Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] Будинок належить позивачеві на праві приватної власності на підставі договору купівлі - продажу від 22.03.1995 року реєстровий № 817 та державного акту на право власності на земельну ділянку від 20 травня 2010 року зареєстрований за №01-10-199-00188. У вказаному будинку за заявою позивача від 26.11.2014 року зареєстрований син позивача, [PERSON], але жодного дня з того часу відповідач за адресою своєї реєстрації не з'являвся та не проживав. Цього року позивач планує звернутися до відділу УТСЗН Великоновосілківської районної державної адміністрації з метою отримання субсідії, та реєстрація сина в будинку може бути перешкодою в цьому. Оскільки [PERSON] фактично не мешкає за адресою реєстрації з 26.11.2014 року та по теперішній час, комунальні послуги, електропостачання не сплачує, в інший спосіб витрат на утримання вказаного будинку не несе, тому позивач вимушений звернутись до суду з позовною заявою з приводу визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач повідомлений судом в належний спосіб про час розгляду справи, в судове засідання не з'явився, але до матеріалів справи долучено його заяву про розгляд справи у його відсутність, при цьому позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач повідомлений судом в належний спосіб про час розгляду справи, в судове засідання не з'явився, але до матеріалів справи долучено його заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Розглянувши матеріали справи судом встановлено: Згідно копій правовстановлюючих документів (а.с. 10-15) позивач [PERSON] є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS], про що свідчить довідка Великоновосілківської селищної ради Великоновосілківського району Донецької області та копіі їх паспортних даних.(а.с.3-8). Як вбачається з долучених до матеріалів справи: копій квітанцій про сплату телекомунікаційних послуг, електропостачання для підтвердження фактичного проживання, відповідач [PERSON], з 26.11.2014 року за зареєстрованою адресою не проживає, витрати на утримання будинку, комунальні послуги, електропостачання не сплачує, натомість позивач несе всі витрати сам.(а.с.16-23) Доказів на підтвердження іншого сторонами не представлено. З'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи позивача, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову з огляду на таке. Відповідно до змісту статті 129 Конституції України, ст.ст.10, 60, 131 ЦПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Так, за ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Судом встановлено, що відповідач не проживає у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] більше двох років, будинком не користується, витрати, пов'язані з оплатою комунальних послуг, не здійснює, перешкод у користуванні житловим приміщенням йому ніхто не чинив. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права. А тому власник житла має право вимагати усунення перешкод у користуванні належним йому майном шляхом визнання зареєстрованих в ньому осіб такими, що втратили право на користування. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved