Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із даним позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідачки на його користь борг в сумі 83008 гривень. В підтвердження своїх вимог посилається на те, що 10 серпня 1995 року відповідачка позичила у нього кошти в сумі 2000 доларів США при умові повернення боргу до 10 лютого 1996 року. Вказана домовленість була зафіксована письмовою розпискою. Однак, кошти по даний час не повернула, що змусило його звернутися до суду. Просить поновити йому строк звернення до суду, оскільки тривалий час він не знав про місце проживання відповідачки. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, надіслав заяву про розгляд справи без його участі , підтримав позовні вимоги, просить їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] заперечила проти позову, посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності та на той факт, що ще перед виїздом із м. Яворова Львівської області вона розрахувалась із позивачем. Суд відмовляє в задоволенні вимог позивача , виходячи зі слідуючого. Як встановлено судом 10 серпня 1995 року відповідачка [PERSON] отримала від позивача [PERSON] кошти в сумі 2000 доларів США , обіцяючи повернути їх до 10 лютого 1996 року. Грошове зобовязання виражене у національній валюті. Згідно ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч.1ст.192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2ст.192 ЦК). Отже, укладаючи вищевказаний договір , сторони домовилися про еквівалент позики у доларах США. Відповідно до вимог ч.1ст.374 ЦК України 1963 року ( на час укладення договору позики) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Щодо цивільних відносин , які виникли до набрання чинності Цивільним Кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності (абз.2ч.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України). Законодавець визначив , що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, що підтверджує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2ст.1047 ЦК України). Суд вважає , що між сторонами було укладено договір позики у письмовій формі, за яким [PERSON] позичила у [PERSON] 2000 доларів США, зазначивши дату повернення боргу до 10 лютого 1996 року, про що власноручно написала розписку (а.с.3). Оскільки предявлена позикодавцем боргова розписка містить вказані обставини (в ній позичальник власноручно зазначає про одержання в борг грошей, їх суму та точну дату повернення), то суд приходить до висновку , що дана розписка є борговим документом, яка підтверджує укладення між сторонами договору позики.Отже, власноручно написана відповідачем розписка є правочином, укладеним в письмовій формі, який має ознаки договору позики, так як відображає вже вчинену дію щодо отримання грошових коштів. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до вимог ч.ч.1,2 ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобовязання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання , повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Судом встановлено, що оригінал боргової розписки знаходиться у позивача [PERSON], а відтак, відповідачка [PERSON] не виконала перед ним свій обовязок щодо повернення коштів. Позивач звернувся до суду із заявою про поновлення йому строку позовної давності, оскільки тривалий час він не знав про місце проживання відповідачки. Поважними причинами пропуску процесуального строку вважаються такі обставини, за яких своєчасне здійснення процесуальної дії стає неможливим або утрудненим. З матеріалів справи видно, що з 1998 року відповідачка проживає в [INFO]. Договір позики між сторонами було укладено на строк до 10 лютого 1996 року, тобто впродовж двох років [PERSON] ще проживала у Львівській області.З пояснень відповідачки видно, що позивач працював юристом у банку, вона закривала підприємницьку діяльність і особисто з ним розмовляла з приводу переїзду на інше місце проживання. Крім того, позивачем не надано суду доказів, що він приймав якісь міри для встановлення місця проживання відповідачки , тобто не надано суду обєктивних і переконливих доказів щодо пропуску ним строк позовної давності ( двадцять років) з поважних причин. Відповідно до вимог статей 256,257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За правилами ч.ч.3-5 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності , про застосування якої заявленою стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Про застосування позовної давності відповідач [PERSON] заявила до ухвалення судового рішення. Статтею 88ч.3 ЦПК України передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення , звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. За таких обставин суд стягує з позивача судовий збір на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved