Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Кременчуцького районного суду Полтавської області з позовом, згідно якого просить суд ухвалити рішення, яким усунути їй перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачка [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] , який починаючи з 01 листопада 2016 року у квартирі не проживає, не приймає жодної участі в утриманні житла, оплаті комунальних послуг, чим порушує приписи статті 156 Житлового кодексу України. Факт не проживання відповідача протягом тривалого часу за місцем реєстрації підтверджується актами, складеними депутатом Омельницької сільської ради та сусідами позивачки та затверджені секретарем сільської ради. За таких обставин, як зазначає позивачка, їй, як власнику житла, створюються перешкоди у користуванні квартирою, які вона бажає усунути шляхом пред`явлення позову про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житлом. Ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 26 липня 2021 року відкрито провадження у справі №536/835/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 17 серпня 2021 року закрито підготовче провадження у справі №536/835/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача адвокат Басай М.М. був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, однак в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав заяву, де позовні вимоги підтримав та просив справу розглядати без його участі. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. В установлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не надав, тому відповідно до частини 8 статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Представник третьої особи без самостійних вимог Виконавчого комітету Омельницької сільської ради Кременчуцького району був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, однак в судове засідання не з`явився, завчасно направивши на адресу суду клопотання, де просить справу розглядати без його участі, при ухваленні рішення покладається на розсуд суду. Представник третьої особи без самостійних вимог Управління Державної міграційної служби у Полтавській області в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце проведення судового засідання. У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, на підставі частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Частиною 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до статті 280 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Суд, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно дослідивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із статтею 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 29 вересня 1998 року. Згідно довідки центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Омельницької сільської ради Кременчуцького району № 411 від 28 квітня 2021 року, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Згідно акта № 8 обстеження квартири [ADDRESS] , складеного 01 листопада 2016 року депутатом Омельницької сільської ради VII скликання [PERSON] , сусідами [PERSON] (проживає за адресою: [ADDRESS] ), [PERSON] (проживає за адресою: [ADDRESS] ) встановлено, що [PERSON] , 1970 року народження, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак фактично за місцем реєстрації не проживає. Згідно акта № 10 обстеження квартири [ADDRESS] , складеного 03 листопада 2020 року депутатом Омельницької сільської ради VIIІ скликання Гмиря Ю.А., сусідами [PERSON] (проживає за адресою: [ADDRESS] ), [PERSON] (проживає за адресою: [ADDRESS] ) встановлено, що [PERSON] , 1970 року народження, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак фактично за місцем реєстрації не проживає. Відповідно до акта № 2 обстеження квартири [ADDRESS] , складеного 23 березня 2021 року депутатом Омельницької сільської ради VIIІ скликання Гмиря Ю.А., сусідами [PERSON] (проживає за адресою: [ADDRESS] ), [PERSON] (проживає за адресою: [ADDRESS] ) встановлено, що [PERSON] , 1970 року народження, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак фактично за місцем реєстрації не проживає. Відповідач добровільно знятись з реєстрації не бажає, а тому такими діями порушує право позивача щодо користування та розпорядження належним йому майном. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до вимог статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями статті 391 Цивільного кодексу України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до вимог статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з положеннями статті 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 386 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР, які передбачають права власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Між тим, положеннями статті 405 Цивільного кодексу України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, ураховуючи, що відповідач за місцем реєстрації фактично не проживає більше року, обов`язків щодо утримання житла не виконує, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачки [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. На підставі положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] судові витрати зі сплати судового збору в сумі 908, 00 грн.

Outcome: approved