Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом і свої вимоги мотивувала тим, що вона та відповідач [PERSON] 02.11.1984 року зареєстрували у Львівському палаці урочистих подій шлюб за актовим записом № 3499. Зі слів позивача, шлюбного договору вона з відповідачем не укладали. Як стверджує позивач, за час її шлюбу з відповідачем було за спільні кошти, отримані від продажу власних квартир у м. Львові, 28.12.2000 року вони придбали квартиру на ім'я відповідача [PERSON] за договором купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Першої Київської обласної нотаріальної контори Сподіним І.Л. за реєстровим № 4-3830, а саме квартиру під [ADDRESS]. Вказана квартира складається з двох житлових кімнат, житловою площею 28,3 м?, загальною площею 42,4 м?. Позивач та відповідач зареєстровані та фактично проживають у спільній сумісній квартирі до даного часу. Право власності на дану квартиру було зареєстровано в Києво-Святошинському бюро технічної інвентаризації 01.02.2001 року за реєстровим № 4/17 в реєстрову книгу № 4. Позивач вказувала, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.04.2016 року в справі № 369/3149/16-ц шлюб між нею та [PERSON] було розірвано. На разі між позивачем та відповідачем у добровільному порядку не вирішено питання розподілу спільно нажитого майна, яке було придбане сторонами під час шлюбу, що змусило позивача звертатися з даним позовом до суду. Посилаючись на вищевикладене, позивач [PERSON] просила поділити спільне сумісне майно її та [PERSON]; визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 09.07.2018 року ухвалою судді було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 09.07.2018 року ухвалою судді було забезпечено позов та накладено арешт на квартиру за адресою: [ADDRESS]. У підготовче судове засідання 25 вересня 2018 року позивач та її представник з'явилися, позов підтримали та просили суд задовольнити його у повному обсязі, проте після оголошення перерви у судовому засіданні до суду не з'явились та подали заяву про продовження розгляду справи у їх відсутність з урахуванням того, що позов вони підтримують та просять його задовольнити, а також про скасування заходів забезпечення позову. Відповідач в судове засідання 25 вересня 2018 року з'явився, позов та обставини, якими він обґрунтований, визнав, проте після оголошення перерви у судовому засіданні до суду не з'явився та подав заяву про продовження розгляду справи у його відсутність з урахуванням того, що позов та обставини, якими він обґрунтований, він визнає у повному обсязі. Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи та письмові докази в їх сукупності, оцінивши їх відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, з огляду на визнання відповідачем позову у порядку ч. 3 ст. 200 та ч. 4 ст. 206 ЦПК України суд приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі, з огляду на наступне. Судом встановлено, що сторони 02.11.1984 року зареєстрували у Львівському палаці урочистих подій шлюб за актовим записом № 3499, на підтвердження чого було видано свідоцтво про укладення шлюбу Серії [NUMBER]. Шлюбного договору позивачем та відповідачем укладено не було. Згідно з наявними в матеріалах справи копій архівної довідки Львівського державного нотаріального архіву № 1641/01-17 від 26.06.2018 року та договору дарування квартири, посвідченого Третьою Львівською державною нотаріальною конторою 10.02.1997 року за реєстровим № 3-612, у позивача була на праві особистої власності квартира за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до наявних в матеріалах справи копій договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 14.11.2000 року державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори за реєстровим № 3-1670, а також реєстраційного посвідчення від 28.11.2000 року позивач [PERSON] 14.11.2000 року продала [PERSON] вказану особисту квартиру за адресою: [ADDRESS]. У подальшому, за час шлюбу сторін, було 28.12.2000 року придбано квартиру на ім'я відповідача [PERSON] за договором купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Першої Київської обласної нотаріальної контори Сподіним І.Л. за реєстровим № 4-3830, а саме квартиру під [ADDRESS]. Вказана квартира складається з двох житлових кімнат, житловою площею 28,3 м?, загальною площею 42,4 м?. Право власності на дану квартиру було зареєстровано в Києво-Святошинському бюро технічної інвентаризації 01.02.2001 року за реєстровим № 4/17 в реєстрову книгу № 4. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.04.2016 року в справі № 369/3149/16-ц шлюб між сторонами було розірвано. З огляду на місце реєстрації сторін та усне підтвердження ними цієї інформації у судовому засіданні вони проживають у спірній квартирі. Згідно вимог з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Частиною 3 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За правилами ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до вимог ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У відповідності до вимог ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. За правилами ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно вимог ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Пунктом 1 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що даний кодекс набирає чинності з 01.01.2004 року. Згідно вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Статтею 71 СК України передбачено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Виходячи з п. 1 Прикінцевих положень СК України, даний кодекс набирає чинності одночасно на набранням чинності ЦК України. Відповідно до ст. 22 КпШС УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. У ст. 24 КпШС УРСР передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Згідно зі ст. 28 КпШС УРСР в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Статтею 29 КпШС УРСР визначено, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі ст. 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60,69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 25.11.2015 у цивільній справі № 6-2333цс15). З урахуванням проаналізованих правових норм в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків. Квартира під [ADDRESS], є спільним сумісним майном подружжя сторін, так як була набута ними за час шлюбу за спільні сумісні кошти та для спільного проживання. Дані обставини підтверджуються як вище згаданими письмовими доказами, так і письмовою заявою відповідача про визнання позову. Оскільки відповідач не виявив бажання у добровільному порядку ділити спільно нажите майно, тобто визнавати за позивачем право власності на ? частину нажитого у шлюбі майна, позивач має повне право у судовому порядку здійснити цей поділ відповідно до вимог законодавства. З огляду на вказане суд приходить до висновку про наявність всіх підстав для поділу спільного сумісного майна сторін та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної квартири. Враховуючи наведені обставини, з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 25.11.2015 у цивільній справі № 6-2333цс15, та рекомендації, викладені у Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя»

Outcome: approved