Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить усунути перешкоди у користуванні будинком [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування ним та скасування реєстрації, посилаючись на те, що він є власником вищезазначеного будинку згідно договору купівлі - продажу від 10 жовтня 1991 року, в якому зареєстрована відповідач, яка по місцю реєстрації не проживає з 01 червня 2013 року, житлом не користується та відповідно до ст. 391 ЦК України чинить йому перешкоди в його користуванні, оскільки добровільно не знімається з реєстрації, у зв»язку з чим він не має можливості оформити субсидію, продати будинок та користуватися іншими правами як власник будинку, при цьому втратила на нього право користування у відповідності до ст. 71 ЖК України. У судовому засіданні позивач підтримав позов і просив його задовольнити із зазначених у ньому підстав, пояснивши, що відповідач фактично пішла проживати до свого брата з 01 червня 2013 року, при цьому він ніяких заборон не чинив для її проживання у його будинку. Відповідач у судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що вона пішла від чоловіка проживати до свого рідного брата 28 червня 2013 року, а тому враховуючи, що вона з позивачем проживала однією сім»єю, останній повинен був звернутись до суду з посиланням на норму ст. 405 ЦК України, а не норми ЖК України, крім того, [PERSON] не є власником будинку, так як останній не зареєстрований належним чином, а право власності на нерухоме майно виникає з моменту його реєстрації. Заслухавши сторін та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що позивач зареєстрований та проживає у [ADDRESS], у якому також зареєстрована відповідач (а.с. 4- на звороті, 13, 15, 18). Позивач у своїй позовній заяві посилається на те, що він є власником вищезазначеного житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу від 10 жовтня 1991 року, з чим суд не може погодитись, оскільки з копії вказаного договору вбачається, що [PERSON] купив у [PERSON] на земельній ділянці розміром 3 100 кв м жилий будинок загальною площею 33 кв м з надвірними будівлями, тобто в останньому відсутній номер будинку та вулиця, на якій він знаходиться (а.с. 12). Згідно інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно житловий будинок [ADDRESS] не зареєстрований (а.с. 33, 34). Відповідно до ст. 334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім»ї, інших осіб і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі і проживали разом по червень 2013 року у спірному будинку, незважаючи на те, що розірвали шлюб у 2012 році, а тому відповідач є членом сім»ї позивача, а не наймачем. Враховуючи, що будинок за позивачем не зареєстрований, і з договору купівлі- продажу будинку від 10 жовтня 1991 року не можна визначитись, що спірний будинок належить саме позивачу, а тому він не може ставити питання про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування ним та скасування реєстрації у зв»язку з чим у позові [PERSON] необхідно відмовити.

Outcome: dismissed