Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Фізичної особи - підприємця [PERSON] про стягнення попередньої оплати за договором та пені за невиконання зобов`язання. Просить суд стягнута з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , [ADDRESS] ) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , [ADDRESS] ) грошові кошти у сумі 17 529 (сімнадцять тисяч п`ятсот двадцять дев`ять) грн 86 коп, з яких попередня оплата -12815 (дванадцять тисяч вісімсот п`ятнадцять) грн. та пеня 4174 (чотири тисячі сто сімдесят чотири) грн. 86 коп. Стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , [ADDRESS] ) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , [ADDRESS] ) судові витрати, що складаються із сплаченого судового збору у сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн 40 коп. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2019 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Справу призначено у підготовче судове засідання на 29 жовтня 2019 року на 13 год. 30 хв. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 січня 2020 року справу призначено до судового розгляду на 14.04.2020 року на 13 год. 30 хв. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. За клопотанням позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідач ФОП [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином. Про причину неявки суд не повідомив. Згідно зі ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином, повідомлений про дату, час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого пристрою не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України (суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до ст. ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Враховуючи той факт, що право на справедливіш суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення. Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави- учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany). За змістом ст. 55, 64, 124 Конституції України право на судовий захист гарантується та забезпечується. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції України не може бути обмежений. Цей принцип знайшов своє відображення і в рішенні Конституційного суду № 9-зп від 25.12.1997 року. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Під захистом розуміються дії уповноваженої особи, діяльність юрисдикційних органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов`язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного права. Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до ст. 16 ЦК України, може бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно частини 1 статті 95 Цивільного процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно статті 77 Цивільного процесуального кодексу України,належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи 25 квітня 2018 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ФОП [PERSON] було укладено договір № 25/418 на продаж та встановлення ПВХ конструкцій зі склінням, що підтверджується копією договору № 25/418 від 25.04.2018 р. (а.с.5-7). Відповідно до даного договору відповідач ФОП [PERSON] повинен був засклити балкон квартири [ADDRESS] . У відповідності до п.п. 2.2, 2.3 Договору попередня оплата складає 12815 (дванадцять тисяч вісімсот п`ятнадцять) грн 00 коп. і вноситься у момент укладання договору. 25 квітня 2018 року [PERSON] вніс попередню оплату у повному обсязі, тобто 12815 грн., про що зазначено відповідачем у договорі. Згідно п. 2.1. Договору термін виготовлення та доставки виробів складає 30 (тридцять) робочих днів з моменту отримання попередньої плати. Як вбачається з матеріалів справи відповідач ФОП [PERSON] своїх обов`язків за договором не виконав, вікон не поставив, а отже прострочив виконання, передбаченого договором зобов`язання, на 374 дні. За змістом положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 629 ЦК України виконання договору є обов`язковим для виконання сторонами. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК). Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено загальне правило, відповідно до якого, договір є укладеним з моменту, коли сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття цієї пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді на прийняття цієї пропозиції (ч. 1 ст. 640 ЦК України). Як слід з матеріалів справи, відповідач Фоп [PERSON] тривалий час повідомляв позивача [PERSON] про виконання ним договірних зобов`язань, що підтверджується перепискою між сторонами. Потім почав ігнорувати позивача, а врешті-решт припинив з ним спілкування. На дзвінки не відповідав, спілкування уникав, замовлення так і не виконав. У травні 2019 року позивач [PERSON] випадково дізнався, що ФОП [PERSON] припинив своє існування, а отже ті зобов`язання, які виникли перед позивачем з поставки та встановлення ПВХ конструкцій вікон надалі залишиться не виконаним. Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. У пункті 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 зроблено висновок, що у разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою як її права, так і обов`язки за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як за фізичною особою. Висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 04 грудня 2013 року у справі № 6-125цс13 підтверджений в пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17. Згідно із п. 4.5 Договору за прострочення по поставці та установці замовлення Виконавець сплачує Замовнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день від вартості не постачених виробів. Оскільки, прострочення виконання зобов`язання починається з 09.06.2018 року, а розмір облікової ставки НБУ у період з 09.06.2018 року по13.07.2018 року складав 17,5 %, а з 14.07.2018 року і по теперішній час складає 18 %, то нарахування пені виглядає наступним чином: З 09.06.2018 по 13.07.2018 - 35 днів (12815 х 35 % х 35 днів/ 365 днів х 100 % = 430,09 грн.) З 14.06.2018 по 17.06.2019 - 339 днів (12815 х 36 % х 339 днів/ 365 днів х 100 % = 4284,77 грн.) Таким чином, пеня складає: 4714,86 грн. Оцінюючи здобуті в судовому засіданні належні та допустимі докази, в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що відповідачем ФОП [PERSON] не виконані зобов`язання за договором № 25/418 на продаж та встановлення ПВХ конструкцій зі склінням, у зв`язку з чим позов [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі. З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 768 грн. 40 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved