Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь аліменти на її утримання в розмірі 1/3 частини всіх видів його доходів, щомісячно, починаючи з дня подання позову. Позовні вимоги мотивує тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.01.1983 року, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду від 27.12.2013р. Під час шлюбу - 01.08.2001р. позивачу було присвоєно першу групу інвалідності за загальним захворюванням безстроково. З моменту інвалідності сімейне життя між сторонами не склалося, відповідач покинув позивача та проживає окремо. Пенсія позивача становить 1050,00грн. на місяць, практично всі кошти позивач витрачає на ліки, її доходи не забезпечують прожиткового мінімуму, встановленого законом. Даний позов є вимушеною мірою для того, щоб купувати їжу. Відповідач не приймає участі в матеріальному забезпеченні позивача, як непрацездатної дружини. Позивач обізнана про те, що відповідач працює в Ліцеї №208 м. Києва на посаді вчителя фізкультури та отримує заробітну платню, отже має можливість та повинен допомогти позивачеві в скрутний для неї час. Позивач [PERSON] та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі з викладених у позові підстав. Позивач додатково пояснила, що з грудня 2016 року її пенсія становить 1370,00грн. на місяць. Вона проживає в квартирі разом із сином та невісткою, син працює в ліцеї охоронцем, розмір його заробітної плати становить приблизно 1800,00грн. - 2000,00грн. на місяць. Син [PERSON] сплачує за комунальні послуги в повному обсязі, однак матеріально позивачеві не допомагає, лише інколи купляє їй хліб (2-3 рази на тиждень). Дітей у сина немає, його дружина працює, проте до сина з вимогою про сплату їй аліментів позивач не зверталася. Відповідач у 2016 році двічі надавав позивачеві по 3000,00грн. на лікування під час її перебування на стаціонарному лікуванні. Також позивач отримає приблизно 5000,00грн. на рік за належний їй на праві власності пай. Однак цих коштів не вистачає, оскільки позивач витрачає гроші на придбання ліків, під час її перебування в селі вимушена через хворобу звертатися за платною допомогою до сторонніх людей, щоб вони готували їй їжу. Оскільки наявних у неї коштів не вистачає на ліки та продукти харчування, а відповідач отримує пенсію та значну заробітну плату, однак допомоги не надає, позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом. Представник позивача додатково пояснила, що позивач є інвалідом І групи, коштів, які вона отримує не вистачає, повною мірою забезпечити себе позивач не в змозі, позов є вимушеною мірою щоб не голодувати. Син матеріальної допомоги позивачеві не надає. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували та просили відмовити в його задоволенні. Відповідач подав письмові заперечення на позов (а.с.37), в яких зазначив, що щомісяця через сина передає позивачеві по 1000,00грн., крім того, щовесни та щоосені, коли у позивача виникає необхідність в профілактичному лікування, відповідач додатково надає позивачеві кошти в розмірі по 3000,00грн. Крім того, позивач отримує додаткові доходи у вигляді орендної плати за земельний пай. Додатково відповідач пояснив у судовому засіданні, що навесні та восени 2016р. він давав позивачеві по 3000,00грн. на лікування. Також відповідач сину передає щомісяця приблизно по 1000,00грн. для оплати комунальних послуг за квартиру, в якій проживають відповідач та син сторін з дружиною. Відповідач отримує щомісяця пенсію в розмірі 2814,00грн. та заробітну плату приблизно 8000,00грн. Оскільки він не має можливості проживати в двокімнатній квартирі, де проживають позивач, їх син та невістка, відповідач орендує квартиру за 4000,00грн. на місяць, крім того витрачає кошти на утримання автомобіля, яким користується спільно із сином. Також відповідач витрачає кошти на харчування, будує будинок. Син сторін працює в тому ж ліцеї, що й відповідач, його заробітна плата становить приблизно 1800,00грн. - 2000,00грн. на місяць. Невістка сторін також працевлаштована. Представник відповідача додатково пояснив, що позивач отримує дохід від паю та відповідач надає їй щомісяця по 1000,00грн. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до положень частин 1 - 4 ст.75 Сімейного кодексу України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Крім того, ч.ч. 1, 2 ст. 76 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.01.1983 року (а.с.26), який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27.12.2013р. (а.с.64). Позивач є пенсіонером, їй з 01.08.2001 року встановлена І група інвалідності за загальним захворюванням - безстроково (а.с.5). Розмір пенсії позивача за період з січня по квітень 2016 року становив 1231,10грн., з травня по листопад 2016 року - 1287,10грн., що підтверджується довідкою пенсійного фонду (а.с.51). З грудня 2016 року [PERSON], згідно її пояснень, отримує пенсію в розмірі 1370,00 грн. на місяць. Крім того позивач має стабільний дохід від оренди належного їй земельного паю, який у 2014 році становив 3057,10грн., у 2015 році - 3751,12грн., у 2016 році - 5641,50грн. (а.с.38-40). Також, згідно довідки орендаря позивачеві у 2016 році фактично виплачено 1084,92грн. матеріальної допомоги (а.с.40). Відповідач [PERSON] також є пенсіонером та фактично виплачений йому розмір пенсії з січня по грудень 2016 року становить по 2818,06грн. на місяць (а.с.48). Також відповідач працює вчителем у Ліцеї №208 м. Києва та за період з червня по листопад 2016 року включно його заробітна плата, з відрахуванням податків та інших обов'язкових платежів становила від 7425,64,86грн. до 9588,69грн. (а.с.46-47). Також відповідач щомісяця витрачає по 4000,00грн. на оренду квартири, що підтверджується договором оренди жилого приміщення (а.с.52). Аналіз положень частин другої-четвертої статі 75 СК України дає підстави для висновку, що аліментні зобов'язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (стаття 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення. Таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» визначено на 2016 році прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2016 року - 1074 гривні, з 1 травня - 1130 гривень, з 1 грудня - 1208 гривень. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» визначено на 2017 році прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2017 року - 1247 гривень, з 1 травня - 1312 гривень, з 1 грудня - 1373 гривні. Отже, [PERSON] отримує пенсію по інвалідності в розмірі, що забезпечує її прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, також позивач отримує доходи від використання її майна, а тому її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні частини четвертої статті 75 СК України. Разом із тим у матеріалах справи відсутні будь-які докази понесення позивачем значних витрат на обслуговування своєї життєдіяльності, як і докази наявності у позивача витрат на лікування. Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року в справі №6-3066цс15, за положеннями ч. 2 ст. 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 75 СК України непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов'язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (стаття 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення. Таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. Враховуючи, що позивач не довела обставин, на які посилалась як на обґрунтування своїх вимог, зокрема потреби в отриманні матеріальної допомоги через незабезпеченість прожитковим мінімумом, обов'язок з доведеннях яких відповідно до приписів ст. 60 ЦПК України лежить на останній, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд відносить судові витрати за рахунок держави. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed