Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду із указаним позовом, у якому просить стягнути на його користь із [PERSON] грошові кошти (аванс) у розмірі 84\~450,00 грн. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що між сторонами була досягнута усна домовленість про придбання позивачем у відповідача земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1199 га (кадастровий номер 46206110100:13005:0182), розташованої по [ADDRESS] . Вартість продажу вказаної земельної ділянки мала становити за домовленістю між ними 5000,00 доларів США, частину з яких в сумі 3000 доларів США (аванс) позивач попередньо передав відповідачу 11 червня 2019 року у присутності свідка [PERSON] , що підтверджується письмовими розписками. Решта 2000 доларів США позивач мав передати відповідачу після зняття арешту з неї та приведення у відповідність усіх правовстановлюючих документів на неї, після укладення відповідного договору купівлі-продажу. Проте, оскільки відповідач односторонньо змінив ціну продажу до 7000 доларів США (інакше відмовляється укласти відповідний договір), із чим позивач не погодився, а тому звернуся до відповідача із письмовою вимогою про повернення раніше сплачених авансових коштів у сумі 3000 доларів США, що була отримана відповідачем 15 січня 2021 року, однак до сьогоднішнього дня залишив без реагування. Оскільки відповідач добровільно не повернув позивачу вказані кошти, що стало приводом для звернення його до суду із цим позовом. Ухвалою судді від 01.03.2021 року, після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, який не є підприємцем, вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання. Відповідно до ухвали від 16.04.2021 року закрито підготовче провадження із призначенням справи до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судовому засіданні заявлені ним вимоги підтримав повністю із вищенаведених мотивів, додавши те, що відповідач йому досі не повернув грошових коштів. Просить позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не подавав, а клопотань про відкладення розгляду справи не заявляв, що в силу вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті. Ураховуючи згоду позивача, який у судовому засіданні не заперечив проти заочного розгляду справи через повторну неявку відповідача в судове засідання, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин і не подав відзив, а тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням частини першої статті 280 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи із таких мотивів. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини\~першої та\~другої статті\~89\~ЦПК України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами п`ятою\~ сьомою\~статті 81\~цього Кодексу\~передбачено,\~що докази\~подаються сторонами\~та іншими\~учасниками справи. Доказування\~не може\~ґрунтуватися на\~припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1199 га (кадастровий номер 46206110100:13005:0182), розташованої по [ADDRESS] , що підтверджується інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 29.01.2021 (а.с. 12-13). Як вбачається із наданих позивачем двох письмових розписок [PERSON] та [PERSON] від 11.06.2019, що 11 червня 2019 року позивач передав, а відповідач отримав у нього за вищевказану земельну ділянку 3000,00 (три тисячі) американських доларів. Зазначені грошові кошти передані при свідку [PERSON] (а.с. 6). Тобто із указаних розписок убачається те, що відповідач [PERSON] отримав у позивача [PERSON] грошові кошти у розмірі 3000 доларів США у рахунок купівлі-продажу земельної ділянки відповідача площею 0,1199 га, розташованої по [ADDRESS] . Крім того, із представленої позивачем вимоги про повернення коштів від 14.01.2021 (отримана відповідачем 15.01.2021) вбачається, що сторони усно домовились про продаж позивачу належної відповідачу вищевказаної земельної ділянки ціною в сумі 5000 доларів США, частину з яких (3000 доларів США) позивач попередньо передав відповідачу в день складення розписок, а решта (2000 доларів США) позивач мав передати відповідачу після виготовлення ним правовстановлюючих документів та під час укладення відповідного договору купівлі-продажу. Проте, оскільки відповідач односторонньо змінив ціну продажу до 7000 доларів США, із чим позивач не погодився, а тому даною письмовою вимогою просив позивача повернути йому раніше сплачені кошти в сумі 3000 доларів США (а.с. 10-12). Статтею 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Частиною першою статті 546 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Відповідно до статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі №208/680/15-ц. З цього випливає, що коли сторони хочуть визначити, що сплачена сума є завдатком, вони мають здійснити наступне: між сторонами має бути укладений договір, яким передбачаються зобов`язання сторін (сплата коштів боржником, та передання майна, надання послуг, тощо кредитором); форма домовленості про сплату завдатку має бути письмова (сторони можуть укласти окремо договір завдатку або передбачити його умови в основному договорі); сторони мають прямо зазначити, що сума грошей, що сплачується боржником у рахунок майбутніх платежів є завдатком. Натомість, відсутність хоча б одного з трьох вищенаведених критеріїв відмінності, передані однією стороною другій стороні грошові суми у рахунок належних за договором платежів є не завдатком, а авансом. Договір купівлі-продажу земельної ділянки між сторонами укладено не було, а тому передані позивачем грошові кошти є авансом, який підлягає поверненню у зв`язку із не укладенням договору купівлі-продажу незалежно від того, з чиєї вини він не був укладений. Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов`язання незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов`язання, той хто отримав аванс, повинен його повернути. У постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12 зроблено висновок, що «внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договорів купівлі-продажу будинку та частин земельних ділянок. Оскільки договори купівлі-продажу будинку й частин земельних ділянок, які б за своєю формою та змістом відповідали вимогам закону, між сторонами у справі укладені не були, а сторони лише домовилися укласти такі договори в майбутньому, передана відповідачу грошова сума в розмірі 968420 гривень є авансом, який підлягає поверненню позивачу, тому висновок суду касаційної інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог про стягнення авансу за попереднім договором є помилковим». Подібна правова позиція наведена у правовому висновку Верховного Суду, викладеного у постанові №640/19696/17 від 08 квітня 2021 року, де Суд зауважив, що ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання. Правила статті 570 ЦК України (поняття завдатку) поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу. Тобто, передані позивачем кошти відповідачу є авансом, оскільки сторони не уклали та не оформили договір чи попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна за формою, передбаченою ст. 657 ЦК України. Оскільки договір купівлі-продажу земельної ділянки, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, тому передані позивачем відповідачу гроші є авансом, який підлягає поверненню позивачу. Згідно вимог статті 533 ЦК України грошове зобов`язання\~має бути\~виконане у\~гривнях.\~Якщо у\~зобов`язанні визначено грошовий\~еквівалент в\~іноземній валюті,\~сума,\~що підлягає\~сплаті у\~гривнях,\~визначається за\~офіційним курсом\~відповідної валюти\~на день\~платежу,\~якщо інший\~порядок її\~визначення не\~встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Як вбачається із матеріалів справи (письмових розписок), що 11 червня 2019 року позивач передав у якості авансу відповідачу грошові кошти в іноземній валюті, а саме у розмірі 3000 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України на день платежу (26,375 грн. за 1 долар США) еквівалентно 79125,00 грн. Окрім того, у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 908,00 грн., що підтверджено квитанцією від 29.01.2021, яка міститься у матеріалах справи (а.с. 1). Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становитиме 850,75 грн. (79125,00 : 84450,00 х 908,00). Ураховуючи наведене та

Outcome: partial