Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, в обґрунтування якого вказав, що він на підставі договору купівлі-продажу від 01.03.2018 є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], в якій зареєстровані відповідачі, які є його колишньою дружиною та сином та не мешкають у вказаному житлі з 2014 року, оскільки виїхали до Російської Федерації, де мають свої сім'ї, роботу та не мають наміру приїжджати до м.Мирнограду. Витрати зі сплати житлово-комунальних послуг несе тільки він. Він неодноразово в телефонній розмові пропонував відповідачам знятися з реєстрації за вказаною адресою, приїхавши або надіславши нотаріально посвідчену заяву, проте, останні не збираються цього робити. Тому позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування вказаним жилим приміщенням. Ухвалою суду від 12.11.2018 у справі відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 04.12.2018 підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду. Позивач [PERSON] до судового засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи сповіщений належним чином, письмово повідомив суд про розгляд справи у його відсутність, про те, що він наполягає на позові і не заперечує проти його розгляду заочно. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], будучи двічі сповіщеними про час і місце слухання справи, у тому числі через розміщення судового виклику на офіційному веб-сайті Судової влади України, у судове засідання не з'явилися без повідомлення причин, відзиву на позов не подали. Згідно з вимогами ст.280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з'явилися у судове засідання, не повідомили причини неявки, не подали відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що жила квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 01.03.2018, посвідченого приватним нотаріусом Мирноградської міського нотаріального округу, реєстровий номер 184, в якому продавцем виступає колишня дружина позивача - відповідач [PERSON], з якою 26.09.2013 шлюб розірвано. Дані обставини підтверджуються вказаним договором, Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів, відповідно до якого право власності позивача на даний жилий будинок було зареєстровано 01.03.2018, свідоцтвом про розірвання шлюбу сторін, (а.с.6, 9, 10). Відповідно до довідки виконавчого комітету Мирноградської міської ради від 24.10.2018 у даній квартирі окрім позвача зареєстровані: з 12.03.1999 колишня дружина позивача [PERSON], 1968 року народження, та з 23.02.2014 їх син [PERSON], 1991 року народження (а.с.8). Відповідно до акту координаційного комітету органів самоорганізації населення міста Мирноград від 25.10.2018, складеного представником комітету за участю мешканців-сусідів, відповідачі [PERSON], 1968 року народження, та [PERSON], 1991 року народження, за адресою: [ADDRESS], фактично не проживають з 2014 року (а.с.7). За приписами ст.41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності, гарантує право власності, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Згідно за ст.150 ЖК України громадяни, що мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання та проживання членів їх сімей, та вправі розпоряджатися цією власністю за своїм розсудом. Частина 4 ст.156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку (квартири), при умові збереження права власності на будинок (квартиру) цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком (квартирою) та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на цей будинок (квартиру), а відтак - припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком (квартирою). Відповідно до ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 391 ЦК України закріплено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що відповідачі не є співвласниками спірного жилого приміщення, зареєстровані в ньому до набуття позивачем права власності на вказаний об'єкт нерухомості. Беручи до уваги вищенаведені правові норми та те, що відбувся перехід прав і обов'язків до нового власника від попередього власника квартири, у зв'язку з чим збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника припиняється незалежно від терміну і причини їх непроживання за місцем реєстрації, будь-яких інших домовленостей між сторонами щодо користування спірним житловим приміщенням відсутні, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню. На підставі ст.150, 156 ЖК України, 386, 391 ЦК України,

Outcome: approved