Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання правочину недійсним. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 16 вересня 2000 року він уклав шлюб з [PERSON], яка мала доньку [PERSON], [INFO]. В 1999 році у них народилася сумісна донька [PERSON]. 17 жовтня 2003 року вони на спільні кошти купили житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS]. За вимогою дружини при складанні договору купівлі-продажу покупцями були вказані він та його дружина, яка діяла і як законний представник неповнолітніх дочок. Після реєстрації прав власності ними домоволодіння стало спільною частковою власністю по ? частини кожному. В 2007 році вони з дружиною прийняли рішення купити автомобіль для сім'ї, для чого взяли кредит та 22 січня 2007 року він уклав з ПАТ «Укрсоцбанк» кредитний договір у розмірі 11 928 доларів США та на ці кошти купив автомобіль, який використовували в інтересах сім'ї. Також в лютому 2008 році він в ПАТ КБ «ПриватБанк» отримав кредитну картку з лімітом 7 000 грн., за час користування якої виникла заборгованість та рішенням суду стягнута в розмірі 14 266 грн. Дана заборгованість виникла у зв'язку витратами, що виникли в інтересах сім'ї та на операцію відповідача і подальше її оздоровлення. Також на користь Укрсоцбанку стягнута заборгованість в розмірі 95 369,25 грн. У зв'язку з заборгованістю виникла ситуація при якій вони з дружиною могли при примусовому стягненні заборгованості втратити нерухоме майно, а саме частки у спільному домоволодінні по [ADDRESS]. Тому його дружина [PERSON] наполягала на вчиненні фіктивного правочину, а саме дарування належної їм по ? частці домоволодіння її доньці від першого шлюбу [PERSON] без наміру передавати їй право власності на їх частку, а лише з метою сховати її від кредиторів, тобто від Укрсоцбанку. З цією метою вони 19 листопада 2011 року уклали в нотаріальній конторі договір дарування [PERSON] належну їм з дружиною ? частку житлового будинку [ADDRESS]. Він, здійснюючи цей правочин, не мав на увазі і не бажав виникнення правових наслідків, а саме права власності обдарованої на подаровану їй частку нерухомого майна, тобто це була лише імітація правочину. Через деякий час після цих подій їх стосунки з дружиною різко погіршилися і все з вини дружини. Під її негативний вплив попала також і її донька від першого шлюбу, яка також стала заявляти що житловий будинок належить їй, що він не має ніяких прав на житло і не пускають його у двір погрожуючи міліцією. Вважає, що відповідно до вимог ст. 234 ЦК України ним був укладений правочин, який є фіктивним. Тому, прохає суд договір дарування ? частки житлового будинку [ADDRESS] від 19 листопада 2011 року між дарувальником [PERSON], [PERSON] та обдарованою [PERSON] визнати недійсним. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав свої позовні вимоги посилався на обставини викладені в позові. Прохає суд договір дарування ? частки житлового будинку [ADDRESS] від 19 листопада 2011 року між дарувальником [PERSON], [PERSON] та обдарованою [PERSON] визнати недійсним. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги позивача, прохав суд договір дарування ? частки житлового будинку [ADDRESS] від 19 листопада 2011 року між дарувальником [PERSON], [PERSON] та обдарованою [PERSON] визнати недійсним. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги позивача не визнав, прохав суд відмовити позивачу у задоволені позовних вимог. Посилався на обставини викладені в запереченні, а саме суду зазначив, що вимоги, які визначені ст.203 ЦК України при укладанні оспорюваного договору дарування відповідачем порушені не були і позивач не може навести зворотнього. Оспорюваний договір дарування між відповідачем та позивачем був укладений 19.11.2011 року і тому вважає, що позивачем втрачено строки позовної давності в спорюванні даного правочину. Договір дарування відповідає усім вимогам діючого законодавства і укладений без порушень. Ніякої домовленості з позивачем по справі про наслідки оспорюваного договору у відповідача не було і на теперішній час не має. Недійсним можна визнавати оспорюваний договір тільки за умови, якщо і позивач і відповідач діяли без наміру створити цивільно-правові наслідки. Якщо сторона діяла без наміру створити юридичні наслідки, а інша сторона такі наміри мала і довела їх, то правочин не може бути визнаний недійним. При укладанні правочину з метою приховання майна від конфіскації, від звернення на нього стягнення за зобов'язаннями власника є підставою для застосування ст.234 ЦК України лише за умови, якщо буде доведено, що правочин створено без наміру створення правових наслідків. Якщо це не буде доведено, що сама по собі мета уникнути конфіскації майна чи звернення стягнення на нього не є достатньою для визнання правочину недійсним. Тому просить суд в задоволені позовних вимог відмовити. У судовому засіданні третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, [PERSON] позовні вимоги позивача вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначила суду, що у неї не було наміру, при укладанні договору дарування 19.11.2011 року частини будинку [ADDRESS], сховати майно від кредиторів позивача, це було спільне бажання її та позивача. Автомобілем, який позивач купив в кредит, користується його колишня дружина, він не був придбаний для сім'ї. Окрім цього, будинок [ADDRESS] вона купила за свої кошти, отримані від продажу власної квартири по вулиці Димитрова. Вислухавши позивача, представників сторін, третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] 16 вересня 2000 року зареєстрував шлюб з [PERSON], що вбачається з копії свідоцтва про одруження, яке видане 16 вересня 2000 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконавчого комітету Заводської районної у місті Дніпродзержинську ради Дніпропетровської області, актовий запис № 236. Згідно договору купівлі-продажу жилого будинку від 17 жовтня 2003 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] придбали у власність будинок [ADDRESS]. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] подарували ? частку будинку [ADDRESS] [PERSON], що вбачається з наданого копії договору дарування частки житлового будинку від 19 листопада 2011 року та не заперечується сторонами. Ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до вимог ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Згідно до вимог ч.5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як роз'яснено в п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» від 06.11.2009 року, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Так, в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] прийняла у дар ? частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] та зареєструвала право власності на нерухоме майно, що вбачається копії договору дарування від 19.11.2011 року, що не заперечується сторонами. Частиною третьою ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Так, позивач будь-яких доказів того, що договір дарування ? частки будинку [ADDRESS] від 19 листопада 2011 року є фіктивним, тобто сторони договору не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, суду не надано, а тому відсутні будь-які підставі для задоволення позову. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed