Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області із позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Орган опіки та піклування адміністрації Заводського району Кам'янської міської ради, про вселення та усунення перешкод в користуванні майном. В своєму позові позивач [PERSON], з урахуванням уточнень до позову, просила суд вселити її, [PERSON], та малолітню дитину [PERSON], [INFO], в будинок [ADDRESS]; зобов'язати [PERSON] не чинити перешкод їй та дитині в користуванні будинком [ADDRESS]; зобов'язати [PERSON] надати [PERSON] ключі від будинку [ADDRESS]; судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позову позивач [PERSON] зазначила, що з відповідачем вона знаходилась в зареєстрованому шлюбі з 1997 року по 2015 рік. Будинок [ADDRESS] збудований за власні кошти, але зареєстрований за відповідачем. Проживала з відповідачем та дітьми в будинку довгий час. Вона разом із сином приїхала до будинку 13 вересня 2016 року, але в будинок охоронці її не впустили та за відповідач здійснив демонтаж та переобладнання в'їзних воріт в домоволодіння та вхідних воріт в будинок, замінив замки та став вивозити сумісне майно і продавати його. Вона залишилась без житла, документів та грошей. Всі її речі залишились в будинку. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Позивач просить суд вселити її та малолітню дитину [PERSON], [INFO], в будинок [ADDRESS]; зобов'язати [PERSON] не чинити перешкод їй та дитині в користуванні будинком [ADDRESS]; зобов'язати [PERSON] надати [PERSON] ключі від будинку [ADDRESS]; судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] просила суд відмовити в задоволенні позову, тому як позовні вимоги є передчасні, посилання позивачем на деякі факти судом ще не встановлені. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Орган опіки та піклування адміністрації Заводського району Кам'янської міської ради Михайлова Ж.М. просить вирішити справу на розсуд суду. В якості свідка в судовому засіданні [PERSON] суду пояснила, що вона є мамою позивачу та підтвердила факт того, що позивач на даний час не проживає в будинку № [ADDRESS] з 2016 року. Позивач орендує квартиру. В якості свідка в судовому засіданні [PERSON] суду пояснила, що вона є рідною сестрою. В судовому засіданні підтвердила, що позивач дійсно весь час проживава разом із відповідачем в будинку [ADDRESS]. Зазначила також, що відповідач у 2016 році вибив двері в будинку та змінив замки, чим перешкоджав [PERSON] зайти в будинок. Позивач разом із дитиною вимушена була виїхати з будинку до іншого місця мешкання. Вислухавши позивача, представників сторін, представника третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає позов [PERSON] таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] з 1997 року по 2015 рік знаходились в зареєстрованому шлюбі, що вбачається з рішення суду та не заперечується відповідачем. Від шлюбу сторони мають дітей [PERSON], [INFO], який є повнолітньою особою; [PERSON], [INFO], який проживає з батьком у будинку [ADDRESS], а також малолітню дитину [PERSON], [INFO], який на даний час проживає із позивачем, що не заперечується відповідачем. Відповідно до листа Обласного комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» від 09 лютого 2015 року будинок [ADDRESS] на даний час зареєстрований за відповідачем [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 13 лютого 2012 року, виданого виконавчим комітетом Заводської районної у м.Дніпродзержинську ради, що також вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 30 березня 2015 року. Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ст.1 Житлового Кодексу України передбачено, що відповідно до Конституції СРСР і Конституції Української РСР громадяни Української РСР мають право на житло. Ст.156 Житлового Кодексу України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст.9 Житлового Кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно до ст.109 Житлового Кодексу України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] разом із дітьми [PERSON] та [PERSON] у встановленому законом порядку, тобто з часу реєстрації, набула право користування квартирою [ADDRESS], що вбачається з довідки про зареєстрованим у житловому приміщення осіб від 28 вересня 2017 року. Але, як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] разом із відповідачем та дітьми постійно проживала в домоволодінні [ADDRESS] по 2016 рік, що не заперечується відповідачем та вбачається з акту про проживання № 324 від 21 травня 2015 року. Відповідно до вимог ст.60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Так, як встановлено в судовому засіданні, в провадженні суду також знаходиться цивільна справа за позовом сторін [PERSON] та [PERSON] про поділ майна, яке придбане в період шлюбу, а також позовні вимоги про встановлення порядку користування спільним майном. Згідно до матеріалів цивільної справи, на даний час право власності на будинок [ADDRESS] зареєстровано лише за відповідачем [PERSON] та будь-які іншій співвласники в правовстановлюючих документах на домоволодіння відсутні. Згідно до вимог ст.334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Окрім цього, необхідно зазначити, що Верховний Суд України у своїй постанові від 7 вересня 2016 року у справі №6-801цс16, ще раз розтлумачив ст. ст. 57, 60 СК України наступним чином: «сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.» При розгляді таких спорів судам необхідно з'ясовувати за які кошти придбавалось спірне майно: особисті чи спільні. Або як було набуте спірне майно: внаслідок спільної чи особистої праці. І тільки після цього ухвалювати рішення. Таким чином, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що посилання позивача на те, що остання вже набула право власності на домоволодіння [ADDRESS], в користуванні якого відповідач перешкоджає, є безпідставним. На питання щодо вирішення першочергово вимог сторін про поділ майна подружжя та визначення порядку користування майном позивач та його представник категорично заперечували, тобто заперечували щодо зупинення провадження по цій справи. Вимоги відповідно до положень ст.405 ЦК України чи норм ст.156 ЖК України позивач не заявляла, а тому відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Так, в судовому засідання факт перешкоджання позивачу та її дитині [PERSON] в користуванні домоволодінням зі сторони відповідача [PERSON] в судовому засіданні позивачем також не доведено, будь-яких спроб вселитися в будинок вона не робила. У зв'язку з викладеним вимоги позивача про вселення, про зобов'язати [PERSON] не чинити перешкод їй та дитині в користуванні будинком [ADDRESS] та зобов'язати [PERSON] надати [PERSON] ключі від будинку [ADDRESS] не підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає, що судові витрати не відшкодовуються, оскільки в задоволенні позову було відмовлено. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed