Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до ПАТ «Тернопільвтормет», в якому із врахуванням уточнених позовних вимог, просить ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача в його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з дня звільнення по день ухвалення рішення. Позов обґрунтовано тим, що 10.06.2016 року позивач [PERSON] був прийнятий на посаду начальника Бучацької дільниці ПАТ «Тернопільвтормет» (наказ від 09.06.2016 року №10-к). 25.09.2019 року [PERSON] був звільнений на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін, згідно наказу №12к від 18 вересня 2019 року. 03.02.2020 року Тернопільським міськрайонним судом було видано судовий наказ про стягнення з відповідача в користь позивача нараховану, але невиплачену заробітну плату в розмірі 20620 грн. 75 коп. станом на 27.01.2020 року (справа №607/17165/19). По сьогоднішній день з позивачем не проведено розрахунок після звільнення, тому позивач вважає, що з відповідача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи. Від позивача до суду надійшла заява, згідно якої останній просить справу розглядати за його відсутності, позов підтримує, щодо ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача ПАТ «Тернопільвтормет» в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, відзиву на позов не надав. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст.ст. 280,281 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу на підставі доказів, що є в матеріалах справи та ухвалити заочне рішення, про що суд постановив відповідну ухвалу, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 10.06.2016 року позивач [PERSON] був прийнятий на посаду начальника Бучацької дільниці ПАТ «Тернопільвтормет», що підтверджується записом в трудовій книжці серії [NUMBER] від 21.09.1990 року. Відповідно до наказу ПАТ «Тернопільвтормет» №12-к від 18 вересня 2019 року, позивача [PERSON] звільнено з посади начальника Бучацької дільниці ПАТ «Тернопільвтормет» 25.09.2019 року, згідно п.1 ст.36 КЗпП України. 03.02.2020 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області видано судовий наказ №607/1458/20 від 03.02.2020 року, про стягнення з ПАТ «Тернопільвтормет» в користь [PERSON] заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі станом на 27.01.2020 року в сумі 20 620,75 грн. Позивач вказує, що в порушення ст..116 КЗпП України, по сьогоднішній день з ним не проведено розрахунок після звільнення, тому вважає, що з відповідача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку. Так, частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Стеттею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27.03.2013 року у справі № 6-15цс13) В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Також, як вбачається з правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ( постанова у справі № 6-64 цс 13 від 03.2013 року) згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться), що передбаченост.3 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Абз. 2 п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі Порядок) передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2012 року та від 11 червня 2014 року. Згідно відповіді Управління держпраці у Тернопільській області №3602/01-05-4.3/19 від 13.11.2019 року, за даними табеля обліку робочого часу за вересень 2019 року, у день звільнення позивач [PERSON] працював. Враховуючи наведене та беручи до уваги те, що докази підтверджуючі факт виплати (розрахунку) всіх сум, що належали позивачу [PERSON] від підприємства ПАТ «Тернопільвтормет», в матеріалах справи відсутні та вказана обставина відповідачем не спростована, тому час затримки належних позивачу як звільненому працівнику сум, складає період з 26.09.2019 року і по день ухвалення рішення. Згідно довідки про доходи виданої 12.12.2019 року ПАТ «Тернопільвтормет», заробітна плата позивача [PERSON] за липень 2019 року становила 4331,74 грн. та за серпень 2019 року - 4400,00 грн. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача [PERSON] за два останніх місяці роботи, що передували дню звільнення (серпень, липень 2019 року), становила 198,44 грн. (8731,74: 44 робочих дні). Кількість робочих днів за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 26.09.2019 року (день звільнення позивача) по 15.09.2020 року (день ухвалення рішення) становить 258 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період становить: 198,44 грн. (сума середньоденного заробітку)* 257 (кількість робочих днів, відповідно до норм тривалості робочого часу на 2019 рік - 2020 рік)= 50999,08 грн. За таких обставин, суд вважає, що права та інтереси позивача були порушенні відповідачем, що підтверджується також актом інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю №ТР1433/331/АВ від 05.11.2019 року, виданого Управлінням держпраці у Тернопільській області. За таких обставин, суд вважає, що вказані порушенні права та інтереси позивача підлягають захисту судом шляхом стягнення з ПАТ «Тернопільвтормет», на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Водночас, як вбачається з матеріалів справи, заборгованість відповідача по заробітній платі перед позивачем [PERSON] станом на 27.01.2020 року становить 20620,75 грн. При цьому, відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. В своїй постанові від 17.03.2020 року у справі №569/6583/16-ц Верховний Суд в складі суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2019 року у справі №761/9584/15-ц, у якій Велика Палата зазначила, що відповідно до п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових відносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає ч.3 ст.13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України. Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27.04.2016 року у справі №6-113цс16, зазначивши, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Верховний Суд в складі суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зауважив, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. У постанові від 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), відступаючи від висновків, наведених у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 щодо права суду на зменшення розміру середнього заробітку, також зазначила аналогічні критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] з приводу виплати належної йому при звільненні суми заробітної плати, неодноразово звертався до Управління Держпраці в Тернопільській області (лист №3602/01-05-4.3/19 від 13.11.2019 року), а також до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області (судовий наказ №607/1458/20 від 03.02.2020 року). Однак, незважаючи на це, протягом тривалого часу з моменту порушення права працівника заборгованість з заробітної плати роботодавцем виплачена не була. Враховуючи наведене, з огляду на очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості по заробітній платі, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, беручи до уваги період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості та враховуючи правову позицію Верховного Суду висловлену у постанові від 20.03.2020 року у справі № 569/6583/16-ц, суд виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, вважає за доцільне визначити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 24744,90 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial