Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], 3-ї особи: Служба у справах дітей Сумської міської ради про позбавлення батьківських прав і свої вимоги мотивує тим, що з 14.04.2007 року перебувала в шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають спільну дитину - сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 22.07.2011 року шлюб між сторонами розірвано. Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 13.04.2011 року стягнуто аліменти з відповідача на утримання сина в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів, до повноліття, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 01.10.2016 року позивачка зареєструвала шлюб з [PERSON]. З вересня 2016 року вона та її син [PERSON], [INFO], проживають з її чоловіком [PERSON]. Відповідач з 2015 року не цікавиться життям свого сина, не приймає участі у його вихованні, не піклується про його фізичний та духовний розвиток. Просить суд позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO], відносно сина [PERSON], [INFO]. Позивач [PERSON], її представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю, просять суд їх задоволити. Відповідач [PERSON] в письмовій заяві позовні вимоги про позбавлення його батьківських прав визнав, не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO]. Також просить слухати справу у його відсутність. 3-я особа: Служба у справах дітей Сумської міської ради позов підтримала повністю. 07.12.2018 року надано висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON], [INFO], відносно сина [PERSON], [INFO]. Ухвалою від 25.05.2018 року відкрито провадження по справі, по справі призначено підготовче судове засідання на 26.06.2018 року, підготовче судове засідання відкладалося. Ухвалою від 19.09.2018 року справу призначено до розгляду. Суд, вислухавши учасників справи, вивчивши матеріали даної цивільної справи, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступного: Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до абз. 3 ч.2 ст. 3 Сімейного кодексу України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», зокрема передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Згідно ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пунктами 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року №20, зокрема, роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків і способом захисту прав та інтересів дитини. Тому його застосування має бути результатом переконання суду у тому, що після позбавлення батьківських прав, умови життя дитини будуть змінені на краще і що немає іншого способу захисту прав та інтересів дитини. Згідно положень ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. В даній справі судом встановлені наступні обставини: що позивач [PERSON] з 14.04.2007 року перебувала в шлюбі з відповідачем, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.10). Від шлюбу мають спільну дитину - сина [PERSON], [INFO], батьком якого є відповідач, що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини (а.с.11). Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 22.11.2011 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується копією рішення (а.с.12). Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 13 квітня 2011 року стягнуто аліменти з відповідача на утримання сина в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів, до повноліття, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що підтверджується копією рішення (а.с.13). З 2015 року відповідач не цікавиться життям сина, не приймає участі у його вихованні, не піклується про його фізичний та духовний розвиток. 01.10.2016 року позивачка зареєструвала шлюб з [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 14). На даний час дитина [PERSON], 31.05.2010 року, проживає з матір'ю та її чоловіком [PERSON] за адресою : [ADDRESS] Як вбачається з висновку служби у справах дітей Сумської міської ради, служба у справах дітей вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO], відносно сина [PERSON], [INFO]. Відповідач [PERSON] надав до суду письмову заяву, в якій не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO] (а.с.59). Судом встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. В даній ситуації суд, уважно дослідивши доводи та аргументи позивачки, та дослідивши докази, керується принципом найкращих інтересів дитини, який визначений у пункті 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, згідно якому в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Будь-яких доказів того, що батько піклується про дитину та приймає особисту участь у вихованні дитини - суду не надано. Матеріальним забезпеченням дитини займається мати дитини. На думку суду, поведінка відповідача, свідчить про незацікавленість його як батька у долі дитини, байдужому ставленні до своїх батьківських обов'язків. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача 704 грн.80 коп. витрат по сплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved