Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом та просить: усунути перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] ; визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] ; зняти [PERSON] та [PERSON] з реєстраційного обліку. Судові витрати покласти на відповідачів. Позов обґрунтований тим, що [PERSON] на праві власності за договором дарування належить вищевказана квартира, однак він не може вільно користуватися своєю власністю, оскільки відповідачі, які там зареєстровані за згоди первинного власника квартири, після смерті останнього чинять перешкоди у користуванні власністю, добровільно відмовляються звільнити квартиру і їх реєстрація та факт проживання позбавляє позивача на власний розсуд розпоряджатися майном: відчужити квартиру, здати в оренду, вселити туди членів своєї родини тощо. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали, просили задовольнити позов на підставі ст. 406 ЦК України, оскільки право користування квартирою було надано [PERSON] його батьками в інтересах сина та у зв`язку з проживанням його однією сім`єю з відповідачами без реєстрації шлюбу. У 2015 році [PERSON] помер, а тому право відповідачів на проживання у спірній квартирі, що було обумовлене сімейними обставинами, припинилось. Відповідач [PERSON] у відзиві на позов та в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що у 2006 році вона продала власний будинок по [ADDRESS] , а отримані кошти витратила на побутову техніку та благоустрій помешкання - квартири [ADDRESS] , куди вона разом з сином [PERSON] та зі своїм цивільним чоловікам [PERSON] вселились та зареєструвались з дозволу батьків її цивільного чоловіка, яким належала вказана квартира на праві власності. На той час батьки її співмешканця запевняли, що після продажу будинку, вона зі своїм неповнолітнім сином може повністю розраховувати на проживання у їхній квартирі. Але вже у 2014 році [PERSON] подала цивільний позов про виселення їх з успадкованої квартири. Рішенням суду від 21.04.2015 було встановлено факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] з [PERSON] та відмовлено в задоволенні позову про примусове виселення. Після смерті колишнього цивільного чоловіка відповідачки - [PERSON] наступний власник квартири [PERSON] з кінця 2017 року знову став вимагати виселення їх з квартири, однак у них немає достатньо коштів на придбання іншого житла. Крім цього, вона ( [PERSON] ) перебуває на третій групі інвалідності у зв`язку з онко захворюванням та працює вчителем початкових класів. Спірну квартиру відповідачка вважає своєю, оскільки прожила там більше десяти років, за комунальні послуги сплачувала вчасно, підтримує квартиру у належному стані. Представники відповідачки [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] та відповідач [PERSON] , в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні, виходячи з принципів розумності, пропорційності та справедливості. Вислухавши учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності судом встановлені наступні фактичні обставини. Відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування від 21.09.2017 [PERSON] ( [PERSON] ) передала у власність [PERSON] (Обдарованому) безоплатно квартиру, що розташована в [ADDRESS] . За змістом цього Договору дарувальнику вказана квартира належала на підставі Свідоцтва про право власності на житло та Свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.47- 48, 61). Право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] на підставі договору дарування зареєстроване в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно за № 98081541 від 21.09.2017 (а.с.49). Довідка виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської ради № 1751 від 13.08.2018 свідчить про те, що по [ADDRESS] зареєстровані наступні особи: [PERSON] , 1988 року народження, [PERSON] , 1964 року народження, [PERSON] , 1945 року народження (а.с. 50). Той фак, що відповідачка [PERSON] , 1964 р.н. та відповідач [PERSON] , 1988 р.н. з 31.05.2006 та з 07.06.2006, відповідно, зареєстровані по [ADDRESS] підтверджується будинковою книгою, довідкою виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської ради № 3015 від 27.11.2019 та довідкою ЦНАП Переяслав-Хмельницької міської ради № 20-07-06-1614 від 16.08.2019 на ім`я [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS] (а.с.57-60, 90,125). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] проживають за місцем своєї реєстрації по [ADDRESS] з 2006 року та вселились туди з дозволу попередніх власників квартири [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку зі створеннями сім`ї без реєстрації шлюбу між [PERSON] та [PERSON] - сином власників житла. Власники квартири [PERSON] та [PERSON] весь період спільного проживання відповідачів з [PERSON] проживали окремою від них - по [ADDRESS] . [PERSON] останні роки свого життя не підтримував постійних сімейних стосунків з [PERSON] , мав іншу жінку та до дня смерті ( [INFO] ) проживав разом з матір`ю та сім`єю брата [PERSON] по [ADDRESS] . Вказані обставини щодо сімейних відносин та місця проживання згаданих осіб встановлені на підставі пояснень сторін, ніким не оспорюється та підтверджуються матеріалами справи в їх сукупності, показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] . З копії паспорта позивача та довідки виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської ради № 2959 від 06.11.2018 встановлено, що [PERSON] , 1973 року народження, з 18.03.2005 зареєстрований по [ADDRESS] та має такий склад сім`ї: дружина [PERSON] , 1981 року народження, син дружини [PERSON] , 2001 року народження, син дружини [PERSON] , 2000 року народження, син [PERSON] , 2016 року народження (а.с.51). На підставі показань сторін, які не суперечать одне одному, акту депутата від 02.11.2018 та відомостей будинкової книги також встановлено, що попередній власник спірної квартири [PERSON] зареєстрована в ній, однак фактично проживає в родині позивача за адресою [ADDRESS] (а.с.54). Копії актів депутата Переяслав-Хмельницької міської ради № 152 від 08.08.2018 та за № 158 від 26.10.2018 та показання свідка [PERSON] свідчать про те, що в квартирі [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві власності, проживають [PERSON] та [PERSON] , які не є членами родини власника майна, але зареєстровані за даною адресою. Помешкання, зокрема ванна кімната, в незадовільному стані та потребує ремонту. Ключі від квартири мешканці [PERSON] не надають, чим перешкоджають йому користуватись власністю (а.с.52,53). Відповідно до наступного акта депутата Переяслав-Хмельницької міської ради № 1051 від 25.11.2019 з фотокартками до нього, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] . На даний час у квартирі зроблений поточний ремонт. Квартира знаходиться в належному стані (а.с.126-129). З показань свідків [PERSON] , [PERSON] та на підставі висновку по матеріалах ЖЄОЗП № 7919 від 16.12.2017 Переяслав-Хмельницького ВП встановлено, що мешканці квартири [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] не впускають в квартиру власника [PERSON] за першою його вимогою та відмовляються від спілкування на цю тему (а.с.55,56). Згідно копії рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 21.04.2015 в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про примусове виселення тимчасових жильців відмовлено; зустрічний позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права на проживання задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім`єю [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 15.06.2015 (а.с.119-124). Довідка директора Загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 4 Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області № 90 від 29.11.2019 свідчить про те, що [PERSON] працює на посаді вчителя початкових класів в ЗОШ І-ІІІ № 4 (а.с.130). [PERSON] є інвалідом ІІІ групи загальне захворювання та отримує пенсію по інвалідності, що підтверджується довідками Пенсійного фонду України; копіями довідок КЗ КОР «Київський обласний онкологічний диспансер», копією пенсійного посвідчення Серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] (а.с.131-153). Згідно рахунків на оплату комунальних послуг та оплачених квитанцій за адресою: [ADDRESS] вбачається, що заборгованості по оплаті комунальних послуг станом на вересень 2019 року немає (а.с.154-169). Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За правилами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Аналіз, положень ст. 156 ЖК України свідчить про те, що право осіб на користування жилим приміщенням, що не перебуває у їхній власності, може виникнути та існувати лише за наявності права власності таке жиле приміщення в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Як встановлено вище відповідачі не були членами сім`ї власників квартири, які змінювались, не є членами сім`ї позивача, як нового власника, який в свою чергу не дає згоди на подальше проживання їх в квартирі, а тому до спірних правовідносин не можуть застосовуватись положення житлового законодавства про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника. Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування ним. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідачі вселились у квартиру як члени сім`ї [PERSON] , в інтересах якого його батьки - власники квартири надали згоду на проживання в ній [PERSON] та [PERSON] , які набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Частиною 1 ст. 406 визначені безумовні підстави припинення сервітуту, серед яких: припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Право відповідачів на користування житлом припинилось разом зі зміною обставин, які були підставою для надання їм дозволу на проживання в квартирі - смерті [PERSON] , в інтересах якого відповідачам, як членам сім`ї останнього, було надано право на вселення та проживання в квартирі. Враховуючи таку зміну обставин та те, що відповідачі, не є членами сім`ї позивача - власника квартири та не пов`язані з ним спільним побутом, їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст. 406 ЦК України, що в свою чергу є підставою для виселення відповідачів із займаного приміщення. У Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14.08.2019 (справа №702/101/18) зроблено наступний правовий висновок: оскільки відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц. Аргументи відповідачів, що тривале користування спірною квартирою для проживання, дає їм підстави вважати житло своїм, суд відкидає, виходячи з наступного. Велика Палата Верховного суду в Постанові від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13-ц у подібних правовідносинах зробила наступний правовий висновок: власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Тривалий строк користування позивачами спірною квартирою, враховуючи зміну власника, членами сім`ї якого вони не є, не може бути підставою для відмови у захисті прав нового власника на користування житлом на власний розсуд. В досліджуваній ситуації тривалий час проживання відповідачів у спірному житлі було обумовлено такою обставиною, як проживання однією сім`єю з [PERSON] , якому це житло не належало на праві власності та було надано в користування його батьками. Оскільки така обставина відпала, то немає підстав вважати, що відповідне житло належить відповідачам в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Виселення їх з відповідного житла є виправданим втручанням у приватну сферу відповідачів, переслідує легітимну мету (захист права власності) та є необхідним для реалізації власником квартири (позивачем у справі) своїх майнових прав на житло, на повагу до свого приватного і сімейного життя. Згідно вимог ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог позивача та виселення відповідачів із займаного житлового приміщення, що є повним та достатнім способом захисту прав позивача, як власника майна. Відповідно до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial