Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом про визначення місця проживання дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони перебували у шлюбі з 01.08.2009 по 28.07.2015. Від шлюбу у сторін народилася дочка - [PERSON] , [INFO] . Після розлучення [PERSON] усілякими способами перешкоджає батьку спілкуватися з дитиною. Як батько розуміє свої обов`язки і вважає, що дитина повинна проживати разом з батьком, оскільки має велике бажання виховувати дитину, спілкуватися та віддавати тепло та батьківську любов. 25.02.2019 від відповідачки [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в який зазначено, що дійсно з позивачем перебували у зареєстрованому шлюбі. Після розірвання шлюбу дитина проживає з матір`ю, а позивач не надає допомогу на утримання дитини, не виконує рішення суду про стягнення аліментів на утримання дочки в розмірі 1/4частин від усіх його доходів. Розпорядженням №640 від 28.11.2018 Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації зазначено, що дитина залишається проживати з матір`ю, оскільки в бік матері зауважень не було, психолог підтвердив, що мати дитину проти батька не налаштовує. Також зазначено, що ніколи не перешкоджала батьку бачитися з дитиною, а навпаки налаштовує дочку до батька мати позитивне ставлення. Враховуючи, що позов безпідставний, просила відмовити повністю. 16.04.2019 до суду від [PERSON] надійшла заява про зміну та доповнення позовних вимог, яка прийнята судом, про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною, оскільки 18.04.2019, комісія Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації розглянула заяву про усунення перешкод у вихованні дитини та встановила графік відвідування дитини. Однак станом на сьогодні відповідачка будь-яким шляхом забороняє приймати участь у вихованні дитини та бачитися з дочкою. Тому просить суд винести рішення про усунення перешкод у спілкування з дитиною та визначити періодичні побачення з дочкою, а саме: кожній вівторок, четвер з 18:00 до 21:00 годин; кожної неділі з 11:00 до 19:00 годин та можливість спільного відпочинку. 16.08.2019 до суду від [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява, яка прийнята судом, відповідно до якою [PERSON] , зазначає, що з час розірвання шлюбу, а саме з 2015 року [PERSON] не заперечував проти проживання дочки разом з матір`ю. Вважає, що необхідність змінити місце проживання дитини, [PERSON] необхідно щоб не сплачувати аліменти. На даний час дитина відвідує школу та спортивну секцію поряд з місцем проживання. Крім того зауважує, що не заперечує про спілкування дочки з батьком, просить встановити графік спілкування з урахуванням режиму дня дочки, а саме: понеділок, середа, п`ятниця з 18:00 - 19:30 годин займається карате; вівторок і четвер займається з вчителем задля покращення вивчення шкільної програми, а о 21:00 годині дочка лягає спати. Вважає, що не доцільне порушувати розпорядок дня дитини, а тому просить встановити графік який буде відповідати інтересам дитини, а саме: кожна 1 і 3 субота та 2 і 4 неділя кожного місяця з 11:00 до 20:00 годин за бажанням та згодою дитини. Відповідачем не наданий відзив на зустрічну позовну заяву. Представник [PERSON] - адвокат Горба В.П. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Вимоги зустрічного позову просив задовольнити частково, а саме не заперечував проти визначення місця проживання дочки з мамою, а графік спілкування батька з дочкою задовольнити який зазначений позивачем. [PERSON] в судовому засіданні просила задовольнити зустрічну позовну заяву, оскільки графік який зазначений в первісному позові не відповідає інтересам дитини. Також зазначила, що ніколи не перешкоджала батьку бачитися з дочкою, однак [PERSON] сам не проявляє бажання зустрічатися з дитиною і має заборгованість по сплаті аліментів. Представник Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не звилась, надали суду висновок про участь батька у вихованні малолітньої дитини від 13.05.2019 № 102/03/37-3780 та повідомила суд про не можливість бути в судовому засіданні, просили розглянути справу у відсутності представника та винести рішення в інтересах дитини. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, дійшов висновку про часткове задоволення первинного позову та зустрічного позову з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.08.2009 по 03.10.2015, що підтверджується рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28.07.2015 про розірвання шлюбу. Від шлюбу сторони мають дочку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини. Відповідно до довідки про заробітну плату №1 від 22.02.2019, [PERSON] працює у ТОВ «Яросвіт», за період серпень 2018 року по січень 2019 року отримала заробітну плату в розмірі 23350,00грн. Згідно із Розпорядження № 640 від 28.11.2018, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації (протокол від 01.11.2018 №22), визначила місце проживання малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, [PERSON] . Матеріали справи не містять даних про заробіток (доход) [PERSON] , представник позивача по первісному позову таких документів суду не надав, однак в матеріалах справи є розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 15.02.2019 ВП 56445251/12, загальний розмір заборгованості зі сплати аліментів на утримання дитини, станом на 01.02.2019 [PERSON] становить 36929,00грн. Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції). Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Стаття 160 СК України, передбачає, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно із статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - СЄПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. У рішенні СЄПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, однак, не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права за статтею 8 Конвенції. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№2), § 90, Ignaccolo-Zenide, § 94, обидва цитовані вище Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 року, І Manic , наведене вище, § 102, з подальшими посиланнями на нього). На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що дитина з народження проживає в сім`ї матері, має схильність до неї та її близьких, беручи до уваги особу [PERSON] , яка характеризується позитивно, з урахуванням сім`ї, в якій проживає дитина, є позитивним середовищем для психоемоційного та розумового розвитку дитини, суд вважав доцільним визначити проживання малолітньої дитини [PERSON] з матір`ю, що буде відповідати найкращим інтересам дитини. Щодо вимог сторін про встановлення графіку спілкування батька з дитиною, суд дійшов до такого. Судом установлено, що Службою у справах дітей та сім`ї Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією до суду наданий письмовий висновок про участь батька у вихованні малолітньої дитини від 13.05.2019 № 102/03/37-3780 щодо доцільності встановлення графіку спілкування батька, [PERSON] , з малолітньою донькою, [PERSON] , [INFO] , а саме: кожного вівторка з 18:00 - 20:00 годин за бажанням дитини; кожного четверга з 18:00 - 20:00 годин за бажанням дитини; перша та третя неділя кожного місяця з 10:00 - 19:00 годин за бажанням дитини. Однак судом установлено, що дитина, [PERSON] має графік відвідування різних секцій, які допомагають дитині повноцінно розвиватися, а саме з 02.10.2017 року розпочала тренування в Київській міській організації кьокусінкай карате та продовжує до сьогодні за таким розкладом: понеділок, середа, п`ятниця з 18:00 по 19:30 годин. Вівторок та четвер з 18:30 по 19:30 займається з вчителем задля покращення знань зі шкільної програми та розпочала заняття в ансамблі «Автограф» з розкладом: понеділок, вівторок, четвер з 16:00-17:30 годин, субота з 11:00 - 12:30 годин. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому випадку, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною 1 ст. З Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно статті 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращім інтересам дитини. У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Статтею 141 СК України передбачено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування. Приписи статті 157 вказаного Кодексу зазначають, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкодити тому із батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх заміняють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Так, згідно із ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Аналізуючи викладені обставини в їх сукупності, з огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що відносно [PERSON] відсутня інформація щодо фізичних або психічних вад, або інших факторів, які б перешкоджали йому виховувати доньку. Однак суд зауважує, що висновок Служби про участь батька у вихованні малолітньої дитини від 13.05.2019 № 102/03/37-3780 на думку суду може порушити саме життєво - привичне становище дитини і тому не відповідає інтересам дитини та не відновлює права батька, оскільки графік не містить чіткого визначення спілкування дитини з батьком. Тому, суд бере до уваги вік дитини її графік та режим життя,

Outcome: partial