Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Хустської районної ради Закарпатської області, голови Хустської районної ради Закарпатської області [PERSON], в якому просить визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Хустської районної ради Закарпатської області від 26 березня 2021 року № 05-14/78, поновити його, [PERSON] на посаді сторожа господарського відділу Хустської районної ради з 02.04.2021 року, стягнути з Хустської районної ради Закарпатської області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 02.04.2021 року та допустити негайне виконання рішення суду в чатсині поновлення його на роботі і стягнення заробітної плати, але не більше чим за один місяць. Позов обґрунтовує тим, що за розпорядженням голови Хустської районної ради від 30 січня 2011 року № 178 його було призначено на посаду сторожа Хустської районної ради. Відповідно до розпорядження голови Хустської районної ради від 26 березня 2021 року № 05-14/78 його звільнили із займаної посади згідно п.1 ст.36 КЗпП України, за угодою сторін. 16 березня 2021 року ним було написано заяву про звільнення з 01 квітня 2021 року за взаємною згодою сторін. Після закінчення його чергування, 16 березня 2021 року, він вирішив написати заяву на чергову відпустку з 01 квітня 2021 року по графіку. Натомість попросили зайти до голови Хустської районної ради. Після спілкування з ним, йому пояснили, що він отримає всі компенсаційні виплати, піде у відпустку з квітня, але повинен написати ще одну заяву на звільнення, оскльки посади сторожів будуть скорочуватися. Таким чином він написав дві заяви - на відпустку та на звільнення за взаємною згодою сторін. Фактично голова районної ради ввів його в оману скориставшись його станом після 24-годинного чергування. Наступного дня, ознайомившись із законодавством, він зрозумів, що ніякого скрочення немає і що він припустився помилки, поспішно написавши заяву на звільнення за взаємною згодою сторін. 17 березня 2021 року він написав на ім`я голови Хустської районної ради заяву про анулювання його заяви про звільнення за угодою сторін, зареєстрував її і подав на розгляд. 01 квітня 2021 року він прийшов на роботу, щоб заступити на чергування, але його викликали в кадри, повідомили про звільнення, дали на ознайомлення розпорядження і видали на руки трудову книжку. Вважає розпорядження голови Хустської районної ради від 26.03.2021 року № 05-14/78 щодо звільнення його із займаної посади згідно п.1 ст. 36 КЗпП України незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскльки ним було заявлено про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення трудогово договору за угодою сторін, а тому відповідач не мав жодних правових підстав звільняти його за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, що узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-1269цс16. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, просив заявлені ним позовні вимоги задовольнти у повному обсязі, посилаючись на наведені в заяві обставини. Представник відповідача Хустської районної ради - Тесличко Є.В. в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову, вважає, що звільнення [PERSON] проведено із дотриманням вимог КЗпП України. У своїх поясненнях посилалася на поданий нею відзив проти позову, просила у задоволенні позову [PERSON] про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити повністю. Заслухавши доводи позивача та представника відповідача, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач [PERSON] працював у Хустській районній раді на посаді сторожа господарського відділу, що підтверджується копією трудової книжки позивача. (а.с. 12-15). 16 березня 2021 року [PERSON] подав голові Хустської районної ради [PERSON] власноручно написану заяву, в якій просив звільнити його з роботи за угодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП України) з 01 квітня 2021 року. 16 березня 2021 року заява позивача була узгоджена та завізована керівником із резолюцією « [PERSON] до виконання». Розпорядженням голови Хустської районної ради Закарпатської області від 26.03.2021 року № 05-14/78 [PERSON] звільнено з посади сторожа господарського відділу Хустської районної ради Закарпатської області, днем 01 квітня 2021 року за угодою сторін, відповідно пункту 1 станні 36 КЗпП України. Встановлено, що 17 березня 2021 року, [PERSON] подав голові Хустської районної ради Закарпатської області [PERSON] письмову заяву, в якій просив анулювати його заву про звільнення за угодою сторін, подану ним 16 березня 2021 року та вважати домовленість про його звільнення не досягнутою обома сторонами.(а.с. 11). Того ж дня, 17 березня 2021 року Хустська районна рада прийняла вказану заяву [PERSON] , що підтверджується штампом на цій заяві. Також встановлено, що [PERSON] ознайомився з розпорядженням про звільнення від 26 березня 2021 року № 05-14/78, про що він власноручно зазначив у розпорядженні про звільнення та отримав трудову книжку під особистий підпис в «Книзі обліку та руху трудових книжок і вкладишів до них» 26 березня 2021 року. Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін. Відповідно до Постанови Верховного Суду від 31 серпня 2020 року № 359/5905/18, № 61-22851св19 припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення. Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав. Верховний Суд зазначає, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору. Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Так, приписами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін. Згідно з усталеною судовою практикою при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника (пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»). Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2020 року у справі № 359/5905/18. Про необхідність наявності взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу та працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України також зазначено у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16, на яку посилається позивач, як на підставу своїх вимог про про визання незаконним розпорядження та поновлення його на посаді. У відповідності до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, суд приходить висновку, що звільнення [PERSON] з 01 квітня 2021 року на підставі його заяви від 16 березня 2021 року відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України є законним, оскільки волевиявлення позивача на звільнення не спростоване належними та допустимими доказами у справі. При цьому, суд враховує, що заява позивача про анулювання домовленості щодо звільнення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України можлива лише за згодою роботодавця Хустської районної ради, а отже, у зв`язку з відсутністю такої згоди, домовленість сторін про звільнення залишалася в силі, а [PERSON] відповідно до вимог закону правомірно звільнений за угодою сторін з 01 квітня 2021 року. Разом з тим, суд відхиляє доводи [PERSON] про те, що заяву від 16 березня 2021 року про звільнення з посади за п.1 ст.36 КЗпП України він написав будучи введеним в оману головою Хустської районної ради [PERSON] , з таких підстав. Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано належних і допустимих доказів введення його в оману роботодавцем, чи вчинення на нього будь-якого тиску щодо написання заяви про звільнення за угодою сторін. До правоохоронних органів щодо незаконного звільнення з посади шляхом введення в оману він не звертався. Твердження позивача про те, що голова Хустської районної ради [PERSON] фактично ввів його в оману, скориставшись його станом після 24-годинного чергування, після якого у нього погіршилася концентрація уваги і уповільнилася реакція, не підтверджене належними та допустимими доказами, а відповідно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням викладеного та виходячи зі встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд дійшов висновку про доведеність існування домовленості між [PERSON] - працівником та Хустською районногю радою - роботодавцем про звільнення за угодою сторін, при тому, що анулювання такої домовленості може мати місце виключно при взаємній згоді на це власника або уповноваженого ним органу і працівника. За відсутності належних та допустимих доказів існування такої згоди відповідача, посилання представника відповідача, що звільнення [PERSON] з посади сторожа господарського відділу Хустської районної ради, днем 01 квітня 2021 року за угодою сторін, відповідно до п.1.ст. 36 КЗпП України, проведено із дотриманням вимог КЗпП України, є обґрунтованим, а отже у задоволенні позову про повнолення [PERSON] на вказаній слід відмовити. Згідно з вимогами ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Оскільки суд відмовляє у задоволенні вимог [PERSON] про поновлення на роботі, то відповідно і відсутні правові підстави для задоволення його вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Outcome: dismissed