Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом. В позові зазначив, що його бабуся [PERSON] померла [INFO] . За життя бабуся позивача, [PERSON] , на підставі ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», була приватизована квартиру [ADDRESS] та отримано свідоцтво № 2370 про право власності на житло видане 18.11.98 року, згідно якого вказана квартира на праві спільної часткової власності в рівних долях по 1/5 належала [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло № 2370 виданого 18.11.98 року Ленінською районною адміністрацією Запорізької міської ради та технічного паспорту на спірну квартиру [ADDRESS] прізвище бабусі позивача зазначено « [PERSON] », а в Свідоцтві про смерть [NUMBER] , виданому Відділом реєстрації актів громадянського стану Запорізької міської ради 23.07.2000 року прізвище його бабусі вказано « [PERSON] ». За життя бабуся не звернула уваги, що у паспорті на її ім`я виникла помилка під час перекладу її прізвища з російської мови на українську мову та не виправила її у встановленому порядку, та на сьогодні виправити помилку в прізвищі бабусі позивача з « [PERSON] » на « [PERSON] » в свідоцтві про її смерть не має можливості. Після смерті [PERSON] залишилась спадщина у вигляді 1/5 частки квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № 2370 видане 18.11.98 року Ленінською районною адміністрацією Запорізької міської ради та технічним паспортом реєстровий номер 232/36220. 05.06.2019 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Вартонової О.С. з заявою про прийняття спадщини після [PERSON] Заведено спадкову справу №41/2019, проте 28.08.2019 року нотаріус відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1\\5 частку квартири з тих підстав, що документи, які підтверджують факт родинних відносин надані не були, а також в свідоцтві про смерть прізвище спадкодавця зазначено як « [PERSON] », а в документі що підтверджує право власності прізвище зазначено « [PERSON] », що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії №464\\02-31. Визнання належності правовстановлюючого документа, а саме свідоцтва про право власності на житло, має для позивача [PERSON] юридичне значення для подальшого визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування, тому позивач просить суд встановити факт родинних відносин, а саме що він, [PERSON] , [INFO] , є онуком [PERSON] , яка померла [INFO] , встановити факт належності [PERSON] , померлій [INFO] свідоцтва про право власності на житло № 2370 , виданого 18.11.1998 року та визнати за [PERSON] право власності на 1/5 частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, на розсуд суду на підставі наданих документів. В судовому засіданні допитані свідки [PERSON] - дружина позивача та [PERSON] - дружина рідного брата [PERSON] , який помер [INFO] . Розглянувши матеріали справи, заслухавши свідків [PERSON] ,, [PERSON] , оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Згідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що батьками позивача [PERSON] , [INFO] є [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] , яка померла [INFO] . (а.с.11,14). Бабуся позивача, [PERSON] , померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] . (а.с.12) Рідний брат позивача [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] (а.с.13). 18.11.1998 року Ленінською районною адміністрацією Запорізької міської ради було видано Свідоцтво № 2370 про право власності на житло, відповідно до якого квартира за адресою [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності в рівних долях: [PERSON] - 1/5, [PERSON] - 1/5, [PERSON] - 1/5, [PERSON] - 1/5, [PERSON] - 1/5. Квартира приватизована згідно ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». Квартира зареєстроване в ЗМБТІ за №232р№36220 від 14грудня 1998р.(а.с.15-19). Після смерті [PERSON] , відкрилась спадщина, до складу якої увійшло, у тому числі, право власності на 1/5 частину квартири за адресою [ADDRESS] . Відповідно до ст..526 ЦК Української PCP в редакції від 1963 року місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця. За відомостями Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради за адресою [ADDRESS] була зареєстрована [PERSON] , [INFO] в період з 19.09.1992 по 01.08.2000 (померла [INFO] ). Разом з нею на день смерті були зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] з 18.01.1994 по 28.04.2005. (а.с. 41 зворот) Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вартановою О.С. за заявою позивача [PERSON] було заведено Спадкову справу № 41/2019, копія якої було надіслано до суду. (а.с.31-45) Однак, коли позивач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса із заявою про отримання Свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/5 частину спірної квартири після смерті [PERSON] , йому було відмовлено та видана Постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій № 464/02-31 від 28.08.2019р., по причини того, що заявником не надані документи на підтвердження родинних відносин спадкодавця з [PERSON] . А також, в Свідоцтві про смерть прізвище спадкодавця зазначено як « [PERSON] », а в документі на право власності на частку квартири прізвище зазначено як « [PERSON] », тому неможливо встановити факт родинних відносин між спадкоємцем та спадкодавцем (а.с.20, 44). Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Відповідно ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до роз`яснень, викладених у ч. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення факту родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Встановлення даного факту для заявника має юридичне значення, оскільки від цього факту безпосередньо породжуються юридичні наслідки, в даному випадку прийняття спадщини, і законом не визначено іншого порядку їх встановлення. За життя [PERSON] вчасно не звернула уваги, що у паспорті на її ім`я виникла помилка під час перекладу її прізвища з російської на українську мову та не виправила її у встановленому порядку, передбаченому Правилами внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затвердженого Наказом МЮУ 12.01.2011р. № 96/5. У зв`язку із цим на сьогодні виправити помилку в її прізвищі з « [PERSON] » на « [PERSON] » в свідоцтві про її смерть не має можливості. Факт родинних відносин між позивачем та померлою [PERSON] був підтверджений у судовому засіданні поясненнями свідків [PERSON] , та [PERSON] . Суд вважає, що показання допитаних в судовому засіданні свідків є правдивими, повністю узгоджуються між собою, а тому приймаються судом на підтвердження факту родинних відносин між позивачем та померлою [PERSON] . Згідно роз`яснення Пленуму Верховного Суду України в постанові № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» в п.1 зазначено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного Кодексу Української PCP, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Таким чином, спадкування після смерті [PERSON] має відбуватись за правилами, встановленими ЦК 1963 року. Відповідно до ст.524 ЦК Української PCP в редакції від 1963 року спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно ст.529 ЦК Української PCP в редакції 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому батькові. Відповідно до ст.549 ЦК УРСР від 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. В силу ст. 548 ЦК України в редакції 1963 року, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року позивач [PERSON] прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в її управління, так як проживав та був зареєстрований у спадковій квартирі разом із бабусею на час її смерті. Позивач проживає в цій квартирі з 19.09.1992 року по теперішній час (а.с.9). Відповідно до п.37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою (ст.382 ч.2, ст.392 ЦК України). Відповідно до глави 10 п. 4.15 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за № 296/5 передбачено, що «видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання оригіналів правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкоємцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна». Якщо нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Пленум Верховного Суду України у постанові від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» також роз`яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, у встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В зв`язку із вищевикладеним, надавши належну оцінку доказам зібраним в справі, суд приходить до висновку, що надані суду документи, пояснення заявника та свідків[PERSON] , [PERSON] , є достатніми доказами того, що [PERSON] є онуком [PERSON] , яка померла [INFO] , та саме їй, [PERSON] , померлій [INFO] належить Свідоцтво про право власності на житло № 2370 , видане 18.11.1998 року Ленінською районною адміністрацією ЗМР. Таким чином, суд вважає, що вимоги [PERSON] законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню, тому що від встановленого факту залежить реалізація заявником права на отримання спадщини, а встановити цей факт у позасудовому порядку неможливо. Крім того, позивач [PERSON] , який є спадкоємцем першої черги за законом, що прийняв спадщину після смерті своєї бабусі [PERSON] , позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на нерухоме майно, а саме, на 1/5 частку квартири за [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що неможливо встановити факт родинних відносин між спадкоємцем та спадкодавцем. Відповідно до ст. 182 ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», об`єкти нерухомого майна підлягають спеціальній реєстрації відповідним органом. Згідно до п.1 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Відповідно до п.5. ч.1 ст. 19 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Відповідно до п. 26, 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року №703, для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно та інші документи, визначені Порядком. Документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки це не суперечить закону, не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб.

Outcome: approved