Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовними вимогами до Представництва Радіо Вільна Європа/Радіо Свобода, Інк. в Україні, [PERSON] і просить суд визнати недостовірною інформацію стосовно [PERSON], викладену на сторінках Інтернет-видання «Радіо Свобода» http://www.radiosvoboda.org у відеосюжеті під назвою «Жінка, що ховає та шукає статки», а саме: 6 хв. 42 с. відеосюжету «Колишній чоловік [PERSON] і нинішній батько її дітей є людиною, яка, за низкою журналістських розслідувань, особисто допомагала Курченку виводити гроші за кордон, то призначення її дружини цієї людини на посаду людини, яка буде повертати виведені кошти за кордон, є нонсенсом і явним конфліктом інтересів». Також позивач просив зобов'язати відповідачів спростувати недостовірну інформацію шляхом опублікування на сайті Інтернет-видання «Радіо Свобода» http://www.radiosvoboda.org: повідомлення, про те, що інформація, поширена 10 вересня 2015 року стосовно [PERSON], викладена на сайті Інтернет-видання «Радіо Свобода» http://www.radiosvoboda.org у відеосюжеті під назвою «Жінка, що ховає та шукає статки», а саме: на 6 хв. 42 с. відеосюжету «Колишній чоловік [PERSON] і нинішній батько її дітей є людиною, яка, за низкою журналістських розслідувань, особисто допомагала Курченку виводити гроші за кордон, то призначення її дружини цієї людини на посаду людини, яка буде повертати виведені кошти за кордон, є нонсенсом і явним конфліктом інтересів» - є неправдивою і непідтвердженою з одночасним оприлюдненням при цьому тексту, викладеному у резолютивній частині рішення суду, не допускаючи при цьому власних коментарів та/або редагувань, та заборонити відповідачам розповсюджувати вказані відомості у подальшому як таких, що не відповідають дійсності, у будь-якій формі та в будь-який спосіб (у засобах масової інформації, книговиданні, друкованій, усній, електронній, аудіо-, відео-, Інтернет-виданнях). Вимоги позивача обґрунтовані тим, що 10 вересня 2015 року на сайті Інтернет-видання «Радіо Свобода» було розміщено відеосюжет «Жінка, що ховає та шукає статки». Вказаний відео-сюжет поширено в мережі Інтернет та доведено його таким чином до необмеженого кола осіб. На 6 хв. 42 с. відеосюжету, особа, зазначена як, [PERSON] - редактор «Європейської правди», зазначив наступну інформацію: «Колишній чоловік [PERSON] і нинішній батько її дітей є людиною, яка, за низкою журналістських розслідувань, особисто допомагала Курченку виводити гроші за кордон, то призначення її дружини цієї людини на посаду людини, яка буде повертати виведені кошти за кордон, є нонсенсом і явним конфліктом інтересів». Позивач вважає вказану інформацію недостовірною, такою, що принижує його честь і гідність та підлягає спростуванню. Під час судового розгляду представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові. Представник відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пославшись на їх необґрунтованість, просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Суд вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані сторонами докази, прийшов до наступного висновку. Позивач стверджує, що поширена відповідачем на українському сайті Радіо Свобода у статті від 11.09.2015 під назвою «[PERSON] - жінка, яка ховає і шукає статки (розслідування)» є недостовірною. Зокрема, недостовірним, на думку позивача, є таке твердження, озвучене співвідповідачем у справі [PERSON]: «Колишній чоловік [PERSON] і нинішній батько її дітей є людиною, яка, за низкою журналістських розслідувань, особисто допомагала Курченкові виводити гроші за кордон». Однак, в судовому засіданні встановлено, що ця фраза є неповною та неточно передає зміст сказаного журналістом, оскільки повністю вона звучить так: «Якщо колишній чоловік [PERSON] і нинішній батько її дітей є людиною, яка, за низкою журналістських розслідувань, особисто допомагала Курченкові виводити гроші за кордон, то призначення її на посаду людини, яка буде повертати виведенні кошти за кордон, є нонсенсом і явним конфліктом інтересів». Крім того, думка [PERSON] була виражена у формі складнопідрядного речення із підрядними умовами. У підручнику із сучасної української мови (за редакцією [PERSON].) подається таке визначення складнопідрядного умовного речення: це складне речення, підрядна частина якого вказує на реальну або нереальну (тобто бажану або можливу) умову, за якої відбувається те, про що говориться в головному реченні. Таким чином, твердження [PERSON] не може бути розтлумачене як ствердження факту, оскільки воно виражене у формі умовного речення, а сам автор підтверджує допустовий характер шляхом використання сполучникової конструкції «якщо...то». Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до статті 275 ЦК України, захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений, главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК України), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК України) тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно з ч. 4 ст. 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. У відповідності до ч. 3 ст. 297 ЦК України, фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. При цьому, згідно з ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Поняття «оціночного судження» викладено в статті 30 Закону України «Про інформацію». Так, оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, головною ознакою того, чи певне висловлювання є оціночним судженням чи фактом, є наявність фактичних даних, на які може таке поняття вказувати, а не тільки наявність визначення такого поняття в законодавстві. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. Так, Європейський суд наполягає, що свобода вираження поглядів становить одну з основних засад демократичного суспільства і одну з принципових умов його прогресу і самореалізації кожної особи, та робить розрізнення між твердженнями факту та оціночними судженнями (справа «Лінгенс проти Австрії»). Вимога щодо доведення правдивості оціночного судження є неможливою та порушує свободу вираження поглядів та думки. Люди мають право мати думки та висловлювати їх вільно з питань, які становлять їх інтерес, думки, які дехто чи навіть усі можуть вважати перебільшеними, обмеженими або упередженими, але думки, яких вони чесно дотримуються. Європейський Суд у своїй судовій практиці дотримується підходу щодо захисту свободи вираження, вказуючи, що свобода висловлювати свої погляди є правом людини, визнаним у світі, мабуть, найбільш широко. Свобода слова визнається цінною, оскільки публічні обговорення є можливим інструментом досягнення суспільних цілей та вираження особистих поглядів саме по собі є людським благом пошуку істини, досягнення справедливості, викриття негативних тенденцій у суспільстві і взаємовідносинах між людьми. Оскільки, відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а позивачем не доведені позовні вимоги, то суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed