Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про стягнення нарахованих, в порядку ст.. 625 ЦК України, 3% річних та суми інфляційних втрат, що становить суму 245 252, 04 гривень, і складається з 240 674, 50 гривень (інфляційні втрати) за період з 2005 року включно по квітень 2017 року, й 4578 гривень (3% річних) з 01.06.2014 року по 01.06.2017 року в межах позовної давності. На обґрунтування вимог зазначає, що рішенням суду від 13.12.2004 року на користь позивача стягнено з відповідача позичені за розпискою від 28.08.2004 року кошти в сумі 139 360 гривень, проте ці гроші [PERSON] не повернув [PERSON] Відповідно рішення суду було видано виконавчий лист від 23.02.2005 року та направлено до примусового виконання в органи ДВС, однак постановою державного виконавця від 04.07.2005 року зазначений вище виконавчий лист було повернено без виконання у звязку з відсутністю у боржника майна. Надалі виконавче провадження було відновлене, 06.07.2016 року державним виконавцем було винесено постанову про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони відчуження майна, проте рішення суду залишається невиконаним. Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просить вимогу задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача вимогу заперечив просить суд врахувати, що 03 та 04.05.2017 року відповідач частково повернув позивачу суму боргу загалом у розмірі 50 241. 10 гривень, згідно квитанцій від 03.05.2017 року та від 04.05.2017 року. Окрім цього представник [PERSON] звернувся до суду з письмовою заявою про застосування наслідків пропуску позовної давності на звернення [PERSON] з даною вимогою. Заслухавши пояснення, дослідивши докази судом встановлено наступні обставини. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.12.2004 року у справі №2-7295\\04, вирішено позов задовольнити та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг в сумі 139 360 гривень та сплачене ним державне мито при зверненні до суду в сумі 1393, 60 гривень. Надалі, відповідно рішення суду видано виконавчий лист від 23.02.2005 року й направлено до примусового виконання в органи ДВС, однак постановою державного виконавця від 04.07.2005 року зазначений вище виконавчий лист було повернено без виконання у звязку з відсутністю у боржника майна. Виконавче провадження було відновлене, 06.07.2016 року державним виконавцем було винесено постанову про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони відчуження майна, проте рішення суду залишається невиконаним. Ці обставини не заперечуються сторонами спору, а тому не потребують доказування в силу ст. 81 ЦПК України. У звязку з невиконанням грошового зобовязання, визначеного рішення суду, Позивач нарахував в порядку ст. 625 ЦК України, 3% річних та суму інфляційних втрат, що становить 245 252, 04 гривень, і складається з 240 674, 50 гривень (інфляційні втрати) за період з 2005 року включно по квітень 2017 року, й 4578 гривень (3% річних) з 01.06.2014 року по 01.06.2017 року в межах позовної давності. Суму стягнення підтвердив доданим до позову розрахунком боргу. Натомість представник відповідача просить суд врахувати, що 03 та 04.05.2017 року відповідач частково повернув позивачу суму боргу загалом у розмірі 50 241. 18 гривень, згідно квитанцій від 03.05.2017 року на суму 47 241, 18 гривень, і від 04.05.2017 року на суму 3000 гривень. Окрім цього представник [PERSON] звернувся до суду з письмовою заявою про застосування наслідків пропуску позовної давності на звернення [PERSON] з даною вимогою. З приводу підставності позовних вимог суд зазначає таке. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Так, у частині пятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобовязання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. З огляду на зазначене, установивши, що за рішенням суду в 2004 році на користь позивача з відповідача було стягнено певну суму грошей на виконання зобовязання позики, суд приходить до висновку щодо наявності між сторонами грошових зобовязань, які [PERSON] належним чином не виконує, що дає підстави для звернення [PERSON] за судовим захистом шляхом стягнення інфляційних витрат за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобовязання, оскільки боржник зобовязаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми. Отже, у даній справі, положення статті 625 ЦК України, позивачем правильно застосовано на обгрунтування власних позовних вимог. Разом з тим представник відповідача просить суд застосувати позовну давність до вимог позивача, вважаючи, що право предявлення вимоги [PERSON] до [PERSON] виникло з датою, вказівку на котру зазначено в розписці 01.11.2004 року, і саме з цієї дати слід обраховувати трирічний строк звернення з позовними вимогами про стягнення коштів тобто до 01.11.2007 року. А тому, на думку представника відповідача, станом на дату звернення до суду з позовом, позовна давність уже минула, що є підставою відмови в задоволенні позовних вимог. Суд зауважує, що у сторони відповідача хибне бачення щодо початку, перебігу та закінчення строків позовної давності, з огляду на наступне. Як зазначено вище, умови розписки від 28.04.2004 року, було виконано тільки одною стороною правочину позивачем, і не виконано відповідачем, що зумовило судовий розгляд спору про стягнення позичених коштів. Суд приймає до уваги та вважає достатнім доказом факт часткового виконання рішення суду відповідачем, котрий підтвердив квитанціями від 04.05.2017 року на суму 3000 гривень та від 03.05.2017 року на суму 47 251, 18 гривень (фактично сплачено 47 000 гривень за мінусом комісії за грошовий переказ) сплату коштів [PERSON], хоча у квитанціях прямо не визначено, що платником даних коштів є відповідач, в судовому засіданні [PERSON] визнав отримання цих грошей від [PERSON] разом з тим суд критично оцінює пояснення [PERSON], що повернення йому [PERSON] коштів в розмірі 50 000 гривень не повязане з виконанням грошового зобовязання за розпискою від 28.04.2004 року, оскільки цю обставину заперечив представник відповідача й належними, допустимими та достатніми доказами позивач не довів суду існування будь яких інших зобовязальних відносин сторін спору. А тому, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Проте необхідно вказати, що закінчення строку дії правочину, виконання якого здійснено тільки однією стороною, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє другу сторону такого правочину від відповідальності за невиконання нею свого обов'язку (21.12.2016 р. Судова палата у господарських справах Верховного Суду України у справі № 3-123гс14 (№ в ЄДРСРУ 63939964), а тому вказівка в правочині на дату закінчення строку дії позики - 01.11.2004 року , не припиняє з настанням означеної дати зобовязань [PERSON] і не може вважатися датою початку перебігу позовної давності. Суд зауважує, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, ці суми не є сумами неустойки, в розумінні ст. 549 ЦК України, а тому до їх стягнення застосовується загальний строк позовної давності, котрий обмежується останніми 36 місяцями перед зверненням кредитора до суду. Датою звернення позивача до відповідача у цьому провадженні з вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних втрат є 12.06.2017 року (згідно поштового штампа на конверті), сам позов датовано 09.06.2017 року, а розрахунок, за бажанням позивача, по сумі 3% річних зроблено за період з 01.06.2014 року по 01.06.2017 року, а по сумі інфляційних втрат за період з 2005 року включно по квітень 2017 року. Зважаючи на існування диспозитивності цивільного процесу, Суд розглядатиме спір виключно в межах заявлених позивачем [PERSON] вимог. З приводу суми грошового зобовязання, на яке підлягають до нарахування 3% річних та інфляційні втрати, суд вважає за необхідне наголосити таке - вищезазначено позивач просить стягнути 4578 гривень (3% річних) з 01.06.2014 року по 01.06.2017 року. З оглянутого складеного [PERSON] розрахунку даної суми вбачається, що базою нарахування стала визначена рішенням суду від 13.12.2004 року сума боргу 139 360 гривень. Водночас Суд вище уже зазначав, що 03 та 04.05.2017 року частину цих коштів було повернено відповідачем, а саме 50 000, 00 гривень, а тому хибним є нарахування за увесь період 3% річних на загальну, визначену рішенням суду суму, без урахування часткового погашення відповідачем боргу. Суд наголошує, що до стягнення, в межах визначеної законом позовної давності, підлягають суми нараховані за період з 12.06.2014 року по 12.06.2017 року (дату відправлення позивачем позовної заяви до суду згідно штампа поштового відділення), проте оскільки позивач наполягає на кінцевій даті 01.06.2017 року (згідно наданого ним розрахунку заборгованості), то суд вирішуватиме спір виключно в межах заявлених вимог позивача. Період з 01.06.2014 року по 12.06.2014 року виходить поза межі трирічного строку давності на звернення до суду, а тому у стягнення будь яких нарахованих позивачем сум 3 % річних та інфляційних втрат за цей період, слід відмовити . У межах встановленої законом трирічної позовної давності: -сума 3 % річних за період з 12.06.2014 року по 03.05.2017 року (дату повернення відповідачем позивачу частини боргу в розмірі 47 000 гривень) обрахована з суми 139 360 гривень, складатиме 12096 гривень (139 360Х3%/365 днів =11, 45 гривень помножених на кількість днів просторочення) -сума 3% річних за період 03.05.2017 року по 04.05.2017 року (дату повернення відповідачем позивачу частини боргу в розмірі 3000 гривень) нарахована від суми 139 360 гривень 47 000 гривень = 92 360 гривень, складатиме 8 гривень. -сума 3% річних за період 04.05.2017 року по 01.06.2017 року нарахована від суми 92 360 гривень 3 000 гривень = 89 360 гривень, складатиме 206 гривень. загалом 12 310 гривень. Проте оскільки обрахована позивачем, за його власними підрахунками, сума трьох процентів річних 4578 гривень, не виходить поза межі визначеної суми 12 310 гривень, а компетенція Суду обмежується розглядом позову саме в межах заявлених стороною вимог (ч.1 ст. 13 ЦПК України), жодних перешкод відмовити позивачу стягнути саме обраховану ним суму 3% річних, Суд не вбачає. З приводу обрахунку позивачем суми інфляційних втрат Суд наголошує на такому. Вищезазачено, що [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] 240 674, 50 гривень (інфляційні втрати) за період з 2005 року по квітень 2017 року. Базою нарахування індексу інфляції позивач також обрав визначену рішенням суду від 2004 року суму боргу в розмірі 139 360 гривень. Оскільки відповідачем було частково повернено позивачу суму боргу в розмірі 50 000 гривень в травні 2017 року, а інфляційні втрати позивачем нараховано до квітня 2017 року включно, Суд вважає вірним визначення [PERSON] бази нарахування інфляційних втрат з суми саме 139 360 гривень. Відтак в межах трирічного терміну позовної давності, починаючи з 12.06.2014 року (початок перебігу позовної давності зважаючи на дату звернення до суду з даним позовом 12.06.2017 року згідно поштового штампа на конверті) по 30 квітня 2017 року (саме так обрано позивачем «до кінця квітня») сума інфляційних втрат виходячи з бази нарахування 139 360 гривень, складає: Втрати від інфляції Місяць року за період розрахункуІндекс інфляції, % червень місяць 2014101.0 липень місяць 2014100.4 серпень місяць 2014100.8 вересень місяць 2014102.9 жовтень місяць 2014102.4 листопад місяць 2014101.9 грудень місяць 2014103.0 січень місяць 2015103.1 лютий місяць 2015105.3 березень місяць 2015110.8 квітень місяць 2015114.0 травень місяць 2015102.2 червень місяць 2015100.4 липень місяць 201599.0 серпень місяць 201599.2 вересень місяць 2015102.3 жовтень місяць 201598.7 листопад місяць 2015102.0 грудень місяць 2015100.7 січень місяць 2016100.9 лютий місяць 201699.6 березень місяць 2016101.0 квітень місяць 2016103.5 травень місяць 2016100.1 червень місяць 201699.8 липень місяць 201699.9 серпень місяць 201699.7 вересень місяць 2016101.8 жовтень місяць 2016102.8 листопад місяць 2016101.8 грудень місяць 2016100.9 січень місяць 2017101.1 лютий місяць 2017101.0 березень місяць 2017101.8 квітень місяць 2017100.9 Результати розрахунку Період розрахункуСума боргу, грн.Сума боргу з інфляцією, грн.Інфляційне збільшення боргу, грн. 12.06.2014 - 30.04.2017139360.00266069.35126709.35 Отже загалом з відповідача на користь позивача слід стягнути суму 3% річних та інфляційних втрат в розмірі 126 709, 35 гривен + 4578 гривень, що складає 131 287, 35 гривень.

Outcome: partial