Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] завдатку мотивуючи свої вимоги тим, що 24 червня 2018 року між нею [PERSON] та відповідачем [PERSON] який діяв від іменні свого неповнолітнього сина [PERSON] , за участю представника за довіреністю агентства нерухомості ТОВ «Ріал Друзі» - Слободенюка С.В. було укладено Договір про намір укласти договір купівлі-продажу однокімнатної квартири [ADDRESS] у сумі 539140 грн., що еквівалентна 20500 доларів США. Відповідно до умов договору [PERSON] та [PERSON] в строк до 24 липня 2018 року включно зобов`язувалися забезпечити укладання та підписання Договору купівлі-продажу квартири на умовах обумовлених в Договорі про наміри укладання договору купівлі-продажу квартири, здійснити державну реєстрацію основного Договору купівлі-продажу квартири. Відповідно до п. 12 попереднього договору передбачено, що сторони дійшли згоди, що підписання та нотаріальне посвідчення основного договору купівлі-продажу буде здійснено в приміщенні нотаріальної контори за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 11.1 попереднього договору відповідач прийняв гарантійну суму 39450 грн., що еквівалентна 1500 доларів США. Однак, в строк до 24 липня 2018 року основний договір купівлі-продажу квартири між сторонами не був укладений з вини відповідача, оскільки той відмовився продавати квартиру. Грошова сума завдатку повернута не була. Таким чином, відповідач володіє грошовими коштами, що належать йому, без достатніх правових підстав. Відповідно до п.11.2 попереднього договору, у разі не підписання основного договору купівлі-продажу квартири у встановлений строк відповідно до умов цього договору з причин, що залежать від сторони 1- [PERSON] . або відмови продавця виконати умови цього договору, сторона 1 [PERSON] зобов`язується повернути гарантійну суму стороні 2- [PERSON]. , а також сплатити неустойку (штраф) у розмірі гарантійної суми. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідач [PERSON] ухвалу суду від 23.11.2018 року про відкриття провадження у справі в порядку спрощеного провадження та позовні заяви з додатками не отримав. У відповідності до гл. 10 ст. 274 ЦПК України «у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи. Ч. 2 даної статті вказує, що «у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін». При цьому у відповідності до ст. 279 ЦПК України «Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків». Таким чином суд приходить до висновку про доцільність проведення спрощеного позовного провадження у даній справі. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Загальні положення про правочин визначені главою 16 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 24 червня 2018 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] який діяв від свого імені та від іменні свого неповнолітнього сина [PERSON] було укладено Договір про намір укласти договір купівлі-продажу однокімнатної квартири [ADDRESS] у сумі 539140 грн., що еквівалентна 20500 доларів США. Відповідно до умов договору [PERSON] та [PERSON] в строк до 24 липня 2018 року включно зобов`язувалися забезпечити укладання та підписання Договору купівлі-продажу квартири на умовах обумовлених в Договорі про наміри укладання договору купівлі-продажу квартири, здійснити державну реєстрацію основного Договору купівлі-продажу квартири. Відповідно до п. 12 попереднього договору передбачено, що сторони дійшли згоди, що підписання та нотаріальне посвідчення основного договору купівлі-продажу буде здійснено в приміщенні нотаріальної контори за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 11.1 попереднього договору відповідач [PERSON] прийняв гарантійну суму 39450 грн., що еквівалентна 1500 доларів США. Зміст Попереднього договору який підписаний відповідачем, свідчить про сплату позивачем вказаних коштів. В строк до 24 липня 2018 року основний договір купівлі-продажу квартири між сторонами не був укладений. Грошова сума завдатку позивачу повернута не була. За змістом статей 6, 627 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Укладені сторонами договори відповідають загальним засадам цивільного законодавства, а умови цих договорів не суперечать його положенням. Оскільки при укладанні попереднього договору купівлі - продажу не була дотримана нотаріальна форма договору то передана наперед позивачем відповідачу сума є не завдатком, а авансом в рахунок наступного укладання договору купівлі-продажу. Відповідно до частин першої-третьої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що, вирішуючи спір про повернення авансу та відшкодування збитків, завданих одній із сторін попереднього договору, суду слід встановити причину не укладення основного договору, чи мало місце необґрунтоване ухилення однієї із сторін від укладення договору, а також з`ясувати умови відповідальності, які були встановлені попереднім договором. Вказане викладено у правовій позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 24 жовтня 2012 року у справі № 6-119цс1 У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У відповідності до ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільнює винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. В силу ст. 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом та повертається у тому розмірі у якому вона була надана. Крім того, оскільки договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] відповідачем укладено не було, ніякого зобов`язання з виплати відповідачу вартості квартири у позивача не виникло, тому виходячи зі змісту ч.2 ст.570 ЦК України, передані нею відповідачу гроші є авансом. Оскільки договір купівлі-продажу квартири в установленому законом порядку між сторонами не укладено, передана відповідачу сума у розмірі 39450 грн., що еквівалентна 1500 доларів США, підлягає поверненню. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Зі змісту вищевказаної норми випливає, що підставою виникнення зобов`язання, визначеного даною нормою, є сукупність наступних умов: набуття (збереження) майна (у тому числі грошових коштів) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав, або коли така підстава згодом відпала. Отже, виходячи із змісту вищевказаної норми, для з`ясування чи набула особа відповідного зобов`язання, визначеного статтею 1212 ЦК України, необхідно встановити наступні обставини, які у сукупності є підставою для виникнення такого зобов`язання: факт набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього підстав. Положення глави 83 ЦК України (набуття, збереження майна без достатньої правової підстави) застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Зобов`язання з безпідставного набуття або збереження майна є одним з видів позадоговірних зобов`язань, які регулюються положеннями глави 83 ЦК України. Обов`язковою умовою, з якою законодавець пов`язує виникнення даного виду зобов`язань, є відсутність правової підстави для набуття або збереження майна однією особою за рахунок іншої особи. Відсутність правової підстави означає, що майно набуте чи збережене особою поза підставою (юридичним фактом), передбаченою законом, іншим правовим актом чи право чином. Відповідно до статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Зважаючи викладені вище положення законодавства, а також те, що відповідач отримав грошові кошти в сумі 39450 грн. і не виконав обіцянки щодо продажу квартири, то отримані ним кошти є набутими без достатньої правової підстави. Крім того Зміст договору, відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України, становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони погодили умови договору своїми підписами. Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до п.11.2 попереднього договору, у разі не підписання основного договору купівлі-продажу квартири у встановлений строк відповідно до умов цього договору з причин, що залежать від сторони 1- [PERSON] . або відмови продавця виконати умови цього договору, сторона 1 [PERSON] . зобов`язується повернути гарантійну суму стороні 2- [PERSON]., а також сплатити неустойку (штраф) у розмірі гарантійної суми. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Однак, суд відмовляє у стягненні у стягненні штрафу у сумі 39450 грн. оскільки передані позивачем грошові кошти визначені як аванс який , що входить до основної суми вартості майна, що підлягало продажу та на вказані правовідносини вимоги ст. 549 ЦК України не розповсюджуються. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів у розумінні ст.ст. 76-80 ЦПК України, суду не надано, хоча обов`язок по доведенню обставин, на які учасники посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень покладено на сторонни. Відповідно до ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідачем не було вчинено всіх необхідних та передбачених попереднім договором дій, які свідчили б про його намір та готовність укласти основний договір у встановлений попереднім договором строк. Таким чином, основний договір не було укладено з вини відповідача. Аналізуючи все в сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Товариство з обмеженою відповідальністю «Ріал Друзі» про стягнення гарантійної суми та штрафу, підлягають до задоволення частково. Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України. По даній справі відповідачі мають сплатити позивачу судовий збір в розмірі - 789 грн.

Outcome: partial