Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів ТзОВ «ФК «Вектор-Плюс», ПАТ «Омега Банк» про визнання недійсним договору факторингу №15 від 28.11.2012, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ТзОВ «ФК «Вектор Плюс» в частині відступлення права вимоги за кредитним договором №1304/0808/71-008 від 15.08.2008 та іпотечним договором №4411 від 15.08.2008 з моменту його укладення. В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 15.08.2008 між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» укладено кредитний договір №1304/0808/71-008, згідно з яким позичальник отримав грошові кошти в розмірі 77000 доларів США з кінцевим строком погашення не пізніше 14.08.2038. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 15.08.2008 укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого позичальник передав банку в іпотеку житлову квартиру №50 в будинку №18 на вул. Гн. Хоткевича у м. Львові. 28.11.2012 між ПАТ «Сведбанк» та ТзОВ «ФК «Вектор Плюс» укладено договір факторингу, відповідно до якого останнє зобов'язалось передати грошові кошти в розпорядження банку, а банк зобов'язався відступити ТзОВ «ФК «Вектор Плюс» свої права грошових вимог відносно [PERSON] на підставі договору факторингу №15. Жодного повідомлення про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами позивач не отримував. Вважає договір факторингу недійсним, оскільки у ТзОВ «ФК «Вектор Плюс» відсутня генеральна валютна ліцензія для здійснення валютних факторингових операцій, відтак, товариство не мало права набувати право вимоги за кредитним договором №1304/0808/71-008 від 15.08.2008 та іпотечним договором №4411 від 15.08.2008. Крім цього, відповідно до п.п. 1.2 розпорядження №231 від 03.04.2009 за №0373/16389 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», до фінансової послуги факторингу віднесено набуття права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне у майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання, на якому базується таке відступлення. Таким чином, права на придбання права відступної вимоги до фізичної особи, що не суб'єктом господарювання, ТзОВ «ФК «Вектор Плюс» не мало. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав з підстав, що викладені у ньому. Додатково вказав, що відбулося звуження прав [PERSON] за кредитним договором, оскільки за умовами такого останній зобов'язаний здійснювати платежі виключно в іноземній валюті, а у зв'язку з відступленням права вимоги за договором факторингу, таке право позивач втратив, що значно обмежило його права. Просив суд позов задовольнити. Представник відповідача ТзОВ «ФК «Вектор Плюс» у судовому засідання позов не визнав, надав пояснення, аналогічні за змістом письмовим запереченням проти позову. Додатково зазначив, що договір факторингу жодним чином не порушує права [PERSON], жодних доказів того, що оскаржуваний договір не відповідає вимогам статей 203, 215 ЦПК України, не надано. Крім цього, відповідно до п. 10.5 кредитного договору банк мав право відступити свої права третій особі без згоди боржника. Ствердив, що ТзОВ «ФК «Вектор Плюс» має свідоцтво про те, що є фінансовою установою та вправі здійснювати фінансові операції, проте, обов'язку мати валютну ліцензію для укладення договору факторингу фактор не має. Просив суд у задоволенні позову відмовити. У судове засідання представник відповідача ПАТ «Омега Банк» не з'явився, належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Суд вирішив розглядати справу за відсутності представника. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити з таких підстав. Згідно з ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчиняться у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9, який детально регламентує порядок визнання правочинів недійсними, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 58 ЦПК України). Судом встановлено, що 15.08.2008 між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №1304/0808/71-008, відповідно до умов якого позивач отримав кредит у розмірі 77000 доларів США на строк до 14.08.2038 включно та на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором (а.с. 6-10). З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] 15.08.2008 укладено іпотечний договір, згідно з яким іпотекодавець передав банку в іпотеку квартиру [ADDRESS] (а.с. 11-14). 28.11.2012 між ПАТ «Сведбанк», яке виступало правонаступником ВАТ «Сведбанк», та ТзОВ «ФК «Вектор Плюс» укладено договорів факторингу №15, згідно з умовами якого ПАТ «Сведбанк» відступив ТзОВ «ФК «Вектор Плюс» право грошової вимоги за вищевказаними кредитним та іпотечним договорами (а.с. 15-21). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено за договором або законом. Згідно з ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. За положеннями ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ч. 1 ст. 1077 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) Відповідно до ст. 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Іноземна валюта, що є предметом кредитного договору №1304/0808/71-008, згідно з ч. 2 ст. 192 ЦК України може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Пунктом 1.2. Постанови Правління НБУ «Про затвердження Положення про порядок надання небанківським фінансовим установам, національному оператору поштового зв'язку генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій» від 09.09.2002 №297 визначено, що небанківські фінансові установи мають право здійснювати валютні операції, передбачені статтею 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», якщо вони є валютними операціями тільки після отримання генеральної ліцензії згідно з п. 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Як видно з договору факторингу №15 від 28.11.2012, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ТзОВ «ФК «Вектор Плюс», право вимоги за кредитним та іпотечним договорами, укладеними між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON], передано ТзОВ «ФК «Вектор Плюс», яке згідно з свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи та додатку до такого, а також довідки з ЄДРПОУ, вправі було надавати фінансові послуги з факторингу (а.с. 84, 85, 86-87). Таким чином, враховуючи предмет договору факторингу, до фактора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, включаючи умови щодо валюти кредитування. Враховуючи вищенаведене, відсутність генеральної валютної ліцензії НБУ на здійснення факторингових валютних операцій у ТзОВ «ФК «Вектор Плюс» не може бути підставою для визнання недійсним договору факторингу. Разом з тим, статтею 21 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється щодо ринків фінансових послуг - Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (Нацкомфінпослуг). Згідно з п. 13 Положення «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг», затвердженого Указом Президента України від 23.11.2011, Нацкомфінпослуг у межах своїх повноважень на основі та на виконання Конституції та законів України, актів і доручень Президента України, актів Кабінету Міністрів України видає розпорядження, організовує і контролює їх виконання. Згідно з п.п. 1.2 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 03.04.2009, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.04.2009 за № 373/16389 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», чинного на час укладення оскаржуваного договору, до фінансової послуги факторингу віднесено - набуття права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення. Оскільки дія вказаного розпорядження на час укладення оскаржуваного договору не була припинена та зміни до такого, якими виключено покликання на боржників, виключно як суб'єктів господарювання, внесено пізніше, позичальник за кредитним договором є фізичною особою, яка не є суб'єктом господарювання, відтак, ТзОВ «ФК «Вектор-Плюс» не мало повноважень щодо набуття відступленого права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним та іпотечним договорами. У зв'язку з цим, договір факторингу у вказаній частині суперечить вимогам законодавства. Разом з тим, щодо неотримання позивачем повідомлення про відступлення права вимоги суд зазначає наступне. Згідно з ч. 2 ст. 516 ЦК України, наслідком неповідомлення боржника про проведену заміну кредитора у зобов'язанні є лише те, що боржник може виконати свої зобов'язання первісному кредитору і таке виконання буде вважатися належним. Жодних інших правових наслідків неповідомлення боржника, зокрема, недійсність права вимоги чи недійсність відступлення права вимоги, законом не передбачено. Інші доводи представників сторін вищевказаних висновків суду не спростовують. Враховуючи встановлені в ході розгляду справи обставини, позов необхідно задовольнити. Крім цього, у відповідності до вимог ст. 88 ЦК України, з відповідачів на користь позивачів підлягають стягненню витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, у розмірі 551, 20 грн., а саме з кожного з відповідачів. На підставі статей 203, 215, 515-517, 1077-1079 ЦК України, ст. 4, 21 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та

Outcome: approved