Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Харківське конструкторське бюро з двигунобудування» (далі - ДП «Харківське конструкторське бюро з двигунобудування»), в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість із заробітної плати на день звільнення і середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 41 470,29 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він наказом № 107к від 20.10.2010 року був прийнятий на роботу до ДП «Харківське конструкторське бюро з двигунобудування» на посаду слюсаря механоскладальних робіт 6 розряду, а наказом № 109 від 05.10.2015 року його було звільнено із займаної посади за власним бажанням. Остаточний розрахунок підприємством з ним проведено не було, заборгованість на день звільнення складала 22 734,79 грн. Окрім того, відповідач станом на день подання заяви позивачем крім основної суми заборгованості зобов'язаний був сплатити середній заробіток за 101 день затримки, з урахуванням середнього заробітку за один робочий день в розмірі 185,50 грн. Враховуюче наведене позивач був змушений звернутися до суду з позовом. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, також пояснив, що він був присутній на роботі в день звільнення, а саме 05.10.2015 року. На теперішній час грошові кошти відповідачем йому не виплачені. Також зазначив, що за його заявою йому було встановлено чотириденний робочий тиждень. Представник відповідача Фрід О.Ю. до судового засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. В наданих до суду письмових поясненнях зазначив, що заперечує проти стягнення середнього заробітку за затримку виплати заборгованості з огляду на те, що причиною несвоєчасного розрахунку стало скрутне фінансове становище підприємства, яке в свою чергу стало наслідком неналежного фінансування зазначеного підприємства зі сторони замовників. Також пояснив, що визначення середнього заробітку для цілей можливого застосування ст. 117 КЗпП України повинна братися саме «чиста» заробітна плата, тобто заробітна плата «до виплати», а не нарахована заробітна плата. При виплаті середнього заробітку за час затримки з такої суми повинні відраховуватися належні податки та інші платежі. Окрім того, пояснив, що позивачу було запропоновано з'явитися для отримання боргу по заробітній платі за квітень 2015 року, однак він пояснив, що хоче отримати весь борг в цілому. Таким чином, позивач ухиляється від отримання заробітної плати за квітень 2015 року, та відповідно вини підприємства з невиплати [PERSON] заробітної плати за квітень 2015 року не має. Дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач з 20.10.2010 по 05.10.2015 року працював на ДП «Харківське конструкторське бюро з двигунобудування» на посаді слюсаря механоскладальних робіт 6 розряду, що підтверджується копєю трудової книжки (а.с. 5). Наказом № 109к про припинення трудового договору від 05.10.2015 року, [PERSON] було звільнено за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України (а.с. 6). Згідно до довідок ДП «Харківське конструкторське бюро з двигунобудування» № 168/63 від 01.03.2016 року та № 205/63 від 15.03.2016 року борг по заробітній платі перед позивачем за період з квітня 2015 року по жовтень 2015 року становить 22 734,79 грн. В серпні 2015 року позивачем фактично відпрацьовано 16 робочих днів, а в вересні 2015 року відпрацьовано 18 робочих днів (а.с. 14, 29-30). Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427. Приписами ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати в день звільнення належних працівникові сум, підприємство повинно виплатити його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку при наявності вини власника або уповноваженого органу. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок - виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Судом встановлено, що у день звільнення 05.10.2015 року позивач був присутнім на підприємстві, а відповідач в свою чергу в порушення вимог ст.116 КЗпП України у день звільнення не провів з позивачем остаточного розрахунку. Враховуючи доведеність в межах даної справи невиплату позивачеві у день звільнення всіх сум, що належать йому від ДП «Харківське конструкторське бюро з двигунобудування», суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з ДП «Харківське конструкторське бюро з двигунобудування» на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне. У відповідності до п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року (далі - Порядок № 100), зазначений Порядок застосовується у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. З урахуванням аналізу положень п. 2 Порядку № 100, суд зазначає, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Враховуючи, що позивача звільнено 05.10.2015 року, при розрахунку середнього заробітку повинна бути врахована сума отриманого ним доходу за серпень та вересень 2015 року. Пунктом 8 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як вбачається з матеріалів справи, заробітна плата позивача за серпень 2015 року склала 4790,85 грн., за вересень 2015 року - 4876,29 грн. За вказаний період позивачем відпрацьовано 34 днів. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача склала 284,33 грн. (4790,85+4876,29 грн./34 дні=284,33). Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку за період з 06.10.2015 року по 17.03.2016 року, з урахуванням пояснень позивача щодо встановлення йому чотирьох денного робочого тижня, за 96 робочих днів в розмірі 27 295,68 грн. (284,33 грн.*96 днів= 27295,68). Згідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як по зверненню фізичної чи юридичної особи, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у розгляді справи. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Питання про стягнення судових витрат, суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved