Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право спільної часткової власності - 1/2 ідеальної частки у квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS] , та за [PERSON] право спільної часткової власності - 1/2 ідеальної частки у зазначеній квартирі, стягнувши також з відповідача витрати по сплаті судового збору. Зазначає, що з 12.08.2000р. по 26.02.2016р. вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. 08.12.2005р. відповідач на підставі договору міни квартири набув право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . У вказаній квартирі з 2006 року були зареєстровані відповідач та члени його сім`ї - вона, як дружина, та їх син - [PERSON] , 2001 року народження, які проживають в ній моменту реєстрації по теперішній час. Кошти за надані комунальні послуги сплачувалися з сімейного бюджету, разом з відповідачем вони займалася її облаштуванням, ремонтували (замінювали) вікна та двері, укладали ламінат та кахель у коридорі, клеїли шпалери у дитячий кімнаті та вітальні. У період з 1999 року по теперішній час вона працює на підприємстві ПрАТ «ЛКМЗ», отримує стабільну заробітну плату, а отже мала можливість протягом 2006-2019рр. приймати участь у витратах сім`ї, у тому числі пов`язаних з утримання квартири. Оскільки вказаний договір міни від 08.12.2005 року було укладено в інтересах сім`ї, зазначена квартира, набута одним із подружжя під час сумісного проживання у шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. На початку 2019 року позивач запропонувала відповідачу поділити спірну квартиру шляхом звернення до нотаріуса зі спільною заявою про укладання договору про визнання за кожним з них по 1/2 ідеальної частки у квартирі, оскільки квартира є неподільною річчю, або шляхом оформлення вказаної квартири (у цілому) на того з подружжя, хто сплатив грошову компенсацію іншому. Проте відповідач відмовив у поділі майна за домовленістю між сторонами, змінивши лютому 2019 року у вхідних дверях замки та виніс її речі на балкон, через що вона тимчасово була змушена деякий час проживати за іншою адресою в орендованій квартирі. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, зазначених у позові та запереченні на відзив. Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що до укладення шлюбу, а саме 14.07.2000р. ним була придбана однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] . Після укладення шлюбу з позивачем, він вселив позивача до квартири, як члена сім`ї власника. Через деякий час у нього з`явилась можливість провести обмін однокімнатної кватири на трикімнатну. У зв`язку з цим, 08.12.2005р. був укладений договір міни квартири, відповідно до умов якого він обміняв квартиру за адресою: [ADDRESS] на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Спільні сімейні кошти не були залучені на проведення даного обміну, оскільки даний обмін квартир було здійснено без доплати. Тобто, джерелом для набуття квартири не були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. До цієї квартири позивач вселилась як член сім`ї власника і набула право користування чужим майном. Після розірвання шлюбу, а саме з травня 2016 року, позивач зібрала свої особисті речі та виїхала проживати за іншою адресою, при цьому також припинила приймати участь в утриманні квартири та сплачувати комунальні послуги. З цього часу позивач інтересу до спірного житла не проявляла, ніяких спроб вселитись до спірної квартири не робила. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, квартира за адресою: [ADDRESS] є його особистою власністю, оскільки була придбана за рахунок майна - квартири за адресою: [ADDRESS] , яке належало йому на праві особистої власності до реєстрації шлюбу з позивачем. Позивачем надано заперечення на відзив, в якому зазначено, що квартиру за адресою: [ADDRESS] вона з відповідачем придбала 14.07.2000р. за спільні кошти, надані їх батьками в рівних частинах. У цей час вони з відповідачем не перебували у шлюбі, однак проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, чекали народження дитини, подали заяву до Лозівського РАЦ про реєстрацію шлюбу. Договори купівлі-продажу та міни спірної квартири укладались в інтересах сім`ї. Таким чином квартира за адресою: [ADDRESS] набута до шлюбу під час спільного проживання, квартира за адресою: [ADDRESS] набута під час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідачем надано заперечення, в якому зазначено, щодо реєстрації шлюбу вони з позивачем ніколи не проживали в квартирі його батьків. До 21.07.2000р. він проживав та був зареєстрований в квартирі його батьків за адресою: [ADDRESS] , а позивач станом на 14.03.2001р. була зареєстрована у квартирі її батьків за адресою: [ADDRESS] . Норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. Таким чином посилання позивача у запереченні на положення Сімейного кодексу України є хибним, оскільки до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення Кодексу про шлюб та сім`ю України та Закону України «Про власність». Позивачем до позовної заяви не додані належні та допустимі докази ведення спільного господарства, побуту, наявність спільного бюджету, взаємних прав та обов`язків у період, який передував офіційній реєстрації шлюбу та періоду реєстрації права власності на спірну квартиру. Крім того, для визнання за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 1 січня 2004 року, вона має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня її участі працею і коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна. За таких обставин, вимоги позовної заяви про визнання за особою права спільної часткової власності не ґрунтуються на вимогах закону, не мають правового значення для визначення статусу спірної квартири, за адресою: [ADDRESS] , як спільної сумісної власності. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні правовідносини. Сторони з 12.08.2000р. по 26.02.2016р. перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина [PERSON] , 2001 року народження. На підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області від 14.07.2000 року, відповідач був власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . У даній квартирі позивач була зареєстрована у період з 04.05.2001 року по 20.07.2006 року. 08.12.2005р. між відповідачем та його батьками [PERSON] , [PERSON] , а також братом [PERSON] був укладений договір міни квартир, відповідно до умов якого відповідач обміняв квартиру за адресою: [ADDRESS] на квартиру за адресою: [ADDRESS] . На даний час у квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані сторони у справі. Відповідно до п. 1.8 договору міни, обмін зазначених квартир проводився без доплати. У судовому засіданні свідок[PERSON] пояснила, що у липні 2000 року її чоловік продав належну йомуквартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , за 700 доларів США. Грошові кошти віддавали батьки сторін, в рівних частинах по 350 доларів США. Квартиру приходили дивитись позивач з батьком та відповідач з матір`ю. Свідок [PERSON] - батько позивача, пояснив, що сторони після сватання, з травня 2000 року почали жити разом. Він з дружиною та батьки відповідача купили сторонам у справі однокімнатну квартиру за 750 доларів США, розташовану за адресою: [ADDRESS] , яку подарували їм на весілля. Грошові кошти з батьками відповідача сплатили у рівних частинах, по 375 доларів США. Свою частину грошей він віддавав жінці власника квартири - [PERSON] . У подарованій квартирі зробили ремонт. Згодом вони звернулись до нього з дружиною та до батьків відповідача про надання допомоги у розширенні житла. Мати відповідача запропонувала віддати свою квартиру на обмін, зі сплатою різниці вартості однокімнатної і трикімнатної квартири. Різниця вартості квартир на той час складала близько 4 тисяч доларів. Він віддав матерів позивача 2 тисячі доларів. Свідок [PERSON] - хрещена мати дитини сторін, пояснила, що їй відомо, що квартира за адресою: [ADDRESS] купувалась спільно батьками сторін та була подарована їм на весілля. До придбання квартири сторони разом не жили, вони зустрічалися. Квартиру вони придбали для того, щоб мешкати в ній, як сім`я. До шлюбу вони у цій квартирі не мешкали. Як саме ця квартира була оформлена, їй не відомо. На весіллі батьки сторін оголосили про те, що спільно дарують їм квартиру. Також їй відомо, що батьки позивача теж приймали участь у придбанні квартири за адресою: [ADDRESS] . Свідок [PERSON] - кума сторін, пояснила, що на весіллі батьки сторін оголосили, що дарують їм квартиру. Квартира була куплена до весілля. В цій квартирі вони робили ремонт. Хто саме купував однокімнатну квартиру та на кого її оформлювали їй не відомо, знає що цим всім займався батько [PERSON] . В цій квартирі вона була вже після весілля. [PERSON] на той час працювала на «ЛКМЗ», в зв`язку з чим була можливість придбати якісь матеріали дешевше. Подружжя проживало весь час у цій квартирі разом із дитиною. Потім вони помінялись квартирами з батьками відповідача. Батько [PERSON] доплачував гроші за трикімнатну квартиру старшому брату відповідача, бо той залишився без житла. Про це вона чула від [PERSON] та від її батька. Не пам`ятає, яку суму доплачували. До шлюбу сторони проживали разом. Мешкали вони як у батьків [PERSON] , так і у батьків [PERSON] . Оцінюючи показання свідків, суд дотримується встановленого ст. 212 ЦПК принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. Суд, оцінюючи у сукупності пояснення сторін, також враховує характер особистих взаємовідносин позивача зі свідком [PERSON] , який є батьком позивача, а тому є заінтересованою особою у вирішенні спору на користь доньки, що свідкам [PERSON] , [PERSON] не відомі конкретні обставини придбання спірного майна, його вартість, джерела походження сплачених за нього коштів, загальні подробиці цих подій їм відомі виключно зі слів інших осіб. Суд зазначає, що положеннями ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, окрім іншого, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, як передбачено ч. 1 ст. 61 СК України може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з вимогами ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п.п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Згідно п. 23 зазначеної постанови, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування (а отже і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту того, що джерелом для набуття квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , є спільні сумісні кошти сторін або їх спільна праця, позивачем надано не було. Таким чином, квартира за адресою: [ADDRESS] є особистою власністю відповідача, оскільки була придбана за рахунок майна - квартири за адресою: [ADDRESS] , яке належало йому на праві особистої власності до реєстрації шлюбу з позивачем. Щодо посилання позивача на положення ст. 74 Сімейного кодексу України, суд зазначає наступне. Норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. Квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана відповідачем 14.07.2000р., шлюб між сторонами був укладений 12.08.2000р., тому при вирішенні даного спору до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення Кодексу про шлюб та сім`ю України та Закону України «Про власність». Відповідно до ч. 2, 3 ст. 13 КпШС України, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав та обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. Кодекс про шлюб та сім`ю не передбачав інституту цивільного шлюбу. Чинним на час виникнення спірних правовідносин КпШС України не передбачалося можливість набуття у спільну власність майна жінкою та чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, а виникнення такого права стало можливим з 1 січня 2004 року, коли набрав чинності Сімейний кодекс України. За таких обставин, вимоги позовної заяви про визнання за особою права спільної часткової власності не ґрунтуються на вимогах закону, не мають правового значення для визначення статусу спірної квартири, за адресою: [ADDRESS] , як спільної сумісної власності. Визнається тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану (ст. 6 КпШС України). Фактичне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не породжує для них прав та обов`язків подружжя. Згідно з частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Отже, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»). Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим судам під час вирішення спору щодо визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання цих осіб у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане ними внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим. Вказаний висновок узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13, від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 та від 24.04.2019 р. у справі № 163/754/17. Позивачем до позовної заяви не додані належні та допустимі докази ведення спільного господарства, побуту, наявність спільного бюджету, взаємних прав та обов`язків сторін в період, який передував офіційній реєстрації шлюбу та періоду реєстрації права власності на спірну квартиру. Крім того, для визнання за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 1 січня 2004 року, позивач має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня її участі працею і коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що обставини, на які посилається позивач, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд вважає, що позовні вимоги є недоведеними та необґрунтованими і не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed