Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до відповідача приватного підприємця [PERSON], мотивуючи позовні вимоги тим, що 13 грудня 2013 року його було прийнято на роботу комплектувальником до відповідача. При цьому між сторонами було укладено відповідний трудовий договір, належним чином посвідчений у відповідному центрі зайнятості. Вказує, що 06.12.2014 року він звільнився з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. При цьому відповідач на день звільнення позивача з роботи заборгував йому заробітну плату за весь час роботи, а саме з 13.12.2013 року та відмовився її виплатити позивачу. Стверджує, що при звільненні відповідачем було видано йому трудову книжку та знято з реєстрації у Центрі зайнятості трудовий договір. На звернення позивача з приводу виплати належних коштів відповідач не реагував, повний розрахунок з позивачем не проводив, що й стало причиною звернення до суду з боку позивача. Вказує, що починаючи з грудня місяця 2013 року згідно умов трудового договору від 13.12.2013 року йому належало до виплати по 610 грн. в місяць, таким чином загальна заборгованість по заробітній платі складає 7320,00 грн., заборгованість за 144 календарні дні затримки розрахунку при звільненні складає 2927,52 грн. На основі викладеного просить стягнути з відповідача на його користь 10247,52 грн., з яких: 7320,00 грн. в рахунок погашення заборгованості по виплаті заробітної плати при звільненні та 2927,52 грн. в рахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позивач в судове засідання не з'явився, однак до початку судового засідання від нього надійшла заява, в якій він просить розглядати дану справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити, а також вказав, що проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про поважність причини неявки суд не повідомив, хоча був належним чином неодноразово повідомлений про день, час та місце розгляду даної справи в суді, у зв'язку з чим суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача та постановити заочне рішення. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] вказав, що працює заступником начальника відділу контрольно-перевірочної роботи доходів і зборів з фізичних осіб Державної податкової інспекції у м.Чернівцях. Пояснив, що вказаною установою на підставі заяви позивача була проведена документальна позапланова перевірка фізичної особи - підприємця [PERSON] з питань дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб; правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного соціального внеску на загальнообов'язкове державне страхування за період з 01.01.2012 року по 31.12.2014 року. Вказав, що ними було перевірено нарахування та виплату заробітної плати відповідачем своїм працівникам, в тому числі і позивачу з 13.12.2013 року по 06.12.2014 року. Так в ході перевірки було встановлено, що у фізичної особи - підприємця [PERSON] заборгованість по виплаті заробітної плати найманим працівникам відсутня. При цьому вказав, що за період з жовтня по грудень 2014 року заробітна плата [PERSON] нараховувалась, однак не виплачувалась та відповідно була депонована, а саме депоновано заробітну плату за вказаний період в сумі 3018,50 грн. та не виплачена позивачу у зв'язку з його неявкою. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 13.12.2013 року між [PERSON] та приватним підприємцем [PERSON] було укладено трудовий договір, відповідно до якого позивача було прийнято на роботу на посаду комплектувальника. Зазначена обставина підтверджується копіями трудового договору та трудової книжки (а.с.5-6). Як видно з умов договору, укладеного між сторонами, працівник був прийнятий на роботу на 0,5 ставки, час виконання робіт встановлювався з 09 год. 00 хв. по 14 год. 00 хв., тобто 20 годин на тиждень. За виконання обов'язків, передбачених цим договором, працівнику була встановлена заробітна плата у розмірі 610 гривень на місяць. В подальшому, 06.12.2014 року [PERSON] було звільнено з роботи за власним бажанням, згідно ст.38 КЗпП України (а.с.6). Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з дослідженого у судовому засіданні акту Державної податкової інспекції у м.Чернівцях №409/24-12-17-01-18/[NUMBER] від 27.03.2015 року, складеного за результатами документальної позапланової перевірки фізичної особи - підприємця [PERSON] з питань дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб; правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного соціального внеску на загальнообов'язкове державне страхування за період з 01.01.2012 року по 31.12.2014 року, первинними документами обліку, відповідно до яких здійснювалися нарахування і виплата найманим особам доходів (зарплата, інші види доходів), були розрахунково-платіжні відомості. Перевіркою своєчасності виплати найманим працівникам доходів встановлено, що ФОП [PERSON] виплачував заробітну плату своєчасно, що підтверджується підписами найманих працівників у розрахунково-платіжних відомостях. При цьому, за період жовтень-грудень 2014 року заробітна плата [PERSON] нараховувалась, однак не виплачувалась та була депонована. Зокрема, за період з 01.10.2014 року по 06.12.2014 року даному працівнику було депоновано заробітну плату в розмірі 3018 грн. 50 коп. Таким чином, суд вважає доведеним той факт, що позивачу за спірний період здійснювалось нарахування та виплата заробітної плати згідно перевірених ДПІ розрахунково-платіжних відомостей. Стосовно посилань позивача на те, що не перевірено, що дійсно стоїть його підпис у відомостях про отримання заробітної плати, то як ствердив сам позивач, зазначений акт ДПІ в м.Чернівці від 27.03.2015 року він не оскаржував, в судові засідання для дачі особистих пояснень не з'являвся. Не заслуговують на увагу і посилання позивача на те, що зазначений акт ДПІ у м.Чернівцях від 27.03.2015 року є неналежним доказом, так як наданий суд не в повному обсязі, оскільки судом витребувано з ДПІ у м.Чернівцях належним чином завірена копія зазначеного акту документальної позапланової перевірки у повному обсязі, зміст якого також був підтверджений в судовому засіданні свідком [PERSON], який безпосередньо приймав участь у його складанні та перевірці. Таким чином, суд вважає доведеним факт не проведення з позивачем розрахунку при звільненні за період з 01.10.2014 року по 06.12.2014 року та наявності заборгованості по заробітній платі в розмірі 3018 грн. 50 коп. (а.с.84-108). Суд приходить до такого висновку з огляду і на те, що судом в письмовому вигляді роз'яснювалось відповідачу про необхідність повідомити суд в який спосіб і коли повідомлявся ним [PERSON] про отримання депонованої суми заробітної плати, а також повідомити чи отримав [PERSON] на даний час цю нараховану та належну йому заробітну плату в розмірі 3018,50 грн. Однак належним чином повідомлений відповідач в судове засідання не з'явився і будь-яких підтверджуючих доказів з цього приводу суду не надав. А тому суд при вирішенні спору виходить з наявних в матеріалах справи письмових доказів. Згідно ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Згідно п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати проводиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Пунктом 8 Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При визначенні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд виходить з розміру щоденної заробітної плати 30 грн. 50 коп. (610 гривень - заробітна плата за жовтень - листопад 2014 року та тривалості затримки розрахунку при звільненні з 07.12.2014 року по 28.04.2015 року, всього 4 місяці та 15 робочих днів). Таким чином, з приватного підприємця [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню невиплачена заробітна плата у розмірі 3018 грн. 50 коп., а також середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 2897,50 грн., а всього 5916,00 грн. На підставі вище викладеного суд вважає, що позов [PERSON] підлягає до задоволення частково. У зв'язку з тим, що при подачі позову до суду позивач у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, то у даному випадку у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України судовий збір у розмірі 243,60 грн. підлягає стягненню на користь держави з відповідача.

Outcome: partial