Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-02 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась до Долинського районного суду Кіровоградської області з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, в якому просила: - стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , яка продовжує навчання у Миколаївському національному університеті ім. В.О. Сухомлинського, на період її навчання у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно до припинення навчання, але не довше досягнення донькою двадцяти трьох років, починаючи стягнення з дня подачі заяви. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вони з [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який наразі розірвано. Мають спільну дитину - доньку [PERSON] , яка є повнолітньою, проживає разом з нею та навчається. Раніше аліменти на утримання дитини стягувалися за рішеннями судів, а наразі після повноліття доньки таке стягнення припинилось. Донька, якій наразі не виповнилося 23 років, навчається на денній формі навчання і у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги. У повній мірі утримувати доньку вона немає можливості оскільки ще має на утриманні неповнолітню дитину. Відповідач офіційно працевлаштований та має згоду надати таку допомогу. Ухвалою від 14.07.2021 зазначену позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за вказаним позовом та постановлено здійснювати розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Клопотання від сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходили. Заперечення від відповідача проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходило. Від відповідача до суду, до початку розгляду справи по суті, надійшла заява, зареєстрована у суді 03.08.2021 за вх. № 4595/21, в якій останній зазначає, що не заперечує проти вимоги позивача про стягнення аліментів, позов визнає повністю та згоден сплачувати аліменти. За наведених вище обставин, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних у суду матеріалів. Дослідивши докази у справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, враховуючи позицію відповідача щодо визнання позову, суд дійшов висновку про задоволення позову, з огляду на таке. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно з абз. 3 п. 24 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Таким чином, враховуючи безумовне визнання відповідачем позову, суд, з метою з`ясування чи не суперечить таке визнання закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, на підставі доказів, наданих учасниками справи, встановив таке. Сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 31.03.2001 по 19.04.2006, що підтверджено відповідними штампами у паспорті громадянина України, виданого на ім`я [PERSON] , [INFO] , номер [NUMBER] . Сторони у справі мають спільну доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження останньої серія [NUMBER] , у якому батьками дитини зазначені: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . [PERSON] навчається у Миколаївському національному університеті В.О. Сухомлинського на факультеті фізичної культури та спорту на І курсі денної форми навчання, термін якого становить з 21.09.2020 по 30.06.2024, що підтверджується довідкою зазначеного навчального закладу № 249 віл 28.04.2021. Відповідно до звіту про здійснення відрахувань та виплати комунального підприємства «Координаційний центр обслуговування населення» при Долинській міській раді [PERSON] було нарахована заробітна плата за березні 2021 року у розмірі 7443,81 грн. Зазначені, встановлені судом обставини справи сторони у справі не заперечують, як і не заперечують факту проживання [PERSON] разом з матір`ю - [PERSON] , та на спростування чого відповідачем суду докази не надавались. Положеннями ст. 199 СК України передбачено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Відповідно до положень ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Положеннями ст. 200 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. На підставі вищенаведеного, розглянувши справу у межах заявлених позовних вимог з урахуванням предмету та підстав пред`явленого позивачем позову, суд констатує, що [PERSON] , як батько повнолітньої [PERSON] , яка проживає разом з матір`ю - [PERSON] і яка навчається на денній формі та потребує матеріальної допомоги, має обов`язок по її утриманню до закінчення навчання чи досягнення нею 23 років та має матеріальну можливість виконати цей обов`язок, - на підставі чого суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання є обґрунтованою та доведеною, вона не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому така вимога, яка визнана відповідачем, підлягає задоволенню і таке рішення суду у повній мірі відповідає завданню цивільного судочинства, зокрема, щодо справедливого вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту інтересів фізичної особи. Питання розподілу судових витрат слід вирішити відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, якими, крім іншого, передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, та положень ст. 142 ЦПК України, якими, зокрема передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, -на підставі чого, враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судових збір», відповідач визнав позов у повному обсязі до початку розгляду справи по суті і такий позов задоволено повністю, - суд дійшов висновку, що судові витрати, які складаються з судового збору у розмірі 908,00 грн. (п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судових збір»), слід частково (50%) стягнути з відповідача у дохід держави.

Outcome: approved