Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, який в процесі судового розгляду збільшив, мотивуючи свої вимоги тим, що 01.01.2014 року між сторонами по справі було укладено договір позики грошових коштів у сумі 5\~000 дол. США. На виконання даного договору позивачем була надана у розпорядження відповідача зазначена грошова сума, на підтвердження чого відповідачем була власноручно складена, підписана і надана позивачу розписка від 01.01.2014 року, в якій відповідач визнає факт позики 5\~000 дол. США та бере на себе зобовязання повернути позивачу дану грошову суму до 01.05.2014 року зі сплатою процентів у розмірі 3%. Окрім того, відповідач зобовязався у випадку прострочення ним боргу сплачувати неустойку у розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочення виконання зобовязання. Однак, після 01.05.2014 року відповідач не повернув позивачу суму боргу 5\~000 дол. США та проценти за користування позикою. Разом з тим, за період з 01.01.2014 року по 13.11.2015 року відповідачем було повернуто позивачу лише проценти за користування позикою у розмірі 1\~300 дол. США. А тому, вищевикладені обставини стали підствою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 01.01.2014 року у розмірі 35\~480,42 дол. США, з них: 5\~000 дол. США сума основного боргу; 2\~150,00 дол. США проценти за користування позикою з 01.01.2014 року по 13.11.2015 року; 28\~100 дол. США неустойка з 01.05.2014 року по 13.11.2015 року; 230,42 дол. США 3% річних в порядку ст.625 ЦК України з 01.05.2014 року по 13.11.2015 року. В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] збільшені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові, не заперечувала проти винесення заочного рішення суду. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явився із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Оскільки у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що представник позивача не заперечує, відповідно до ст.224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Заслухавши пояснення представника позивача в судовому засіданні, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 01.01.2014 року між сторонами по справі було укладено договір позики грошових коштів у сумі 5\~000 дол. США. На виконання даного договору позивачем була надана у розпорядження відповідача зазначена грошова сума, на підтвердження чого відповідачем була власноручно складена, підписана і надана позивачу розписка від 01.01.2014 року, в якій відповідач визнає факт позики 5\~000 дол. США та бере на себе зобовязання повернути позивачу дану грошову суму до 01.05.2014 року зі сплатою процентів у розмірі 3%. Окрім того, відповідач зобовязався у випадку прострочення ним боргу сплачувати неустойку у розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочення виконання зобовязання. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України). В свою чергу Верховним Судом України у своїй постанові від 18.09.2013 року у цивільній справі №6-63цс13 висловлена правова позиція, відповідно до змісту якої письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмету предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. У відповідності до приписів ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Положеннями ч.2 ст.214 ЦПК України передбачено, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобовязаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Таким чином, вищевикладені обставини свідчать про укладення договору позики між сторонами та передачу суми позики у розмірі 5\~000 дол. США. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як вбачається зі змісту розписки від 01.01.2014 року сторони погодили розмір процентів за користування позикою 3%. Разом з тим, розписка не містить відомостей щодо порядку сплати вказаних процентів, а тому суд вважає, що в силу ч.1 ст.1048 ЦК України проценти повинні виплачуватись щомісяця до дня повернення позики. Згідно ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (ч.1 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Так, дійсно зі змісту розписки від 01.01.2014 року достеменно вбачається, що відповідач зобовязався у випадку прострочення ним боргу сплачувати неустойку у розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочення виконання зобовязання. У відповідності до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. Статтею 530 ЦК України визначається, що зобов'язання повинні бути виконанні у встановлений строк його виконання. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання (ч.1 ст.625 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд звертає увагу, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу і три проценти річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, та нараховуються незалежно від вини боржника й незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання в силу прямої дії ч.2 ст.625 ЦК України. А тому, враховуючи, що станом на 01.05.2014 року відповідач не повернув позивачу суму боргу 5\~000 дол. США, можна стверджувати, що весь цей час боржник продовжує користуватись належними позивачу грошовими коштами, а відтак має сплати відповідні відсотки за користування останніми відповідно до вимог ст.625 ЦК України. З огляду на вищевикладене, детально дослідивши розрахунок заборгованості за договором позики від 01.01.2014 року, наданий позивачем, суд погоджується з методикою розрахунку процентів за користування позикою, неустойки та 3% річних, та вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 35\~480,42 дол. США, з них: 5\~000 дол. США сума основного боргу; 2\~150,00 дол. США проценти за користування позикою з 01.01.2014 року по 13.11.2015 року; 28\~100 дол. США неустойка з 01.05.2014 року по 13.11.2015 року; 230,42 дол. США 3% річних в порядку ст.625 ЦК України з 01.05.2014 року по 13.11.2015 року. Відповідно до розяснень, викладених у п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» згідно ч.1 ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. А тому, з огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за договором позики в гривнях, еквівалентну 35\~480,42 дол. США за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення, тобто станом на 12.01.2016 року 833\~789,87 грн. (2350,4365 грн. за 100 дол. США). Окрім того, судовий збір, понесений позивачем у розмірі 6\~090,00 грн., згідно квитанції №94 від 17.09.2015 року на суму 1\~539,84 грн. та квитанції №100 від 11.11.2015 року на суму 4\~550,16 грн., також підлягає стягненню з відповідача, так як у відповідності ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved