Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування вимог зазначив, що в період з 11.11.2013 року по 20.04.2020 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем. 20.04.2020 року наказом №450/к на підставі ч.1 ст.38 КЗпП його було звільнено з роботи за власним бажанням. При звільненні з роботи відповідач не здійснив з ним остаточного розрахунку та не виплатив йому заборгованість із заробітної плати, розмір якої за його підрахунками, не підтвердженими довідкою відповідача, який його вимогу, направлену поштою, про надання йому такої довідки проігнорував, становить 19075,39 грн. 08.05.2020 він звернувся до відповідача з письмовою заявою, отриманою ним 13.05.2020, з вимогою про здійснення з ним остаточного розрахунку, проте заборгованість із заробітної плати відповідач йму не сплатив, що змусило його звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Посилаючись на порушення відповідачем вимог трудового законодавства, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь вказану суму заборгованості та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, розрахований ним з 14.05.2020 (наступного дня після отримання відповідачем його заяви з вимогою провести з ним розрахунок) по 05 жовтня 2020 (день звернення до суду) в сумі 46571грн., виходячи з середньоденного заробітку в розмірі 465,71грн. та 100 робочих днів прострочення розрахунку, та покласти на відповідача понесені ним судові витрати, які складаються з судового збору, сплаченого ним при зверненні до суду. Сторони, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового розгляду, вв сдове засідання не з`явилися, надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутність. Згідно відзиву відповідача на позовну заяву, позовні вимоги ним не визнаються повністю. На думку відповідача, позовні вимоги щодо стягнення заборгованості з заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є необгрунтованими. При цьому відповідачем визнається, що позивачу, який звільнився з підприємства 20.04.2020, в якості сум, що підлягають сплаті при звільненні за вирахуванням обов`язкових утримань, було нараховано: за 12.2019 року - 1087,47 грн.; за 01.2020 року - 3339,91 грн.; за 02.2020 року - 3502,03 грн.; за 03.2020 року - 3675,91 грн.; за 04.2020 року - 6829,16 грн., а всього - 18434,48грн. В день звільнення позивач отримав трудову книжку і повинен був звернутися до каси бухгалтерії з письмовою заявою про здійснення з ним повного розрахунку, проте цього не зробив. В заяві про зільнення вимоги про здійснення з ним остаточного розрахунку також не заявив. До того ж, в день звільнення позивач не працював, так як знаходився в простої, через що підприємство не змогло вчасно виплатити йому заборгованість з заробітної плати, у зв`язку з чим грошові кошти було депоновано. На думку відповідача, це вказує на те, що позивач погодився з проведенням з ним остаточного розрахунку з заборгованості із заробітної плати на розсуд відповідача. Що стосується вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідач вважає їх безпідставними. Зазначає, що позивач не ставив перед роботодавцем вимоги про здійснення з ним остаточного розрахунку, тому на відповідача не може розповсюджуватися відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України. Крім того, звертає увагу на складну економічно-фінансову ситуацію, яка спричинила простій на підприємстві, починаючи з грудня 2019року, та її погіршення через оголошення карантину з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу. Зазначає, що адміністрацією підприємства з грудня 2019року вживаються всі можливі заходи, направлені на вирішення питання погашення працівникам заборгованості із заробітної плати, і вважає вказані обставини форс-мажорними та у зв`язку з цим просить відмовити у задоволенні позову. Встановивши характер спірних правовідносин, дослідивши надані суду докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що позивач [PERSON] в період з 11.11.2013 року по 20.04.2020 року перебував у трудових відносинах з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська». 20.04.2020 року наказом № 450/к від 20.04.2020 року на підставі ст.38 КЗпП його було звільнено з роботи за власним бажанням, що підтверджується записами його трудової книжки (а.с.9-12). Згідно довідки ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» від 30.10.2020 року, заборгованість перед позивачем по заробітній платі після утримань підприємством з цієї суми обов`язкових податків та зборів складає 18434,48 грн. (а.с.40). Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються нормами трудового законодавства. За змістом вимог Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата працівника - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Право позивача на своєчасне отримання розрахунку при звільненні передбачене ст. 115, 116 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до ч.1 ст.47, ч. 1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми повинні бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як встановлено судом, вимоги законодавства щодо повного розрахунку з позивачем при його звільненні підприємством не виконано, про що свідчить довідка відповідача про наявність заборгованості перед позивачем за грудень 2019 - квітень 2020 в розмірі 18434,48грн., яка розрахована позивачем вже з утриманням підприємством обов`язкових податків та зборів. Отже, порушене право позивача підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача на його користь вказаної суми. Відповідно до п.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року №100 (надалі Порядок), середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню. Відповідно до п.5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати, при цьому нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п.8 Порядку). Згідно довідки відповідача, з якою погоджується і позивач, середньоденний заробіток позивача, розрахований за зазначеною в Порядку формулою, складає 465,71 грн. (а.с.18). Як слідує з доданого позивачем до позовної заяви рекомендованого повідомлення, його письмову заяву про погашення заборгованості з заробітної плати представником відповідача отримано 13.05.2020 (а.с.29), що спростовує доводи відповідача, викладені в відзиві на позов, про відсутність звернення позивача з вимогою про здійснення з ним розрахунку при зільненні. Період, за який має бути стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку, позивач розраховує з наступного дня після отримання відповідачем його вимоги, тобто з 14.05.2020 і по 05.10.2020 - день звернення до суду, визначаючи його у 100 робочих днів: в травні - 12, в червні -20, в липні -23, в серпні - 20, в вересні - 22, в жовтні - 3 дні та 46571 грн. у грошовому виразі (465,71 грн. х 100 днів). Відповідач, заявляючи про складний фінансово-економічний стан підприємства та відсутність правових підстав для покладення на нього відповідальності за допущене порушення строків проведення розрахунку з позивачем при звільненні, заявлений позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку не оспорює. Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у заявлених ним межах підлягає задоволенню, і з відповідача на користь позивача слід стягнути 46571 грн., виходячи з середньоденного заробітку 465,71 грн. та 100 робочих днів затримки розрахунку за період з 14.05.2020 по 05.10.2020. Посилання відповідача на складний фінансово-економічний стан та відсутність фінансово-господарської діяльності на підприємстві як підстави для відмови у задоволенні вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд відхиляє, так як передбаченої ст.117 КЗпП України відповідальності це не виключає. Доказів настання форс-мажорних обставин, засвідчених Торгово-промисловою палатою України, які б об`єктивно унеможливлювали виконання відповідачем зобов`язань перед позивачем, суду також не надано, тому доводи відповідача в цій частині суд також відкидає. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна двести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Досліджені у справі докази дають суду підстави для висновку про порушення відповідачем норм трудового законодавства, передбачених ст.ст.116,117 КЗпП України, що дає суду підстави вважати вимоги позивача обгрунтованими. Приймаючи до уваги, що позивач просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період, менший аніж до постановлення рішення, суд вважає за можливе не застосовувати правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 27.04.2016 у цивільній справі №6-113цс16, та Верховного Суду, викладену в постанові від 31.10.2018 по цивільній справі № 756/10824/15-ц щодо зменшення розміру середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця. Вирішуючи питання судових витрат в порядку ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 840,80 грн. На підставі ст.ст.116, 117, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial