Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Монастириського районного суду Тернопільської області з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме на: - земельну ділянку площею 0,43 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Монастириської міської ради Тернопільської області, що посвідчується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ТР №015721; - земельну ділянку площею 0,63 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Монастириської міської ради Тернопільської області, що посвідчується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ТР №015721; - земельну ділянку площею 0,55 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Монастириської міської ради Тернопільської області, що посвідчується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ТР №015721. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що 25.07.2014 року померла її мати [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, яке складається із: - земельної ділянки площею 0,43 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Монастириської міської ради Тернопільської області, що посвідчується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ТР №015721; - земельної ділянки площею 0,63 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Монастириської міської ради Тернопільської області, що посвідчується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ТР №015721; - земельної ділянки площею 0,55 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Монастириської міської ради Тернопільської області, що посвідчується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ТР №015721. Позивач вважає що саме вона повинна успадковувати за померлою спадкодавцем, оскільки фактично прийняла спадщину та вступила в управління спадковим майном, як спадкоємець за заповітом. Позивач [PERSON] після смерті [PERSON] звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте оформити спадщину нотаріус не зміг, оскільки виявилося, що заповіт [PERSON] складено на дочку з іменем [PERSON] замість [PERSON]. Представник позивача, позивач [PERSON] в судове засідання не зявились, від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності та відсутності позивача. Відповідач - представник Монастириської міської ради Тернопільської області в судове засідання не зявився, суду подав заяву про розгляд справи у відсутності їхнього представника, заперечень проти задоволення позовних вимог не мають. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Статтею 346 ЦК України передбачено, що однією з підстав припинення права власності є смерть власника. Судом встановлено, що 25.07.2014 року у віці 82 років померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ИД №171868 виданого 28.07.2014 року, актовий запис №51. Ще за життя померлій належала: земельна ділянка загальною площею 1,61 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Монастириської міської ради Тернопільської області, що підтверджується копією Державного Акта на право власності на земельну ділянку серії ТР1 №015721 від 27.10.2003 року. Згідно заповіту, складеного 30.11.2005 року, зареєстрованого у реєстрі за №1855 спадкодавець [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла належну їй на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ТР №015721, земельну ділянку площею 1,61 гектара, розташовану на території Монастириської міської ради Тернопільської області своїй дочці [PERSON]. Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, існують розбіжності у документах, а саме, заповіт [PERSON] складено на дочку з іменем [PERSON] замість [PERSON] через що позивач не може отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що підтверджується відмовою державної нотаріальної контори №71/01-12 від 01.04.2015 року, у видачі свідоцтва про право на спадщину. Враховуючи те, що існують розбіжності в правовстановлюючому документі, а саме, в заповіті, складеному [PERSON] щодо імені дочки спадкодавця суд враховує наступне. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. В даному випадку встановлення такого факту необхідно заявникові для визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, імя, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з імям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або паспорті. Таким чином, факт, який потрібно встановити заявнику має юридичне значення. Судом виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту повязане з вирішенням спору про право так як позивач окрім цього просить визнати право власності на земельну ділянку, а тому даний спір підлягає розгляду в позовному провадженні. Так, при складанні правовстановлюючого документа, а саме заповіту [PERSON] від 30.11.2005 року, зареєстрованого у реєстрі за №1855, органом, який його складав, була допущена помилка при записі імені спадкоємиці [PERSON] З матеріалів справи вбачається, що в померлої [PERSON] 23.11.1956 року народилася дочка [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії VII-УР №1310691 та свідоцтвом про шлюб серії 1-ИД №083635 виданого повторно 13.12.2011 року, згідно якого [PERSON] змінила своє дошлюбне прізвище з «Абрамець» на «Старик». А тому беручи вищевказане до уваги та аналізуючи всі подані позивачем докази в їх сукупності суд приходить до переконання, що «Старик Святослава Йосипівна» та «Старик Світлана Йосипівна», є одна і та ж особа. Отже, факт належності [PERSON] заповіту складеного [PERSON] 30.11.2005 року та зареєстрованого в реєстрі за №1855, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, в звязку з чим [PERSON] є спадкоємцем після смерті її матері [PERSON] згідно заповіту складеного 30.11.2005 року та зареєстрованого в реєстрі за №1855. Статтею 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. А тому, беручи до уваги вищевказане суд приходить до переконання, що [PERSON] має право на прийняття спадщини, що залишилась після смерті [PERSON] яка померла 25.07.2014 року, як спадкоємець за заповітом. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкове майно [PERSON] фактично прийняла. За таких обставин, суд вважає, що позивачем доведено обставини викладені нею у позовній заяві, а отже, вона, як спадкоємець за заповітом має право на земельну ділянку. Беручи до уваги вищевикладене та враховуючи те, що за час відкриття спадщини та розгляду справи в суді будь-які інші можливі спадкоємці заяв про прийняття спадщини в нотаріальну контору не подавали і жодних правовстановлюючих документів на вищезгадане майно чи право його успадкування суду не було предявлено, а позивач фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON], тому є підстави визнати за нею право власності на спадкове майно. В судовому засіданні не встановлено підстав, що перешкоджали б в набутті права власності позивачем на спадкове майно, яким являється земельна ділянка. На підставі викладеного

Outcome: approved