Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, яким просив визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] інформацію, яка була розповсюджена відповідачем [PERSON] у заяві від 01.03.2019, адресованої Приморському районному суду м. Одеси. Зобов`язати [PERSON] спростувати розповсюджену нею інформацію у заяві від 01.03.2019, адресованої Приморському районному суду м. Одеси у спосіб її поширення протягом десяти днів з дня набрання рішенням законної сили та стягнути моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. Представник позивача адвокат Волканова В.М., у судовому засіданні позовну заяву підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених у позові. [PERSON] проти позову заперечувала та подала до суду відзив на позов, у якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що позивач не довів того, що має місце факт поширення інформації, яку він вважає недостовірною. Відомості, які позивач вважає недостовірними, міститься в матеріалах судової справи №522/7208/18, подані [PERSON] як письмовий доказ (заява свідка) у цивільній справі виключно до суду та отримані позивачем саме в межах вказаної судової справи. Відповідач вважає, що публічного оголошення відповідної інформації не було. Таким чином, [PERSON] вважає, що позов є необґрунтованим з зазначених вище обставин, та просить відмовити повністю в його задоволенні. Представник відповідача адвокат Вовк О.Є., у судовому засіданні позовну заяву не визнав та просив відмовити повністю в задоволенні позову. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали цивільної справи, судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так встановлено, що підставою для подання позову стала нотаріально посвідчена заява [PERSON] , як свідка, від 01.03.2019, що була подана до Приморського районного суду м. Одеси та долучена як доказ по цивільній справі №522/7208/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини, у якій [PERSON] повідомляє, що «в кінці вересня 2017 року після чергової сварки та погроз на адресу моєї доньки [PERSON] було висунуто вимогу залишити квартиру за адресою: [ADDRESS] , у якій вони усі разом проживали на той час. Щодо утримання [PERSON] онуки можу повідомити, що матеріальна підтримка здійснюється нерегулярно - останній раз він виділяв гроші на дитину ще у травні у сумі 1500 гривень 00 копійок». З позовної заяви [PERSON] вбачається, що заява відповідача [PERSON] подана як доказ по справі № 522/7208/18. Таким чином, заява [PERSON] є письмовим доказом по справі № 522/7208/18, яка отримана [PERSON] в Приморському районному суді м. Одеси з матеріалів справи №522/7208/18. Відповідно до ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Згідно зі ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Частиною 4 ст. 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації. За змістом ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. За змістом вимог ст. 277 ЦК України, а також п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені) (пункт 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). При вирішенні питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з`ясувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Згідно із роз`ясненнями, що містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду», суди застосовують при розгляді справ Європейську конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Згідно зі ст. 10 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 04.11.1950 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і свобод людини» від 11.09.1997 року, кожна людина має право на свободу виявлення поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік, Хендісайд) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. За змістом ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Суд вказує, що отримана інформація [PERSON] з письмового доказу залученого в Приморському районному суді м. Одеси до матеріалів справи № 522/7208/18, не свідчить про те, що мало місце її розповсюдження. Відповідно до п. 15 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1, під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. З наведених Верховним Судом роз`яснень вбачається, що під терміном «поширення» розуміється розповсюдження такої інформації серед сторонніх осіб, як це буває при її розміщенні в мережі інтернет, соціальних мережах, засобах масової інформації тощо. В даному випадку відомості, які позивач вважає недостовірними, міститься виключно в матеріалах судової справи № 522/7208/18 в нотаріально посвідченої заяві, що подана виключно до суду, та отримана позивачем саме в межах вказаної судової справи. Публічного оголошення відповідної інформації не було. Позивач не надав доказів, що така заява відповідача була направлена будь-яким іншим особам та органам, окрім суду, а також що ця заява, як письмовий доказ не була врахована (оцінена) судом при вирішенні справи по суті та ухвалені рішення на час розгляду справи № 522/7208/18. Таким чином, поширення інформації не відбулося, оскільки така інформація стала відома лише суду (надана як доказ), як уповноваженому органу, який розглядає цивільну справу між [PERSON] та [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Як зазначено у п. 17 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1, у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження. В Постанові Верховного суду від 13.02.2019 р. по справі № 583/3294/16-ц зроблено правовий висновок про те, що відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 17 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1, не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. Виходячи з наведеного суд встановлює що інформація, що міститься у письмовій нотаріально посвідченій заяві наданій у зв`язку з розглядом конкретної справи, не може бути визнана недостовірною шляхом подання окремого позову. При цьому, зі змісту позову вбачається, що документ з «недостовірною інформацією» розцінюються позивачем саме як письмовий доказ у іншій справі. Достовірність, або не достовірність такої інформації повинен встановлювати суд (суддя), якому надані відповідні докази, як зазначено у п. 17 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1. Отже, судом встановлено, що інформація, висловлена Токарчук В.І., як свідком по справі №522/7208/18, стосовно [PERSON] , як сторони судової справи №522/7208/18, надана до суду як письмовий доказ по вказаній цивільній справі. Від позивача не було заяв що вказана письмова заява оформлена нотаріусом з будь-якими порушеннями та це не вбачає суд. Звідси заява відповідача до компетентних органів посвідчена нотаріусом відповідно до вимог діючого законодавства та в межах прав сторони по справі подала, як письмовий доказ до суду. Таким чином, повідомлення (надання) інформації суду у вигляді нотаріально посвідченої заяви не може вважатись поширенням недостовірної інформації та не може тягти за собою обов`язок її спростування в порядку ст. 277 ЦК України, без підтвердження що цій доказ був відхилений судом при ухваленні рішення. А тому у задоволенні позову слід відмовити. Також, суд вважає, що відповідачем вжито усіх необхідних дій для того, щоб інформація, що викладена в її заяві від 01.03.2019, не стала відома поза межами суду. У разі, якщо [PERSON] , не згоден з доказами, наданими в межах справи №522/7208/18, в тому числі заявою [PERSON] , він не позбавлений права надати свої докази на спростування певної інформації в межах судової справи № 522/7208/18. Щодо стягнення моральної шкоди з відповідача у сумі 50 000 грн., то суд вважає, що така вимога є похідною від вимоги про захист честі та гідності в задоволенні якої відмовлено, а тому і похідна вимога задоволенню не підлягає. В судовому засіданні жодних доказів про порушення відповідачем особистих немайнових прав позивача не встановлено, отже суд вважає, що законних підстав для стягнення моральної шкоди на користь позивача немає. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. В силу частин 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог до відповідача у повному обсязі. Враховуючи, що суд дійшов висновків щодо відмови у задоволенні позовних вимог, то, з урахуванням положень ст. 88 ЦПК України, відшкодування судового збору, у разі відмови у позові не підлягають.

Outcome: dismissed