Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком, який розташований за адресою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідачка [PERSON] яка зареєстрована в його будинку та в спірному житлі не проживає з серпня 2018 року, що підтверджується актом від 06.08.2021 року складеного комісією Новобузької міської ради Новобузького району Миколаївської області в присутності свідків. Реєстрація відповідача в будинку позивача порушує його права на розпорядження житлом, яке перебуває виключно у його власності. Крім цього, виникають труднощі в отриманні субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг. Просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування його житловим будинком. Позивач в судове засідання не з`явився, але подав до суду заяву про розгляд справи у судовому засіданні без його участі, просить позов задовольнити, посилаючись на викладені в ньому мотиви. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, хоча була завчасно, належним чином повідомлена про слухання справи, у відповідності до вимог ст.128 ЦПК України. Заяви про розгляд справи без її участі на адресу суду не подала. За таких обставин суд постановив провести, на підставі вимог ст.281 ЦПК України, заочний розгляд справи. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст. 280 ЦПК України. Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явились, тому відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №1535355410 від 23.01.2019 року, номер запису про право власності: 29959200 встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок по [ADDRESS] (а.с. 8). Також судом встановлено та підтверджується копією будинкової книги, що 17 січня 2009 року у спірному житловому будинку [PERSON] зареєструвала своє місце проживання (а.с. 5,6). Разом з тим, судом встановлено, що відповідачка не проживає у спірному житлі з серпня 2018 року. Це підтверджується відомостями, які містяться в Акті обстеження фактичного не проживання, виданого Новобузькою міською радою Новобузького району Миколаївської області від 06 серпня 2021 року, який складено комісією в складі спеціалістів Новобузької міської ради в присутності свідків, та згідно якого встановлено, що [PERSON] по [ADDRESS] , зареєстрована, але не проживає за даною адресою з серпня 2018 року (а.с.7). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1ст.2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, за правилом ч.1 ст.13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу. Скориставшись своїм правом, позивач просить визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням на підставі ст. 405 ЦК України. В п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як наголошено в ст. 71 ЖК УРСР жиле приміщення зберігається за наймачем протягом шести місяців. Обставин, які б свідчили про поважність причин відсутності відповідача у спірному жилому приміщенні відповідно до ст. 71 ЖК УРСР понад визначені строки, судом не встановлено. Враховуючи наведені вище обставини, суд приходить до переконання, що відповідачка [PERSON] обрала собі інше місце проживання, спірне житло залишила і в ньому не проживає понад встановлений законом термін без поважних причин, не сплачує витрати на утримання будинку; позивач, як власник житла, має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися даним майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом. Вимоги щодо стягнення з відповідачки судових витрат понесених позивачем у зв`язку з розглядом справи, останній не заявляв, тому суд відносить ці витрати на його рахунок.

Outcome: approved