Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом , в якому в обґрунтування вимог вказував, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09 жовтня 2018 р. та витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно він являється власником земельної ділянки площею 3,5097 га, кадастровий номер [NUMBER]. Напередодні оформлення правовстановлюючих документів , 08 жовтня 2018 р. йому зателефонував представник відповідача [PERSON] та запропонував зустрітися в нотаріуса з метою укладення договору оренди землі. При зустрічі він запропонував допомогу щодо оформлення спадщини та дав підписати якісь документи. Через кілька днів вони знову зустрілися і [PERSON] дав йому свідоцтво на спадщину, витяг із державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також договір про оренду земельної ділянки та акт прийняття передачі об`єкту оренди від 12 жовтня 2018 року. Через деякий час , після розмови із знайомими, оглянувши договір йому стало зрозуміло, що умови договору для нього є край невигідними, оскільки договір укладено на 49 років із одноразовою виплатою орендної плати в розмірі 55000 грн., хоча орендна плата повинна складати 7 %, що складає 8460 грн. в рік, а за 49 років відповідно 414 094 грн. Посилаючись на ст..203 ЦК України , а також ст.230 ЦК України, що договір ним був підписаний шляхом обману, просив визнати недійсним договір без номера від 12 жовтня 2018 року оренди земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER] , площею 3,5097 га , розташованої на території Бобрицької сільської ради Любашівського району Одеської області, укладеного ним та Приватним підприємством «Науково-виробниче підприємство «Агро-Ритм», зобов`язавши повернути йому земельну ділянку в належному стані. Також позивач вказуючи на те, що дізнавшись про оману та намір відповідача майже задарма привласнити його земельну ділянку, він пережив досить велике нервове потрясіння , шок і розпач. Він звертався до адвоката в Ананьїв, витрачав свій час та кошти, із жовтня місяця 2018 року по теперішній час знаходиться в повній нервовій напрузі, а тому просив стягнути із відповідача моральну шкоду, яку визначив в розмірі 55 000 грн. Крім того, просив стягнути понесені ним судові витрати, які згідно попереднього розрахунку складають 22689 грн. 40 коп. В судовому засіданні [PERSON] та його представник - адвокат Десятник В.С. позов підтримали та просили задовольнити. Відповідач: Приватне підприємство Науково-виробниче підприємство «Агро-Ритм» відзив на позов не надало, надіслало до суду клопотання про розгляд справи у відсутність представника , в якому зазначило про не визнання позову. (а.с.37). Заслухавши пояснення позивача та представник позивача, перевіривши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] являється власником земельної ділянки площею 3,5097 га, кадастровий номер [NUMBER] , яка розташована на території Бобрицької сільської ради Любашівського району Одеської області, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 09 жовтня 2018 р. та витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.15-16). За змістом ст.ст.202, 204, ч.1 ст.215 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, він є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами), на момент вчинення правочину вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.1,3 ст.203 ЦК). Згідно ст..230 ЦК України, на яку посилається позивач, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Як вбачається із наданого позивачем до позову, договору оренди землі від 12 жовтня 2018 року, останній укладено між позивачем [PERSON] та ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Агро-ритм» , в особі директора Стоцького В . П. , сторони домовилися, що в оренду передається земельна ділянка загальною площею 3,5097 га, кадастровий номер [NUMBER] , яка розташована на території Бобрицької сільської ради Любашівського району Одеської області . Пунктами 8, 9 зазначеного договору обумовлено строк дії договору - 49 років а одноразова орендна плата - в розмірі 55 000 грн. Іншого договору, позивачем не надано, хоча ним оспорюється договір оренди землі, який укладено між ним та Приватним підприємством Науково-виробниче підприємство «Агро-Ритм» . Позивачем до позову надано вимогу від 15 січня 2019 року, адресовану ним до Приватного підприємства Науково-виробниче підприємство «Агро-Ритм» про розірвання договору оренди землі, вказуючи на те, що договір оренди ним було підписано помилково. При цьому, просив повідомити про розгляд його пропозиції в місячний термін після отримання вимоги (а.с.17-18). Доказів про відправлення чи вручення вказано вимоги адресату, позивачем до суду не надано. Позивач не дочекавшись розгляду його пропозиції про розірвання договору оренди, звернувся до суду 15 лютого 2019 р., дата позову - 14 лютого 2019 р. (а.с.8) Разом із тим, 13 березня 2019 року до суду надійшов лист ТОВ Науково-виробниче підприємство «Агро-Ритм», який адресований [PERSON] , із якого вбачається, що ТОВ «НВП «Агро-Ритм» припинив дію договору оренди земельної ділянки площею 3,5097 га, укладеного із позивачем 12 жовтня 2018 року, як такого, що не відбувся, оскільки [PERSON] відмовився отримати орендну плату за 49 років, одноразово. При цьому, в листі міститься прохання звернути увагу, що вказаний договір від 12 жовтня 2018 року був укладений саме із ТОВ «НВФ «Агро-ритм» , а не із ПП «НВФ «Агро-ритм» (а.с.29). В судовому засіданні 18 березня 2019 р. представник позивача зазначив, що належним відповідачем є все ж таки саме ПП «НВФ «Агро-ритм», адже директор Стоцький В.П. один, як приватного підприємства, так і ТОВ. Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права вбачається, що право на оренду землі, орендаря ТОВ «НВФ «Агро-Ритм» на земельну ділянку [PERSON] припинено на підставі угоди про припинення договору оренди землі від 20 лютого 2019 року (а.с.30). Пояснення представника позивача про те, що у зазначеному витязі із Державного реєстру… йдеться про іншу земельну ділянку, яка належить [PERSON] та інший договір, суд до уваги не приймає, оскільки у витязі (а.с.30) вказано, що підставою виникнення права оренди ТОВ ВНФ «Агро-Ритм» є договір оренди землі від 12.10.2018 року, строком 49 років, кадастровий номер землі зазначено [NUMBER] , площа земельної ділянки 3,5097 га, тобто містяться саме ті відомості, що і у договорі оренди землі від 12 жовтня 2018 р. Також пояснення представника позивача про те, що позивач не довіряє відповідачу, що договір припинений, а тому наполягає на задоволенні позову, не заслуговують на увагу, адже угода про припинення договору оренди землі зареєстрована у встановленому законом порядку, а отже є дійсною. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що обставини, якими обґрунтовані заявлені вимоги, не є доведеними. Так, в судовому засіданні безспірно встановлено, що договір оренди землі від 12 жовтня 2018 року, який надано позивачем до позову, на підставі угоди від 20 лютого 2019 року, є припиненим, разом із тим позивач заявив вимоги до Приватного підприємства ВНФ «Агро-Ритм», хоча в судовому засіданні встановлено, що договір оренди землі ним був укладений із ТОВ ВНФ «Агро-Ритм». При цьому, позивач не навів доводів щодо пред`явлених вимог саме до приватного підприємства, наявність одного і того ж керівника різних юридичних осіб, не може бути підставою для відповідальності ПП, яке не було стороною договору оренди землі, також позивачем не надано доказів про те, що саме в користуванні ПП ВНФ «Агро-Ритм» перебуває його земельна ділянка, а отже позивачем не доведено яким чином порушені його права за захистом яких він звернувся до суду із позовом до ПП ВНФ «Агро-Ритм», а тому в задоволенні позову про визнання договору оренди землі недійсним та повернення земельної ділянки необхідно відмовити . Що стосується вимоги позивача про стягнення із відповідача моральної шкоди в розмірі 55 000 грн., то суд зазначає наступне. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням ї ї майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Позивачем [PERSON] не надано до суду жодного належного та допустимого доказу, що ПП ВНФ «Агро-Ритм» вчинило якісь неправомірні дії щодо позивача чи його майна. Крім того, вимога про стягнення моральної шкоди є похідною від вимоги про визнання договору недійсним від 12 жовтня 2018 року, яка не підлягає задоволенню. Тому відсутні будь-які підстави для покладання на відповідача цивільної відповідальності за моральну шкоду. Таким чином , оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд приходить до остаточного висновку про необґрунтованість і недоведеність позовних вимог та необхідності відмови у їх задоволенні. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Outcome: dismissed