Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Відповідача [PERSON] та просив визнати недійсним договір позики грошей від 12.05.2007 року. Позовні вимоги мотивовані тим, що 01.03.2009 року між ним та Відповідачем було укладено договір позики грошей, за яким він позичив у Відповідача 25 300 доларів СІІІА. Гроші за цим договором були передані йому Відповідачем у повній сумі в день підписання договору. Позивач та Відповідач додатково усно домовились, що за користування коштами Позивач сплатить Відповідачу відсотки з розрахунку 3% від суми позики за один місяць. В зв'язку з тим, що з сином Позивача не розрахувались за товар в Росії, Позивач не зміг повернути суму позики Відповідачу і лише сплатив відсотки за користування грошима за два місяці - березень та квітень. Оскільки справи у Позивача так і не наладнались, то станом на 01.12.2009 року за версією та підрахунками Відповідача борг Позивача вже становив 30 600 доларів США і складався з тіла позики та відсотків за користування грошима за період з травня по листопад 2009 року включно, тобто за 7 місяців. Виходячи з таких розрахунків Відповідача, в результаті щоденних наполягань і психічного тиску на Позивача 01.12.2009 року він підписав новий договір позички грошей, за яким він нібито позичив у Відповідача 30 600 доларів США. Хоча реально гроші за цим договором не передавались, а фактично це була фіксація боргу Позивача перед Відповідачем. 08.03.2011 року в результаті щоденних наполягань, психічного тиску з боку Відповідача, що проявлялися у погрозах Позивачу відібрати у його дружини житловий будинок та вигнати всіх на вулицю, натяків щодо можливих негативних наслідків для дітей та внуків Позивача, Позивач змушений був підписати новий договір, також названий договором позички грошей, у якому з невідомих йому мотивів та причин проставлена дата « 12.05.2007 року», та зазначено, що він - [PERSON] позичив у [PERSON] 50 000 (п'ятдесят тисяч) доларів США. За вказаним Договором гроші реально не передавались, фактично це була новітня фіксація боргу Позивача перед Відповідачем за версією та підрахунками Відповідача станом на березень 2011 року, який складався з тіла нової позики вже в сумі 30 600 доларів США та відсотків за користування. Вважає, що Відповідач, складаючи власноручно і одноосібно оспорюваний договір позички від 12.05.2007 року, бажав зафіксувати борг, який виник у нього на підставі реального договору позики від 01.03.2009 року з врахування процентів, розмір та суму яких Відповідач визначав самостійно, фактично ніяких грошей від відповідача за договором позички грошей від 12.05.2007 року він не отримував, а тому вказаний договір є фіктивним та внаслідок порушення сторонами договору позики законодавства, яким регламентується порядок використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України, а також того, що він був підписаним під психологічним тиском та загрозою застосування фізичного насильства щодо його дітей та онуків, у зв»язку з чим є недійсним. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі і просили їх задовольнити, аргументуючи доводами, викладеними в позовній заяві. При цьому Позивач [PERSON] суду пояснив, що в 2009 році за договором позички він позичив у Відповідача для сина на бізнес 25 300 доларів США. До цього Відповідач йому пропонував, що у випадку необхідності він зможе позичити гроші. Хоча в договорі про це не йшлося грошові кошти були ним отримані в користування під відсотки, які він перші місці частково в розмірі 500-600, 1000 доларів щомісячно віддавав, а потім йому це стало не під силу. Розписок з Відповідача про повернення йому частин позики він не брав та самостійно відсотків не вираховував. Неодноразово говорив Відповідачу, що потрібно записувати, які суми він віддавав. Жодних записів щодо боргу він не вів, а всі записи велися тільки Відповідачем. В кінці 2009 року він підписав Відповідачу розписку, за якою він заборгував Відповідачу 35 000 доларів США. При цьому він не помітив, що за цим договором він начебто позичив у Відповідача ці грошові кошти, бо подумав, що це Відповідач нарахував відсотки за користування позиченими за попереднім договором коштами, та не розуміючи підписав. Після того, як він перестав віддавати гроші Позивачу, Відповідач почав на нього психологічно тиснути та погрожувати тим, що в нього є онуки, діти і дім може згоріти, обзивав його. З тих пір він особисто до Відповідача більше повертати гроші не ходив, а це робили його діти та дружина. 08.03.2011 року Відповідач дав йому договір позички грошей та погрожуючи сказав, що він повинен його підписати. Погрози він сприймав як реальні. Не звертаючи уваги на дату зазначену в договорі, та побачивши тільки зазначену в ньому суму грошових коштів в розмірі 50 000 доларів США він сказав Відповідачу, що йому необхідно показати його сину та дружині. Повернувшись додому де були його діти, а потім прийшли ще друзі, показав їм договір позички, на що його рідні та друзі сказали, щоб він його ні в якому разі не підписував. Не зважаючи на це під погрозами з боку Відповідача він все ж таки підписав договір позички, який навіть повністю не читав, бо думав, що Відповідач змилується над ним. 50 000 доларів США у відповідача ніколи не отримував, а з суми боргу позиченої у Відповідача в березні 2009 року він заборгував перед відповідачем лише 7000 доларів США. З приводу погроз в правоохоронні органи жодного разу не звертався. Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали, посилаючись на їх безпідставність та просили суд відмовити в їх задоволенні. У судовому засіданні, заперечуючи проти позову, Відповідач пояснив суду, що в травні 2007 року Позивачу потрібні були гроші. 12.05.2007 року до нього прийшов позивач та попросив позичити йому 50 000 доларів США, пам'ятає, що це був вихідний день, мабуть субота, оскільки він був вдома та ремонтував кролячу клітку. Йому було відомо, що син Позивача працює далекобійником, тому наскільки він пам'ятає гроші потрібні були Позивачу для сина чи на купівлю вантажного автомобілю чи на купівлю товару. При цьому Позивач взяв із собою громадянські паспорти: свій та дружини, з яких вдома у нього зняли копії. Після цього вони з Позивачем склали безвідсотковий договір позички грошей та разом перечитали всі пункти. Враховуючи, що грошова сума яку він передав Позивачу за договором була великою, строк повернення ними був встановлено тривалим, а саме до березня 2011 року з урахуванням того, що до того часу він завершить будівництво та йому будуть необхідні грошові кошти для проведення ремонтних робіт. Передавши позивачу грошові кошти, які знаходилися в нього вдома та підписавши договір позички 12.05.2007 року особисто, а також його підписала його дружина, віддав даний договір Позивачу для підпису та для того, щоб його також підписала дружина Позивача, яка була вдома. Десь приблизно через 15 хвилин Позивач повернув йому вже підписаний дружиною Позивача договір позички. За яких обставин дружина Позивача підписувала договір йому невідомо. В 2009 році до нього знову звернувся Позивач та попросив позичити йому грошей на один місяць, оскільки їм не вистачає на загрузку яблук для продажу в Польщі чи в Росії. Тому 01.03.2009 року за договором позички ним було надано у борг Позивачу 25 300 доларів США. По приїзду сина Позивача [PERSON] через один місяць та десять днів, Позивач особисто повернув йому борг. Приблизно в кінці 2009 року він надавав у борг Позивачу 30 600 доларів США, на які потреби вже не пам'ятає, та які невдовзі Позивач йому разом із сином повністю повернув. Загалом він неодноразово позичав Позивачу гроші за договорами, які писав власноручно, копії яких давав Позивачу. Оригінали договорів залишалися зазвичай в нього, та після повернення грошових коштів вони з Позивачем оригінали знищували. Був випадок коли Позивачу він надавав в борг 15 000 доларів США приблизно також на місяць чи на два, які Позивач по домовленості повернув. Ці обставини пам'ятає через те, що дані грошові кошти він знімав з банківського рахунку. Нотаріально договори позички вони не посвідчували, оскільки це тягло за собою додаткові витрати. Записів повернення грошових коштів Позивачем він не вів, оскільки грошові кошти поверталися повністю одними сумами. На початку 2011 року до нього прийшов Позивач з рідними та попросив його відстрочити повернення боргу за договором позички від 12.05.2007 року, оскільки їм необхідно погасити борг перед банком, на що він запропонував Позивачу повернути до нового 2012 року хоча б половину боргу, на що вони погодилися. В квітні 2011 року Позивач із сином повернув йому 4000 доларів США та приблизно 600 Євро, що по курсу склало 5600 доларів США. Розписку при цьому Позивач не взяв. Десь через місяць чи два до нього прийшли Позивач, донька, зять, син позивача та принесли 4000 доларів США, та знову просили відтермінувати сплату боргу. Того ж дня він на написав та передав Позивачу 2 розписки про отримання грошових коштів в сумі 5617 доларів США в квітні 2011 року та 4000 доларів США за липень 2011 року. З тих пір більше грошових коштів Позивач не повертав, через що у них з сином Позивача 31.12.2011 року виник словесний конфлікт, а навесні 2012 року звернувся до суду про стягнення з Позивача боргу. Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача, їх представників, допитавши свідків, дослідивши та вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, прийшов до наступного висновку. У судовому засіданні було встановлено, що між сторонами по справі був укладений договір позики грошових коштів від 12.05.2007 року за умовами якого Позивач [PERSON] позичив у Відповідача [PERSON] 50 000 (п'ятдесят тисяч) доларів США, з терміном сплати боргу 05.03.2011 року. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Позивач [PERSON] заперечував факт отримання грошей, стверджував, що договір позички від 12.05.2007 року був підписаний ним проти його волі в березні 2011 року, внаслідок психологічного тиску з боку Відповідача [PERSON] та погроз застосування до членів його сім'ї фізичного насильства. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. У відповідності до ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п.21 постанови від 6 листопада 2009 року № 6 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. В силу приписів ст.60 ЦПК України сторона правочину, заявляючи вимогу про визнання правочину таким, що вчинений під впливом насильства, має довести: 1) факт укладання правочину 2) застосування до нього чи близьких для нього осіб фізичного або психічного насильства, або наявність загрози його застосування. На підтвердження факту застосування зазначених обставин по відношенню до Позивача [PERSON] за клопотанням його представника судом були допитані свідки. Так, допитаний під час судового розгляду свідок [PERSON], показав, що він є сином Позивача та заробляв перевезеннями вантажу з Польщі до Росії. В нього виникли борги та з'явилася можливість підзаробити, оскільки попався великий вантаж, та потрібні були кошти. Тоді Позивач позичив для нього у Відповідача 25 300 доларів США, як йому стало відомо зі слів Позивача під три відсотки на місяць. Однак товар, а саме яблука зіпсувалися і виручити за них гроші не вдалося. Він продовжував працювати і разом із Позивачем, а коли той нервувався через проблеми боргу сам повертав Відповідачу десь приблизно по 750 доларів США щомісяця на протязі року, однак при цьому розписок у Відповідача не брав. Після того, як він перестав заробляти значні суми грошей, то перестали повертати і борг Відповідачу. Пам'ятає, що одного разу разом з Позивачем повернули Відповідачу долари США та Євро, що по курсу склало 5600 доларів США. Зі слів Позивача йому стало відомо, що Відповідач вимагає повернення боргу, та після цього почалися скандали. Відповідач почав погрожувати говорячи їм, що в них малі діти. З даного приводу в правоохоронні органи він не звертався оскільки боявся, що у Відповідача і там є знайомі. Коли 08 березня 2011 року він повернувся із рейсу Позивач приніс договір в якому він побачив, що Позивач заборгував Відповідачу 50 000 доларів США. Зі слів Позивача йому стало відомо, що в суму 50000 доларів США входять як відсотки так і пеня. Він сказав Позивачу не підписувати цей договір, однак Позивач нервувався і пішов від них. Того ж вечора йому стало відомо, що Позивач підписав договір позички від 12.05.2007 року. Добавив, що на Новий 2012 рік приходив до Відповідача, щоб вибачитись та пояснити, що в них немає грошей та не вдається повернути, однак останній його шарпав за сорочку та бив. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона є невісткою Позивача та живе неподалік від нього. Навесні 2009 року Позивач взяв в борг у Відповідача для її чоловіка [PERSON] на закупівлю товару 25 000 доларів США під відсотки, розмір яких їй невідомий. Зі слів їй відомо, що щомісяця повертали Відповідачу близько 1000 доларів США. Позивач також віддав Відповідачу 5600 доларів США. Після того, як перестали повертати відсотки Відповідачу, то Позивач постійно переживав. А також пам»ятає, що в 2011 році Позивач показав їм ще не підписану розписку на 50 000 доларів США, на що всі присутні члени родини сказали Позивачу, що її не можна підписувати, бо вони цих грошей не брали. На дату договору вона тоді уваги не звернула, та після суми 50 000 доларів США вже більше текст договору не дочитувала. Ніяких грошових коштів окрім 25 300 доларів США Позивач у Відповідача в борг не отримував. Зі слів її матері стало відомо, що Відповідач їй погрожував та замахувався руками. Після чого вона, [PERSON], [PERSON] та її чоловік прийшли до Відповідача повернути борг у сумі 4000 доларів США, та поросили припинити нараховувати відсотки, однак Відповідач почав погрожувати, говорити їм, що в них є діти, з якими всяке може статися, а потім сказав, що звернеться з цього приводу до суду. Всього їхньою родиною було повернуто Відповідачу біля 18 000 доларів США, що було співставлено з записами Відповідача. Свідок [PERSON], яка є донькою Позивача, показала, що вона завжди орієнтувалася у фінансових проблемах її сім'ї. Її брат [PERSON] займався перевезеннями на вантажному фургоні. В 2009 році Позивач позичив у Відповідача для [PERSON] грошові кошти в розмірі 25 300 доларів США. Після цього Позивач звертався до неї з проханням допомагати віддавати щомісяця Відповідачу відсотки по договору. Позивач постійно нервував та говорив, що Відповідач йому погрожує, на що вона пропонувала йому звернутися в правоохоронні органи. Влітку 2011 року вона, її брат [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зібравши суму грошей яку змогли, понесли її Відповідачу. Того дня Відповідач дав їм 2 розписки на суму 5600 доларів США та на 4000 доларів США. Тоді Відповідач почав їм погрожувати тим, що їх діти ходять по дорозі і з ними може щось статися, оскільки в нього є потрібні люди, та вони не знають з ким зв'язалися. Окрім того додала, що зі слів матері їй відомо, що Відповідач кидав їм через паркан гілки, хватав цеглу та погрожував. Після того як відповідач звернувся із позовом до суду погрози припинилися. Договору позики на 50 000 доларів США, та обставин за яких його підписував Позивач вона не бачила, оскільки прийшла 08.03.2011 року до батьків в гості де їй про нього вже розповіли. Свідок [PERSON], яка є донькою Позивача, показала, що як їй відомо, Позивач в 2009 році для її брата [PERSON] на допомогу в бізнесі взяв у борг у Відповідача 25 000 доларів США, з яких було повернуто біля 18 000 доларів США. 08.03.2011 року вона з чоловіком [PERSON] в обід прийшли в гості до Позивача. Мати була заплаканою, а у Позивача трусилися руки. Тоді їй розповіли, що зранку заходив Відповідач та вимагав підписати розписку на 50 000 доларів США, яку сам склав, та на якій вже були проставлені 2 підписи - Відповідача та його дружини. Позивач сказав, що Відповідач погрожував йому тим, що з дітьми та внуками щось може трапитися. Вони хотіли порвати даний договір, але Позивач їм заборонив. В текст договору вона не вчитувалася. Ввечері до неї зателефонував Позивач та повідомив, що під натиском Відповідача підписав договір. Додала, що влітку 2011 року її чоловік [PERSON] був присутнім при тому, як Відповідачу поверталися гроші в сумі 5000 доларів США. Особисто при ній ніяких погроз з боку Відповідача не було, про це їй відомо зі слів її чоловіка [PERSON] Будучи допитаним під час судового розгляду свідок [PERSON], пояснив, що він є зятем Позивача. Як йому відомо, в 2009 році Позивач для бізнесу його сина [PERSON] взяв в борг у Відповідача 25 000 доларів США під відсотки, розмір яких йому не відомий. Щомісячно вони віддавали відсотки, а потім перестали. 08.03.2011 року він з дружиною прийшли в гості до Позивача. Тоді Позивач показав їм розписку про борг в сумі 50 000 доларів США і сказав, що Відповідач тисне. На договорі були два підписи, тільки Відповідача та його дружини. Він запропонував Позивачу знищити договір або написати, що це нараховані відсотки. Ввечері він приїхав до [PERSON] від якого почув, що Позивач підписав договір. Пізніше Позивач це підтвердив та пояснив, що підписав, бо не хотів псувати відносин з Відповідачем, а також йому було лячно за дітей та внуків. Влітку 13.07.2011 року він разом з [PERSON], [PERSON], [PERSON] пішли до Відповідача повернути 4000 доларів США, та попросили написати розписки. Відповідач дістав із сейфу зошит із записами та написав 2 розписки від 30.04.2011 року та від 13.07.2011 року. При цьому він не звернув уваги на те, що в розписках було зазначено повернення боргу по договору позички від 12.05.2007 року. [PERSON] бачила журнал Відповідача та його записи про повернення боргу . Особисто він чув погрози від Відповідача про те, що з ними та їхніми дітьми може щось трапитися. Згідно зі ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, оцінюючи покази свідків, суд вважає їх такими, що суперечать іншим досліджених у судовому засіданні письмовим доказам. Так, як вбачається із матеріалів справи, а саме договору позички грошей від 01.03.2009 року укладеного між позивачем та відповідачем (а.с.12) даний договір не містить положень про сплату відсотків за користування коштами отриманими позивачем в борг. Аналогічні положення відсутні також в договорі позички грошей від 01.12.2009 року укладеного також між сторонами у справі (а.с.13). Дані докази спростовують доводи позивача та покази свідків, про нарахування та сплату позивачем на користь відповідача відсотків за користування грошовими коштами, та як наслідок розрахунок та доводи позивача щодо фіксації боргу Позивача перед Відповідачем, шляхом укладення оспорюваного договору та договору позички від 01.12.2009 року. Натомість, як вбачається із долучених позивачем та досліджених в судовому засіданні матеріалів справи розписок про отримання відповідачем грошових коштів на суму 5617 (п'ять тисяч шістсот сімнадцять) доларів США від 30.04.2011 року (а.с.15) та на суму 4000 (чотири тисячі) доларів США від 13.07.2011 року (а.с.16) в рахунок погашення боргу за оспорюваним договором позики від 12.05.2007 року, позивач приступив до виконання взятих на себе за договором від 12.05.2007 року зобов'язань. При цьому суд вважає, що всупереч положенням ст.ст. 59-60 ЦПК України зазначені покази свідків не доводять факту вчинення договору позивачем під впливом насильства, та суперечать приписам статті 231 ЦК, якою встановлено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або іншої особи, визнається судом недійсним, оскільки такий вплив на думку суду повинен бути реальним, чого позивач та його представник не довели в судовому засіданні. Окрім того, у відповідності до ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. З наведеного випливає, що фіктивним можна визнати правочин тільки за умови, що обидві сторони діяли без наміру створити цивільно-правові наслідки. Якщо ж одна сторона діяла без наміру створити юридичні наслідки, а інша сторона такий намір мала, правочин не може бути визнаний недійсним. Саме по собі невиконання правочину сторонами ще не означає, що укладено фіктивний правочин. Сторона, яка вимагає визнання правочину недійсним, повинна довести відсутність у учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину. Водночас, за загальним правилом, невиконання зобов'язання, або виконання з відступленням від його умов, не має наслідком його недійсність Посилання позивача, що договір позики він змушений був підписати під впливом погроз та психологічного тиску з боку відповідача, та що грошових коштів від відповідача в розмірі 50 000 доларів США він не отримував, не заслуговують на увагу, оскільки, як вже було зазначено судом, по настанню терміну повернення боргу 05.03.2011 року позивач розпочав виконувати умови договору, про що свідчать долучені ним до матеріалів справи оригінали розписок від 30.04.2011 року та 13.07.2011 року (а.с.15, 16), за цих же обставин даний договір позики грошей не може бути кваліфікований як фіктивний. Крім того, проаналізувавши усі встановлені судом обставини та пояснення сторін і свідків, суд вважає за необхідне врахувати, що як би дійсно мало місце укладання договору позики під впливом насильства 08.03.2011 року, враховуючи, що сума отримана ним є значною, то відповідач мав реальну можливість звернутися правоохоронних органів чи суду, як ним зазначено з березня 2011 року, проте, як це було встановлено в судовому засіданні, позивачем цього зроблено не було, а такий позов був поданий до суду лише після винесення Шевченківським районним судом міста Чернівці рішення про стягнення з останнього боргу. Пояснення допитаних судом свідків: сина позивача [PERSON], доньок [PERSON], [PERSON], зятя [PERSON] та невістки [PERSON] стосовно того, що саме 08.03.2011 року відповідач зустрічався із позивачем та погрожував відповідачу застосувати насильство щодо його родичів внаслідок чого він змушений був підписати договір позики від 12.05.2007 року під впливом насильства на суму 50 000 доларів США, передачі яких при цьому не відбулося, суд не приймає до уваги та враховує, що оскільки вказані особи є близькими родичами позивача, а тому можуть бути зацікавлені в наслідках розгляду справи, та розцінює їх як спосіб захисту своїх родинних інтересів з метою уникнути позивачем відповідальності за прийняті на себе зобов'язання за договором позики від 12.05.2007 року. Ніяких інших свідків, які б підтвердили застосування до позивача психічного насильства та загрози застосування фізичного насильства до онуків та дітей позивача, суду надано не було. Позивач та його родичі не звертались до правоохоронних органів з відповідними заявами, про що в судовому засіданні підтвердили самі позивач та його представник. Крім цього, судом встановлено, що ухвалою суду від 22 липня 2013 року по даній справі призначалася судово-технічна експертиза, на вирішення якої поряд з іншими було поставлено питання - Чи відповідає час виготовлення документа, а саме договору позички грошей від 12.05.2007 року даті, яка вказана в ньому, або він виготовлений пізніше? У який період часу був виконаний рукописний текст у документі, а саме в договорі позички від 12.05.2007 року? ( а.с. 92-93). Однак, Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз на адресу суду 12.02.2014 року було направлено повідомлення про неможливість надання висновку судової технічної експертизи по цивільній справі № 727/1873/13-ц, у зв'язку з відсутністю порівняльних зразків документів - датованих документів в період з травня 2007 року по березень 2011 року рукописного виконаного запису чорною пастою кулькової ручки та у період з березня 2009 року по березень 2011 року рукописно виконаного запису фіолетовою пастою кулькової ручки, а також у зв'язку з тим, що кошти за проведення експертизи на адресу інституту не надходили. Той факт, що позивач тобто сторона, за клопотанням якої призначалася експертиза, не оплатив проведення цієї експертизи, підтвердив в судовому засіданні саме представник позивача. Будь-яких інших клопотань - представником позивача в судовому засіданні заявлено не було. А тому, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходить з вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України, якою передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Не заслуговують на увагу і доводи позивача про порушення сторонами договору позики законодавства, яким регламентується порядок використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України. Так, відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Зазначення в договорі, якої саме іноземної держави валюта бралася в борг, а саме іноземної держави долара США, впливає на визначення розміру боргу, що підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку та не є підставою у відмові у позові. (Зазначена позиція викладена у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду, від 18.09.2013, по справі № 6-63цс13). Таким чином визначення в договорі грошових зобов'язань у іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позивачем не надано достовірних доказів того, що під час укладення договору позики від 12.05.2007 року до Позивача [PERSON] застосовувались насильство чи погроза застосування насильства до нього чи членів його сім'ї, та що грошові кошти насправді не були одержані ним від відповідача, у зв'язку з чим позов не підлягає задоволенню. Відповідно до положень ст.88 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем при зверненні з позовом до суду, відшкодуванню не підлягають. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed