Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до відповідача - [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей та надання дозволу на виїзд за межі України неповнолітніх дітей без згоди та супроводу матері. Позовні вимоги мотивує тим, що з 24 листопада 1995 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу сторони мають двох доньок: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Шлюб між сторонами виявився невдалим, а за останній рік спільного проживання сім'я повністю розпалась. Через несумісність характерів виникали сварки, у зв'язку із цим сторони дійшли до згоди про розірвання шлюбу. З 2013 року сторони припинили шлюбні стосунки, припинили вести спільне господарство, почали проживати окремо один від одного, внаслідок чого подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу неможливе та суперечить їх інтересам. До суду представники сторін звернулись з письмовими заявами, згідно яки представник позивача позов підтримав повністю та просив задовольнити, а представник відповідача позовні вимоги про розірвання шлюбу визнав в повному обсязі, просив шлюб розірвати. Вивчивши заяви представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей та надання дозволу на виїзд за межі України неповнолітніх дітей без згоди та супроводу матері підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 24 листопада 1995 року, зареєстрованому Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з філією Державного центру розвитку сім'ї, про що в книзі реєстрації зроблений запис № 2197 (а.с. 9). Спільне життя між сторонами не склалося, сім'я фактично розпалася, сторони не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбних стосунків, що ними визнається і згідно зі ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Згідно зі ст. 174 ЦПК України, відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи викладені позивачем та визнані відповідачем обставини, суд дійшов висновку про те, що сім'я сторін фактично розпалась та поновлена бути не може, отже, наявні правові підстави для задоволення позову. Судом також встановлено, що від шлюбу сторони мають двох доньок: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 10, 11). Між сторонами узгоджено місце проживання неповнолітніх доньок після розірвання шлюбу, що підтверджується нотаріально посвідченим договором про здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов'язків батьком дитини, який проживає окремо, та визначення місця проживання дитини від 11.03.2014 року (а.с. 12). Так, місце проживання дітей, згідно вказаного договору визначене разом із батьком - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] Водночас, п. 3.1.4. договору сторони визначили, що батько дітей зобов'язується завчасно повідомляти мати про намір виїзду з дітьми за кордон, - з метою отримання визначеного законом дозволу матері. Доказів відмови матері дітей у наданні дозволу для виїзду дітей за межі України, невиконання умов договору щодо визначення місця проживання дітей суду не надано, отже, на даний час у сторін відсутній предмет спору. Відповідно, в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Враховуючи викладене та

Outcome: approved