогу належать до витрат, повязаних з розглядом судової справи. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного ст.ст. 116 117 КЗпП України, ,

Outcome: dismissed