Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Торецьквугілля» про стягнення заборгованості по розрахунковим виплатам та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Свої вимоги\~позивач мотивує\~тим,\~що з\~26.09.2005\~він працював\~на шахті\~ДП «шахта\~«Центральна»,\~яка входить\~до складу\~ДП «Торецьквугілля»\~в якості\~гірничого робітника\~очисного вибою\~5\~р.\~підземного з\~повним робочим\~днем на\~підземні роботі.\~З 18.06.2021\~звільнений за\~станом здоров`я,\~згідно висновку\~ЛКК по\~п.2\~ст.\~40\~\~ КЗпП України\~у зв`язку з виходом на пенсію за віком (наказ № 114 від 18.06.2021). Повного розрахунку при його звільненні відповідачем проведено не було, а відтак у нього з`явилось право для звернення до суду з позовом до ВП «шахта «Центральна» ДП «Торецьквугілля» про стягнення заборгованості по розрахунковим виплатам та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.06.2021 по час повного розрахунку. Станом на день прийняття позову до розгляду судом, відповідач виплатив йому заборгованість по заробітній платі, відповідно до даних його карткового рахунку розрахунок за цими виплатами був виконаний відповідачем тільки 12.07.2021 (тобто с затримкою на 14 робочих днів), але розрахунок з ним був виконаний не в повному обсязі. У червні 2020 року позивач отримав професійне захворювання, у зв`язку з яким перебував на лікарняних. Він своєчасно надав відповідачу оригінали лікарняних листів, однак до теперішнього часу вони не оплачені повністю з посиланням на відсутність коштів на підприємстві. Отже, після звільнення 18.06.2021 відповідач повністю не розрахувався з ним по всім виплатам, що належать йому при звільненні, тому відповідач повинен виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку з ним. Просить суд стягнути з ДП «Торецьквугілля» на його користь заборгованість по оплаті лікарняних (оплаті тимчасової непрацездатності); середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 18.06.2021 по день фактичного розрахунку. Позивач в судове засідання не з`явився, надав письмову заяву від 04.10.2021 року, в якій просив розглянути справу без його участі, заявлені позовні вимоги підтримує повністю, наполягає на їх задоволенні. Представник відповідача в судове засідання також не з`явився, надав суду відзив на позов від 20.09.2021 року, в якому в задоволенні позовних вимог просить відмовити. Зазначає, що заборгованість по заробітній платі перед позивачем виникла у зв`язку з затримкою надходження коштів від Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на виплати по лікарняним листам. На думку відповідача, застосування норм\~ст.117 КЗпП України\~у зв`язку із затримкою виплати позивачеві лікарняних, починаючи з шостого дня тимчасової непрацездатності, що здійснюється за рахунок Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, є необґрунтованим та безпідставним. Виходячи з\~принципів розумності,\~справедливості та\~пропорційності,\~просить суд\~зменшити розмір\~відшкодуваннясереднього заробітку за весь час затримки розрахунку. Окрім того, відповідачем суду надано довідку (інформацію) №10/951 від 16.09.2021 року про розмір нарахованої та виплаченої заробітної плати, а також, розмір заборгованості перед позивачем станом на 20.09.2021 року. Відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, розглянувши наявні у справі матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, надавши правову оцінку наявним у справі доказам судом встановлено наступне. Між сторонами по справі виникли правовідносини, які регулюються\~КЗпП України. З трудової книжки серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] з 26.09.2005\~працював на\~шахті ДП\~«шахта «Центральна»,\~яка входить\~до складу\~ДП «Торецьквугілля»\~в якості\~гірничого робітника\~очисного вибою\~5\~р.\~підземного з\~повним робочим\~днем на\~підземні роботі.\~З 18.06.2021\~звільнений за\~станом здоров`я,\~згідно висновку\~ЛКК по\~п.2\~ст.\~40\~ \~ КЗпП України та у зв`язку з виходом на пенсію за віком\~(наказ № 114 від 18.06.2021) (а.с.7-8). Зазначені обставини сторонами у справі не оспорюються. Відповідно до ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Так, за ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Однак, всупереч вказаних вище положень КЗпП України, відповідач повний розрахунок з позивачем в день звільнення не здійснив. В свою чергу, станом на час звернення з позовом, відповідач остаточний розрахунок з позивачем не здійснив. Відповідно до довідкок (інформації) ДП «Торецьквугілля» № 7/889 від 30.08.2021 та №10/951 від 16.09.2021 року,\~\~ [PERSON] при звільненні 18.06.2021 нараховано 79\~764,26 грн. без врахування обов`язкових утримань, 642010,24 грн. за мінусом обов`язкових утримань, його середньоденний заробіток на момент звільнення складає 741,00 грн. без врахування обов`язкових утримань, 596,50 грн. мінусом обов`язкових утримань. Відповідно до виписки по картковому рахунку ГУ з обслуговування клієнтів АТ «Ощадбанк» [PERSON] за період з 01.06.2021 по 21.09.2021, наданою позивачем, станом на 04.10.2021 йому виплачено на особовий рахунок 62112,95 грн., залишок заборгованості складає 2097, 29 грн. Тобто, станом на 04.10.2021 року заборгованість по заробітній платі перед позивачем, що складається з нарахованих коштів за листами непрацездатності складає 2097,\~29\~грн.(з урахуванням обов`язкових утримань). Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення позову, суд виходив з наступного: Відповідно до\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з частиною 1 статті\~4, частиною 1 статті\~5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень частини 1\~статті 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно частини першої статті\~15, частини першої статті\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом частини третьої статті\~12, частини першої статті\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша\~статті 76 ЦПК України). У частині другій\~статті 78 ЦПК України\~передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою\~статті 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. В довідці (інформації) ДП «Торецьквугілля» ДП «Торецьквугілля» №10/951 від 16.09.2021 року зазначено, що при звільненні [PERSON] нараховано 79\~764,26 грн. без врахування обов`язкових утримань (642010,24 грн. за мінусом обов`язкових утримань), з яких: компенсація за невикористану відпустку 5881,44 грн.; місячна допомога за станом здоров`я 14820,00 грн.; згідно довідки професійного захворювання 8151,00 грн., трьохмісячна допомога як пенсіонерові 44460,00 грн.; заробітна плата за 1 календарний день за червень 2021 року 490,12 грн.; перерахунок допомоги з тимчасової непрацездатності за перші 5 днів з середнього заробітку за період 04.2020 1364,50 грн. та 03.2021 1322, 40 грн.; перерахунок допомоги з тимчасової непрацездатності за рахунок коштів ФСС за квітень 2020 року 3274,80 грн. Середньоденний заробіток на момент звільнення складає\~741,00 грн. за мінусом обов`язкових утримань 596,50 грн. Нараховані та виплачені кошти: 11.06.2021 3220,00 грн. (аванс за червень); 16.07.2021 8591,07 грн. (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку та згідно довідки професійного захворювання); 28.07.2021 11900,00 грн. (місячна допомога за станом здоров`я); 28.07.2021 35\~700,00 грн. (трьохмісячна допомога як пенсіонеру); 12.07.2021 року 482, 34 грн. (лікарняні за перші п`ять днів за рахунок коштів підприємства); 21.07.2021 168,71 грн. (лікарняні за перші п`ять днів за рахунок коштів підприємства); 26.07.2021 129,78 грн. (лікарняні за перші п`ять днів за рахунок коштів підприємства); 28.07.2021 1382,12 грн. (лікарняні за перші п`ять днів за рахунок коштів підприємства). У липні 2021 позивачу був виконаний перерахунок допомоги з тимчасової непрацездатності за період 08.2020 по 09.2020: за рахунок коштів підприємства у сумі 1394,65 грн., за рахунок коштів ФСС у сумі 4462,88 грн. 06.08.2021 виплачено за рахунок коштів підприємства без обов`язкових утримань 1122, 70 грн. 13.09.2021 сплачена допомога з тимчасової непрацездатності за рахунок коштів ФСС за квітень 2020 року у сумі 3274,80 грн., за мінусом обов`язкових утримань 2636,22 грн. Станом на 15.09.2021 залишок невиплаченої допомоги за 08.2020 та 09.2020 складає 4462, грн. за мінусом обов`язкових утримань 3592,61 грн. При сплаті страхових внесків [PERSON] буде зроблений перерахунок допомоги з тимчасової непрацездатності за рахунок коштів ФСС за 03.2021 у сум 2644,80 грн. За мінусом обов`язкових утримань 2129, 06 грн. Таким чином, суд дійшов висновку, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем по виплаті допомоги з тимчасової непрацездатності (з оплати лікарняних) з урахуванням виплачених сум (відповідно до виписки по картковому рахунку ГУ з обслуговування клієнтів АТ «Ощадбанк» [PERSON] \~за період\~з 01.06.2021\~по 21.09.2021)складає 2097 грн. 29 коп. Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку, суд зазначає наступне. За\~статтею 43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 21 КЗпП України\~передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до\~статті 94 КЗпП України, заробітна плата\~це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у\~статті 1 Закону України «Про оплату праці». Стаття 2 Закону України «Про оплату праці»\~визначає таку структуру заробітної плати: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Згідно з пунктом 1.3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої\~наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року № 5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713, фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. За змістом\~статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV\~виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травм, не пов`язаних з нещасним випадком на виробництві,здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Питання оплати тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми регулюється також Порядком призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженим Постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 27 квітня 2007 року № 24, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 22 червня 2007 року № 715/13982 (далі - Порядок). Пунктом 2.1 Порядку передбачено, що підставою для оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця та надання допомоги, пов`язаної з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням, є виданий в порядку, передбаченому Інструкцією про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженою\~наказом Міністерства охорони здоров`я від 13 листопада 2001 року № 455, зареєстрованою в Мін`юсті 04 грудня 2001 року за № 1005/6196, листок непрацездатності та наявність акта про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, за формою Н-1 або акта розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4, затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року № 1232 «Деякі питання розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві»\~(далі - постанова КМУ № 1232). Отже, обов`язок з оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця, і такі кошти відносяться до виплат працівнику при звільненні, у разі несплати яких настає відповідальність, передбачена\~статтею 117 КЗпП України. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Саме такого правого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від\~13 березня 2017 року у справі № 6-259 цс17. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена\~статтею 117 КЗпП України\~відповідальність. Статтею 233 КЗпП України\~передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим, у частині 2 цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проаналізувавши зміст частини другої\~статті 233 КЗпП України, слід дійти висновку про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Аналогічна правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16. Відповідно до довідки (інформації) ДП «Торецьквугілля» №10/951 від 16.09.2021 року,\~\~ середньоденний заробіток [PERSON] на момент звільнення складає 741,00 грн. без врахування обов`язкових утримань, 596,50 грн. мінусом обов`язкових утримань. Час затримки розрахунку з позивачем за період з 18.06.2021 по 04.10.2021 складає 74 робочих днів. З врахуванням зазначеного, середній заробіток за весь час затримки за період з 18.06.2021 по 04.10.2021 становить 44\~141,00 грн. (596,50 грн. х 74 робочих днів). Відповідно до частини 1\~статті 47 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. Згідно зі\~статтею 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до частини 1\~статті 117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20\~постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~статті 117 КЗпП України\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена\~статтею 117 КЗпП України\~відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак встановлений\~статтею 117 КЗпП України\~механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до частини 1\~статті 9 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) положення\~ЦК України\~застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення\~ЦК України\~мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Пунктом 6 частини 1\~статті 3 ЦК України\~передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина 3\~статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а в позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи із середнього заробітку. Відшкодування, передбачене\~статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1\~статті 9 ЦК України\~така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому\~статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків у момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. \~ \~ \~ \~З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3\~статті 551 ЦК України\~про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1\~статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до\~статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. \~ \~ \~ \~З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого\~статтею 117 КЗпП України. Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені\~статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом з тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Велика Палата Верховного Суду погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого\~статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого\~статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період прострочення, хоча такий чинник у згаданій\~постанові Верховного Суду України\~не сформульований. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до\~статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Такі правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 вересня 2020 року у цивільній справі № 225/5266/18 за позовом про стягнення заборгованості за розрахунковими виплатами та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з посиланням на вказані правові висновки Великої Палати, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, погодився з тим, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру відшкодування, передбаченого\~статтею 117 КЗпП України. Підтверджені у даній справі обставини щодо несвоєчасної виплати частини сум по листках непрацездатності вказують на те, що підприємством грубо порушено права працівника на оплату праці та вимоги\~статті 116 КЗпП України. Суд доходить висновку, що у цій справі відповідачем не доведено відсутність своєї вини у затримці розрахунку з позивачем при звільненні. Проте при визначенні розміру сум, які підлягають до стягнення з роботодавця, необхідно взяти до уваги такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених вимог про стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначити розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 10 000 гривень. Зазначена сума, безумовно, не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Таким чином, з`ясувавши обставини справи, дослідивши представлені сторонами докази, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по листам непрацездатності в сумі 2097 грн. 29 коп. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 10 000 грн. В решті позову слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку зі звільненням позивача від сплати судового збору, витрати на судовий збір підлягають стягненню з відповідача на користь держави в сумі 237 грн. 56 коп.

Outcome: partial