Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, в якому просив розділити спільне сумісне майно між ним та відповідачем і визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS]; право власності на ? земельної ділянки, кадастровий № 3222484201:01:003:0032, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та на ? легкового автомобіля марки AUDI 80 2.0 Е, державний реєстраційний номер [NUMBER]. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Голік Н.О. від 22 квітня 2011 року відкрито провадження у даній справі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2011 року провадження у справі № 2-8248/11 зупинено на підставі п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України до вирішення справи № 2-10051/11 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності та визнання договорів недійсними в частині покупця. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 липня 2012 року відновлено провадження у справі № 2-8248/11 у зв'язку з набранням законної сили рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 березня 2012 року у справі № 2-10051/11 про відмову в позові [PERSON]. Не погоджуючись з позовною заявою [PERSON], відповідач подала зустрічну позовну заяву, в якій просила визнати спільною сумісною власністю сторін права інтелектуальної власності на торговельні марки - «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]», а також поділити в натурі, відступивши від рівності часток, спільне сумісне майно подружжя наступним чином: виділити [PERSON]: ? квартири [ADDRESS]; ? земельної ділянки, кадастровий № 3222484201:01:003:0032, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], а [PERSON] виділити: ? квартири [ADDRESS]; ? земельної ділянки, кадастровий № 3222484201:01:003:0032, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30 січня 2014 року, у прийнятті зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя відмовлено, оскільки спільний розгляд судом вказаних вимог ускладнить вирішення справи. 29 листопада 2012 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Макаренко І.О. відкрито провадження у справі № 2610/26664/2012 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позивач просила визнати спільною сумісною власністю сторін права інтелектуальної власності на торговельні марки - «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]», а також поділити в натурі, відступивши від рівності часток, спільне сумісне майно подружжя наступним чином: виділити [PERSON] ? квартири [ADDRESS]; ? земельної ділянки, кадастровий № 3222484201:01:003:0032, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], а [PERSON] виділити ? квартири [ADDRESS]; ? земельної ділянки, кадастровий № 3222484201:01:003:0032, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовано необхідністю врахування інтересів малолітньої дитини сторін, що проживає з [PERSON], а також повернення позивачем після розірвання шлюбу спільних боргів подружжя за кредитним договором та договором позики. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Голік Н.О. від 16 травня 2013 року за клопотанням представника [PERSON] об'єднано в одне провадження цивільну справу №2-8248/11, пров. №2/761/818/2013 за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Акціонерний комерційний банк «Райффайзенбанк Україна» про поділ майна подружжя та цивільну справу №2610/26664/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, та присвоєно єдиний №2-8248/11, пров. №2/761/818/2013. 14 листопада 2013 року [PERSON] подав заяву, в якій просив додатково до раніше заявлених позовних вимог витребувати майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме - квартиру за адресою: [ADDRESS] у [PERSON], що вибула із спільної сумісної власності подружжя під час розгляду судом даної справи. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2013 року у прийнятті вказаної заяви відмовлено, оскільки в ній йдеться про одночасну зміну предмету та підстав позову, що суперечить вимогам ЦПК України, нові підстави позовних вимог пов'язані з іншими обставинами, що не стосуються предмету позову, а також передбачається залучення нових учасників справи. [PERSON] подав до суду письмову заяву про відмову від раніше заявленої позовної вимоги про визнання за ним права власності на ? легкового автомобіля марки AUDI 80 2.0 Е, державний реєстраційний номер [NUMBER]. 09 жовтня 2014 року [PERSON] подав до суду уточнену позовну заяву, в якій остаточно просить в порядку поділу спільного майна подружжя з урахуванням компенсації, іеше майно майно подружжя розподілити наступним чином: визнати за ним право власності на право власності на земельну ділянку, кадастровий № 3222484201:01:003:0032, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; право власності на 67/100. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що під час перебування у шлюбі з [PERSON] подружжям було нажите спільне майно, а саме: квартира [ADDRESS], земельна ділянка, кадастровий № 3222484201:01:003:0032, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та квартира [ADDRESS], яка була відчужена [PERSON] під час розгляду справи судом без згоди позивача, що дає йому право на компенсацію вартості його частки. Позивач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені в ньому. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила поділити спільне майно подружжя в порядку, вказаному у позовній заяві [PERSON], врахувавши інтереси спільної доньки сторін та факт повернення [PERSON] спільних боргів подружжя після розірвання шлюбу. Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив. З 2 червня 1995 року по 21 травня 2009 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають спільну доньку - [PERSON], [INFO], яка з моменту розірвання шлюбу і по сьогоднішній день проживає спільно з матір'ю [PERSON] Під час перебування у шлюбі сторонами було набуте наступне майно: квартира [ADDRESS]; квартира [ADDRESS]; земельна ділянка, площею 0,1505 га, кадастровий № 3222484201:01:003:0032, розташована за адресою: [ADDRESS]. За час шлюбу [PERSON] також набуто та зареєстровано на себе права інтелектуальної власності на торговельні марки - «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]». У відповідності до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 23, 24 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. У ч.3 ст.70 СК України передбачено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. В судовому засіданні сторони визнали, що спірні квартира [ADDRESS] та земельна ділянка, кадастровий № 3222484201:01:003:0032, розташована на [ADDRESS], є спільним майном подружжя. Сторони просять поділити вказане майно, однак не дійшли згоди щодо порядку його поділу. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Водночас, згідно з ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Судом під час розгляду справи встановлено, що в спірній квартирі [ADDRESS] проживає [PERSON] разом із спільною малолітньою донькою сторін [PERSON], яка знаходиться на її утриманні, що не заперечується сторонами. Наявні в матеріалах справи докази свідчать про періодичне надання [PERSON] матеріальної допомоги своїй малолітній дитині в розмірі та строки, визначені ним на власний розсуд, що не носить систематичного характеру. Розмір такої допомоги є значно меншим від встановленого законодавством рівня прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що [PERSON] не довів, що надає спільній малолітній дитині сторін матеріальне забезпечення, достатнє для повноцінного фізичного, духовного розвитку та лікування дитини. Беручи до уваги, що донька сторін проживає у спірній квартирі, суд вважає необхідним відступити від рівності часток подружжя при її поділі, з урахуванням інтересів дитини, збільшивши частку [PERSON] у вказаній квартирі до 1/4 частин. Водночас, суд не вбачає підстав для відступлення від рівності часток при поділі земельної ділянки, що є спільною сумісною власністю сторін, а тому вона підлягає поділу в рівних частках. Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 червня 2013 року у справі № 2610/29832/2012, квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] та [PERSON] під час шлюбу та належала їм на праві спільної сумісної власності. Цим же рішенням встановлено, що [PERSON] без згоди [PERSON] відчужила вказану квартиру, подарувавши її своїй матері [PERSON] за договором дарування від 3 березня 2011 року, а остання продала цю квартиру [PERSON] за договором купівлі-продажу від 24 червня 2011 року. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21 червня 2013 року, що набрало законної сили, вказаний договір дарування визнано недійсним з підстав його укладення без згоди другого з подружжя - [PERSON] [PERSON] звернувся до суду з позовом про витребування у [PERSON] зазначеної квартири, як такої, що вибула з володіння поза волею її власника. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 1 липня 2014 року у справі № 22-ц/796/7007/2014 у задоволенні вимог [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено. Судом встановлено, що порушене право [PERSON], як співвласника квартири, що перебувала у спільній сумісній власності подружжя та була відчужена без його згоди, може бути захищене шляхом стягнення з [PERSON] в порядку поділу майна подружжя компенсації вартості його частки в спільному майні подружжя. Відтак, враховуючи, що на момент розгляду даної справи судом квартира [ADDRESS] не перебуває у власності сторін, [PERSON] має право на отримання компенсації вартості його частки, еквівалентної ? вартості цієї квартири. Згідно звіту про оцінку майна від 11 жовтня 2011 року ринкова вартість квартири [ADDRESS] на момент оцінки складає 672 130,00 грн. Сторони не надали суду інших доказів, які підтверджують вартість вказаного майна. Клопотань про проведення експертизи по визначенню вартості квартири жодною із сторін також не заявлялось. Відтак, суд при ухваленні рішення виходить з підтвердженої доказами вартості квартири, яка становить 672 130,00 грн. Частка [PERSON], що підлягає стягненню з [PERSON] як компенсація вартості його частки у вказаній квартирі, дорівнює 336 065,00 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. У п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 зазначено, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК України). З наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що квартиру [ADDRESS] було придбано частково за кошти, отримані [PERSON] під час шлюбу з [PERSON] на підставі Кредитного договору № ML-004/053/2006 від 14 лютого 2006 року, укладеного з АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк». Після розірвання шлюбу [PERSON] було повністю виконано зобов'язання перед банком за вказаним договором та виплачено банку кошти у сумі 294 622,18 грн., що підтверджується витягами з банківських виписок ПАТ «ОТП Банк» за кредитним договором № ML-004/053/2006 від 14 лютого 2006 року, а також довідкою ПАТ «ОТП Банк» № 004-3-3943 від 14 жовтня 2010 року. Крім того, з наявної у матеріалах справи копії Договору безпроцентної позики від 19 грудня 2007 року, вбачається, що під час шлюбу з [PERSON] [PERSON] позичила у [PERSON] 300 000,00 грн. на поточні потреби сім'ї. 27 квітня 2012 року, тобто після розірвання шлюбу з [PERSON], [PERSON] повернула позику у повному обсязі, що підтверджується розпискою [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. [PERSON] не заявляв вимог про визнання Договору безпроцентної позики від 19 грудня 2007 року недійсним, відтак суд виходить з того, що він є правомірним та дійсним, отже створює зобов'язання для його сторін, а також для другого з подружжя згідно ч. 4 ст. 65 СК України. [PERSON] не надав суду доказів своєї участі у поверненні коштів за зазначеними вище кредитним договором та договором позики після розірвання шлюбу з [PERSON] З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] має право на компенсацію ? частини від повернутих нею особисто після розірвання шлюбу з [PERSON] спільних боргів подружжя, що становить 297 311,09 грн. Таким чином, різниця у вартості компенсацій, право на яку має кожна із сторін, складає 38 753,91 грн. на користь [PERSON] Відтак, вказана сума підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] Судом також встановлено, що під час шлюбу подружжям набуті права інтелектуальної власності на торговельні марки - «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]». За взаємною згодою сторін права на зазначені торговельні марки були зареєстровані на [PERSON], який отримав відповідні свідоцтва. Відповідно до ч. 1 ст. 494 ЦК України набуття права інтелектуальної власності на торговельну марку засвідчується свідоцтвом. У ч. 1 ст. 61 СК України зазначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (ч. 1 ст. 190 ЦК України). У Рішенні Конституційного суду України у справі № 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України від 19 вересня 2012 року вказано, що до складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом; підприємство як єдиний майновий комплекс є нерухомістю; підприємство або його частина можуть бути об'єктом купівлі-продажу, застави, оренди та інших правочинів. Тобто зі змісту цієї статті вбачається, що стосовно підприємства як єдиного майнового комплексу або його частини можуть виникати цивільні права і обов'язки. Приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об'єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності. Отже, статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об'єктом їх спільної сумісної власності. Отже, Конституційний Суд України дійшов висновку, що права на торговельну марку може бути об'єктом права спільно сумісної власності подружжя за умови набуття цього права одним із подружжя під час шлюбу. З аналізу положень глави 44 книги 4 ЦК України випливає, що основний зміст права інтелектуальної власності на торговельні марки становлять майнові права інтелектуальної власності на торговельну марку, які невідривно не пов'язані з певною особою. Відповідно до ч. 2 ст. 493 ЦК України право інтелектуальної власності на певну торговельну марку може належати одночасно кільком фізичним та (або) юридичним особам. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що права інтелектуальної власності на торговельні марки, набуті одним із подружжя під час шлюбу, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. На підставі викладеного,

Outcome: partial