Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що він з відповідачем в період з 15.02.2016 року перебував в зареєстрованому шлюбі. Заочним рішенням Каланчацького районного суду Херсонської області від 06.09.2019 року шлюб між сторонами розірвано. За період спільного життя за спільні кошти сторонами було придбано житловий будинок, розташований по [ADDRESS] , право власності на який було зареєстровано за відповідачем. Вказує, що оскільки відповідно до ст. 60 СК України, вказане майно набуто в період шлюбу, то воно перебуває у правовому режимі спільного сумісного майна подружжя, та відповідно до ст. 70 ч.1 СК України їх частки є рівними. Згоди між сторонами про добровільний поділ майна не досягнуто. Просить суд визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] . Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву просила суд в задоволенні позову [PERSON] про поділ спільного майна подружжя відмовити, посилаючись на те, що вказаний будинок нею було придбано за особисті кошти, які вона отримала на підставі договору позики від своєї матері. Оскільки будинок придбано за її особисті кошти, то вважає, що він є її особистою приватною власністю, тому не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а отже не підлягає поділу між сторонами. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] повністю підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити. Вказували, що після реєстрації шлюбу у 2016 році позивач разом з відповідачкою працювали за кордоном та на зароблені кошти вирішили придбати житловий будинок. Знайшовши житловий будинок та домовившись з продавцем щодо усіх істотних умов договору, сторони вирішили його придбати за спільні зароблені ними кошти. В подальшому шлюб між ними було розірвано та домовитися з приводу поділу майна в добровільному порядку вони не можуть. Також позивач вказує, що договір позики, укладений між відповідачем та її матір`ю не підтверджує тієї обставини що будинок було придбано за вказані кошти. Під час оформлення угоди купівлі-продажу ним було надано нотаріально-завірену заяву про згоду на укладення договору купівлі-продажу за їх спільні з відповідачем кошти, тому посилання [PERSON] на ту обставину, що будинок було придбано за особисті кошти не відповідає дійсності. Просив суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову та пояснила, що дійсно після реєстрації шлюбу з позивачем деякий час перебували за кордоном на відпочинку. Вказувала, що перебували в Ізраїлі по туристичній візі, а в подальшому не повернулися до України, оскільки почалася мобілізація. При цьому вказує, що перебували за межами України більше року та протягом цього часу не працювали. Після повернення до України, вирішили взяти в її батьків грошові кошти в борг для придбання будинку для проживання їх з позивачем сім`ї. [PERSON] хоча і не давав письмову згоду на отримання коштів у борг, однак йому було відомо про те, що її батьки надали кошти для придбання будинку. Оскільки будинок був не закінчений будівництвом, то після його придбання в ньому проводився ремонт, а після ремонту вони спільно з позивачем почали проживати в даному будинку. Вважає, що вказаний будинок є її особистою приватною власністю, оскільки придбаний за грошові кошти, отримані нею від матері, тому він поділу не підлягає, у зв`язку з чим просила суд в позові відмовити. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні також заперечував проти задоволення позову, та вказував, що за договором позики від 21.03.2018 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , остання отримала у позику грошові кошти в розмірі 40 тис. доларів США з цільовим призначенням - для придбання у [PERSON] житлового будинку з будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] . За вказані грошові кошти було придбано спірне майно, а оскільки відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб- платників податків ДФС України про суми виплачених доходів сторони за період з 2016 по 2018 роки жодного доходу не мали, то спірний будинок придбано не за спільні кошти подружжя, а саме за грошові кошти отримані в позику від матері відповідачки. З огляду на вказане, дане майно є особистою приватною власністю [PERSON] , тому просив суд в задоволенні позову [PERSON] відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи та докази по справі в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 15 лютого 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Внаслідок реєстрації шлюбу [PERSON] змінила свою прізвище на [PERSON] . Заочним рішенням Каланчацького районного суду Херсонської області від 06.09.2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 15.02.2016 року розірвано та [PERSON] повернуто дошлюбне прізвище [PERSON] . Відповідно до договору купівлі-продажу від 21 березня 2018 року [PERSON] придбала у [PERSON] житловий будинок з будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] . Вказаний договір був посвідчений державним нотаріусом Каланчацької державної нотаріальної контори Омельчук І.В. та зареєстровано в реєстрі за №361. Відповідно до пункту 6 вказаного договору купівлі-продажу покупець [PERSON] , повідомила, що будинок набувається нею за згодою чоловіка [PERSON] , з яким вона перебуває в шлюбі, що підтверджується його заявою, яка засвідчена Каланчацькою державною нотаріальною конторою 21.03.2018 року за р. №360. Відповідно до пункту 3 договору продаж будинку за домовленістю сторін вчинено за 134264 грн., які отримані продавцем від покупця до укладення та підписання даного договору. Погоджена сторонами ціна відповідає вартості, визначеній відповідно до звіту з оцінки майна №3648353_09022018_VR180209-005, складеного ТОВ «Експерт Ін» станом на 09 лютого 2018 року. Згідно до долученої до договору купівлі-продажу письмової заяви, засвідченої Каланчацькою державною нотаріальною конторою 21.03.2018 року за р. №360, [PERSON] надав згоду своїй дружині [PERSON] на придбання нею на її ім`я та за спільні кошти, будинку з будівлями та спорудами, розташованого на земельній ділянці площею 0.1500 га, що знаходяться за адресою [ADDRESS] на умовах та за ціну на її розсуд.. При цьому у вказаній заяві [PERSON] стверджував, що даний договір укладається на умовах, які обговорені з його дружиною та які вони вважали прийнятними для їхньої сім`ї. Оскільки після розірвання шлюбу та припинення спільного проживання сторони в добровільному порядку не можуть дійти згоди щодо придбаного в період шлюбу будинку, то [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач в його обґрунтування вказував, що спірний будинок було придбано сторонами у період шлюбу за спільною згодою подружжя та для забезпечення потреб сім`ї у окремому житлі. У зв`язку з відсутністю доказів того, що на придбання квартири були витрачені кошти, які належали особисто відповідачу, вважав, що будинок є спільною сумісною власністю сторін по справі і їх частки у праві спільної сумісної власності є рівними. Так, за загальним правилом ч. 3 ст. 368 ЦК України, ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 50 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). При розгляді справ про поділ майна подружжя слід мати на увазі, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: а) час набуття такого майна; б) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); в) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 23, 24 постанови від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб,розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Ознаки майна, яке є особистою приватною власністю чоловіка або дружини закріплені в ст. 57 СК України. Так відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно із ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами ст. 70 СК України, відповідно до якої у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Способи та порядок поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначені ст. 71 СК України. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Як встановлено судом, зокрема зі змісту договору купівлі-продажу від 21.03.2018 року, договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] було укладено відповідачем в інтересах сім`ї, яка на час придбання власного окремого житла не мала. З матеріалів справи убачається, та підтверджено сторонами в судовому засіданні, що останні придбали спірний будинок для проживання в ньому, як сім`ї, оскільки іншого житла вони не мали та проживали разом у вказаному будинку до часу припинення шлюбних відносин. У свою чергу, заперечуючи з приводу позовних вимог, відповідач вказувала, що спірний будинок нею було придбано за особисті кошти, які вона отримала від своєї матері за договором позики від 21.03.2018 року саме для придбання будинку та проведення в ньому капітального ремонту. Оскільки згідно з відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ДФС України про суми виплачених доході, ні вона ні позивач жодного доходу з 2016 - І півріччя 2018 років не мали, то саме за отриманні в позику від її матері нею було придбано вказаний будинок, який в силу ст. 57 СК України є її особистою приватною власністю. Згідно наданого відповідачем договору позики від 21.03.2018 року, [PERSON] та [PERSON] 21 березня 2018 року уклади договір позики, за яким [PERSON] передає у власність [PERSON] власні грошові кошти в розмірі 40 тис. доларів США та позивальник у свою чергу зобов`язується повернути таку ж суму позики в такій валюті. За умовами п.1.2 вказаного договору позики, цільове призначення позики є придбання у [PERSON] житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] та земельної ділянки на якій розташований вказаний будинок, а також проведення капітального ремонту придбаного будинку. За умовами п.3 вказаного договору сторони погодили, що позика повинна бути повернута в період часу з 21.11.2010 року по 21.12.2020 року. Вказаний строк може бути подовжено, шляхом укладення додаткової угоди. Пунктом 5 цього договору сторони узгодили строк дії договору - до моменту виконання зобов`язань за цим договором. Вказаний договір позики між [PERSON] та [PERSON] укладено у простій письмовій формі та належним чином не посвідчений. Разом з тим, всупереч процесуального обов`язку спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, відповідач не надав суду переконливих доказів того, що для придбання спірного будинку нею були витрачені повністю або частково кошти, які належали їй особисто ( отриманні від її матері). Посилання відповідача про те, що подружжя не мало власних коштів на придбання будинку і могло його придбати лише за позичені відповідачем у її матері [PERSON] 40000 доларів США не ґрунтуються на доказах. Так на час придбання відповідачем квартири сторони по справі перебували у шлюбі більше двох років. Відомостей про те, що весь цей час вся сім`я перебувала на чужому утриманні відсутні. Згідно пункту 6 нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу, будинок набувається відповідачем за згодою чоловіка, що свідчить про те, що подружжя дійшло згоди щодо придбання майна за їх спільні кошти. Відповідно до ч.1 ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до п.3 договору купівлі-продажу, продаж спірного будинку за домовленістю сторін вчиняється за 134264 грн., а тому виходячи із принципу презумпції правомірності цього договору, посилання відповідача на те, що житло було придбане за позичені кошти є голослівними. При цьому укладений між відповідачем та її матір`ю договір позики не містить відомостей щодо факту передачі грошових коштів у обумовленому сторонами розмірі. Крім того відповідачем не надано жодного доказу, який би свідчив про те, що нею було витрачено на ремонт придбаного будинку суму, яка втричі перевищує його вартість. Сам по собі договір позики, який у встановленому порядку не засвідчено, не підтверджує факту отримання грошових коштів [PERSON] та не спростовує презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте сторонами в період шлюбу. Також судом встановлено, що [PERSON] про укладання договору позики не попереджався, згода від нього на укладання цього правочину не відбиралася. Крім того, як встановлено матеріалами справи, сторони проживають в смт. Каланчак Херсонської області, що за підсудністю відноситься до Каланчацького районного суду Херсонської області. Відповідно до ухвали суду Каланчацького районного суду Херсонської області від 14.02.2020 року [PERSON] , отримавши в провадження вказану справи та встановивши, що відповідачем по справі є працівник Каланчацького районного суду Херсонської області(секретар судового засідання), з метою унеможливлення настання обставин, що можуть викликати сумнів в неупередженості або об`єктивності судді задоволено заяву про самовідвід. Відповідно до розпорядження в.о. голови Каланчацького районного суду Херсонської області від 19.02.2020 року, у зв`язку з неможливістю утворити новий склад суду для розгляду справи з Каланчацькому районному суді Херсонської області, цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільно нажитого майна подружжя передана для розгляду до Чаплинського районного суду Херсонської області. Таким чином, з матеріалів справи встановлено, що відповідач [PERSON] перебуває на посаді державної служби категорії «В» Каланчацького районного суду Херсонської області та в силу Закону України «Про запобігання корупції» зобов`язана щорічно подавати декларацію про майновий стан особи, уповноваженої на виконання функції держави або місцевого самоврядування. Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (реєстр декларацій, або система е-декларування), що міститься у відкритому доступі, відповідачем [PERSON] протягом 2018-2019 року подано три декларації ( перша - кандидата на посаду, та дві інші - щорічна декларація). Як вбачається з поданих відповідачем декларацій, у графі доходи в декларації від 17 серпня 2018 року, яка подана нею як кандидатом на посаду, відсутні відомості щодо отриманих доходів у розмірі, що обумовлений в договорі позики від 21.03.2018 року. Вказані відомості також відсутні й у щорічній декларації [PERSON] , яка подана нею 20.03.2019 року за 2018 рік. При цьому вказана декларація містить відомості про придбане майно - житловий будинок, вартість набуття якого зазначена в розмірі 134264 грн. При цьому ані вказана декларація, ані щорічна декларація за 2019 рік, яка подана відповідачем 13.03.2020 року не містить відомостей, щодо фінансового зобов`язання в тому числі й за вказаним договором позики. З огляду на те, що відповідачем не доведено отримання нею грошових коштів у обумовленому договором позики від 21.03.2018 року розмірі, суд вважає недоведеним факт купівлі спірного будинку за кошти третіх особі, зокрема [PERSON] . Натомість з наданих в судовому засіданні пояснень сторін вбачається, що вони протягом тривалого часу після реєстрації шлюбу, проживали в державі Ізраїль. Як стверджував позивач, проживаючи в Ізраїлі вони разом з відповідачем працювали та отримували заробітну плату, яку збирали саме з метою придбання будинку в смт. Каланчак. Вказані доводи відповідачкою не спростовані. Посилання [PERSON] на ту обставину, що вони з позивачем тривалий час проживали в державі Ізраїль як туристи суд не знаходить переконливим, оскільки вказані доводи також нічим не підтверджено, зокрема не надано доказів існування засобів для тривалого проживання за кордоном, тощо. Крім того як вбачається з пояснень свідка [PERSON] , яка була допитана в судовому засіданні, остання вказала, що дійсно пошуком будинку для [PERSON] займалася її матір [PERSON] . Однак при оформленні угоди у нотаріуса Соколовський О.В. перебував разом із [PERSON] як члени родини;грошові кошти за придбаний будинок були сплачені їй до нотаріального оформлення договору купівлі-продажу. Походження коштів які були надані їй в якості розрахунку за будинок свідку невідоме. Допитана в ході судового розгляду свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є матір`ю відповідача по справі. Після реєстрації шлюбу її дочка разом з позивачем були на відпочинку у Ізраїлі. Перебували там близько двох років. Після повернення вони вирішили придбати будинок. Оскільки сторони по справі не мали грошових коштів на його придбання, то вона вирішила надати їм кошти в борг. При цьому саме вона здійснювала пошук будинку та домовлялася з продавцем про умови його відчуження. Так як вона з чоловіком займаються вирощуванням сільськогосподарської продукції, то мали деякі заощадження, які вона вирішила надати в борг дочці. ЇЇ дочка [PERSON] підготувала договір позики та нею було передано грошові кошти в розмірі 40 тис. доларів США. Під час укладення договору купівлі-продажу, саме вона з дочкою передавали грошові кошти [PERSON] . Разом з тим, суд критично сприймає покази свідка [PERSON] , оскільки остання є матір`ю відповідача по справі та є зацікавленою особою при вирішенні даної справи. При цьому покази свідка, щодо наявності грошових коштів та їх передачі у відповідному розмірі відповідачу жодним доказом не підтверджені. Посилання свідка на договір позики від 21.03.2018 року, як на підтвердження доводів щодо передачі відповідачу грошових коштів суд не приймає до уваги, з підстав вказаних вище. Таким чином, в ході судового розгляду відповідачем не доведено належним чином факту отримання грошових коштів в розмірі 40 тис. доларів США за договором позики від 21.03.2018 року та відповідно спрямування їх на купівлю спірного житлового будинку, що свідчить про обґрунтованість доводів позивача, з приводу того, що спірне майно придбано в період шлюбу сторін по справі в інтересах їх сім`ї та за кошти, які не належали будь-кому з них особисто, тому спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до положень ст.ст.76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 60, 70 СК України, ст. 368 ЦК України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами ст. 70 СК України, відповідно до якої у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Способи та порядок поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначені ст. 71 СК України. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 372 ч.2 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У свою чергу ст. 60 СК України презюмує набуття подружжям майна в спільну сумісну власність, а тому той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Разом з тим, відповідач [PERSON] , заперечуючи проти позовних вимог та вказуючи на те, що спірний будинок нею було придбано за особисті кошти, не навела достатніх доказів у підтвердження своїх доводів, тоді як обов`язок щодо доведення своєї позиції покладено саме на неї. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; показаннями свідків. При цьому належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини 1, 2 статті 77 ЦПК України). Як передбачено статтями 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Зважаючи на вищенаведене, беручи до уваги встановлену ст. 60 СК України презумпцію виникнення права спільної сумісної власності суд вважає, що спірне домоволодіння є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу між ними в рівних частках. При цьому поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що частки сторін у спільному майні слід визнати рівними та виділити [PERSON] Ѕ частину житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved