Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Державного підприємства «Красноармійськвугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в обґрунтування якого вказав, що перебував у трудових відносинах з відповідачем з 03.12.2008р. по 14.02.2014р. В 2011р. він звернувся до Димитровського міського суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Рішенням Димитровського міського суду від 14.06.2011р. було стягнуто на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.02.2011р. по 25.03.2011р. Однак відповідач ввів в оману його та надав довідку суду, начебто заробітна плата при звільненні була повністю виплачена 25.03.2011р. Але, як виявилося, розрахунок з ним проведений пізніше. У вересні 2014р. йому було нараховане компенсацію на невикористані дні відпустки, а виплачено 03.10.2014р. на його картковий рахунок у Приватбанку. Тому необхідно стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 26.03.2011р. по 03.10.2014р., який ще не розглядався судом та не був предметом спору. Згідно довідки, його середній заробіток склав 212,41 грн. Середній заробіток за затримку розрахунку складає: 212,41 грн. х 879 днів = 186708,39 грн., де 879 - кількість робочих днів з 26.03.2011р. по 03.10.2014р. У зв'язку з вищевикладеним, просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 186708,39 грн. Позивач у судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги та пояснив суду, що у позові є описка щодо дати його звільнення. Отримані кошти, це як усно йому пояснили у відповідача, це є компенсація за невикористану відпустку. Звільнений він був 14.02.2011р., заяву відповідачу про проведення розрахунку відповідно подавав 14.02.2011р. Кошти від відповідача йому надійшли 03.10.2014р. у розмірі 1085,28 грн. Згідно СМС, яка надійшла від Приватбанку - це зарплата. Представник відповідача у судовому засіданні пояснив, що позов не визнає, оскільки підприємство провело повний розрахунок у 2012р., що підтверджується судовим рішенням. Суму позивачу дійсно заплатили, він не може сказати - що це за сума. Згідно пояснювальної [PERSON], ця сума нарахована помилково. Бухгалтерія підприємства провела перевірку та встановила, що ця сума нарахована помилково. Судом встановлено, що позивач з 03.12.2008р. по 14.02.2011р. знаходився у трудових відносинах з відповідачем та був звільнений за угодою сторін за ст.36 ч.1 п.1 КЗпП України, середньоденна заробітна плата позивача складає 212,41 грн., з відповідача на користь позивача стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.02.2011р. по 25.03.2011р., що встановлено на підставі рішення Димитровського міського суду Донецької області від 14.06.2011р., яке набрало законної сили 21.09.2011р. (а.с.5-8). Згідно пояснювальної [PERSON] від 04.11.2014р., у серпні 2014р. позивачу була нарахована сума 1272,90 грн. та за мінусом податків на касу перерахована сума 1085,28 грн. 02.10.2014р. Після проведення інвентаризації використаних відпусток було встановлено, що дана сума була нарахована помилково (а.с.20). 21.11.2014р. відповідач звернувся з позовом до позивача про стягнення 2867,34 грн. в обґрунтування якого вказав, що за період часу з 03.12.2008р. по 14.02.2011р. [PERSON] використав 123 календарні дні щорічної основної відпустки та щорічної додаткової відпустки за роботу з шкідливими та важкими умовами праці та за особливий характер праці що 14 днів більше ніж на які він мав право, а у перерахунку на грошові кошти, які були безпідставно виплачені відповідачу, сума склала 1782,06 грн. Також комісією було встановлено, що 02.10.2014р. внаслідок рахункової помилки [PERSON] було перераховано 1085,28 грн. як компенсація за 10 днів щорічної основної відпустки та щорічної додаткової відпустки при звільнення [PERSON] Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 03.02.2015р., яке набрало чинності 16.02.2015р., у зазначених вимогах відмовлено. Вказаним рішенням встановлено, що оскільки підприємством не доведено, що надана [PERSON] у січні 2009р. відпустка тривалістю 18 днів є щорічною, висновки комісії з інвентаризації щодо того, що [PERSON] надано на 14 днів цієї відпустки більше, ніж положено, не відповідає дійсності. Вимоги підприємства щодо повернення безпідставно отриманої [PERSON] внаслідок рахункової помилки грошової суми у розмірі 1085,28 грн. обґрунтовані лише протоколом комісії з інвентаризації, створеної підприємством на підставі наказу № 274 від 11.11.2014р. З тексту даного протоколу вбачається, що висновок про те, що ця сума 02.10.2014р. була перерахована [PERSON] помилково внаслідок розрахункової помилки за 10 днів невикористаної щорічної та додаткової відпусток, ґрунтується лише на пояснювальній записці начальника розрахункового сектору бухгалтерії підприємства, зміст якої не приводиться. [PERSON] у судовому засіданні заявив, що ця сума йому була виплачена підприємством у рахунок виконання судового рішення від 14.06.2011р., як компенсація за несвоєчасну виплату коштів при звільненні та добровільне відшкодування моральної шкоди. Підприємством не спростовано дане твердження та не наведено будь-яких належних доказів, якими можуть бути первинні документи, щодо природи і розрахунку перерахованої [PERSON] у жовтні 2014 року грошової суми у розмірі 1085,28 грн., щодо неправильності в її обчисленні. За таких обставин суд не приймає посилання підприємства на рішення Дитмитровського міського суду від 14.06.2011р., яким встановлено факт повного розрахунку підприємства з [PERSON] при звільненні, як на єдиний та незаперечливий доказ на підтвердження своєї вимоги. До того ж з тексту даного рішення не вбачається ані розмір отриманої при розрахунку суми, ані види належних при розрахунку сум. З огляду на приведене, та те, що судом не встановлено з боку [PERSON] ані зловживань, ані будь-якої іншої форми недобросовісності, як і з боку підприємства розрахункової помилки при нарахуванні та виплаті спірних сум, суд вважає, що позовні вимоги ДП «Красноармійськвугілля» є такими, що не підлягають задоволенню (а.с.24, 29-30). Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільнені робітника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з рішення Димитровського міського суду Донецької області від 03.02.2015р., яке набрало законної сили 16.02.2015р., відповідач, у порушення ст.116 КЗпП України не виплатив позивачу всі суми, які йому належали від підприємства. При цьому, вказаним рішенням встановлено, що з боку підприємства не було розрахункової помилки при нарахуванні та виплаті спірних сум, зокрема й 1085,28 грн., яка була перерахована позивачу 02.10.2014р. Оскільки відповідачем порушені вимоги закону, у відповідності до ст.117 КЗпП України, з відповідача належить стягнути на користь позивача його середній заробіток за весь час затримки належних йому при звільненні сум. Суд вважає, що стягненню підлягає сума: 187345,62 грн. з розрахунку 212,41 грн. х 882 робочих дня за період з 26.03.2011р. по 02.10.2014р. Суд вважає, що розрахунок з позивачем проведений 02.10.2014р., а не 03.10.2014р., оскільки згідно пояснювальної [PERSON] від 04.11.2014р., перерахування коштів відбулося 02.10.2014р. Вказане також підтверджується висновком комісії з інвентаризації правильності надання відпусток і виплати сум, що належить при звільненні колишньому працівнику шахти [PERSON], про що зазначене у рішенні Димитровського міського суду Донецької області від 03.02.2015р. Враховуючи положення ст.ст.10, 11 ЦПК України та вимоги позивача про стягнення середнього заробітку у розмірі 186708,39 грн., то суд вважає, що саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. При цьому суд зауважує, що рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 14.06.2011р. вже стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.02.2011р. по 25.03.2011р. На підставі ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1867,08 грн. На підставі ст.43 Конституції України, ст.ст.47, 116, 117 КЗпП України,

Outcome: approved