Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням будинком [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначено, що позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 28.02.2019 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І., на праві приватної власності належить житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] Право власності зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Інформаційною довідкою № 158561325 від 05.03.2019 року. Відпо\-відно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується майном на власний розсуд. При цьому згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. З моменту укладення договору купівлі-продажу та проведення державної реєстрації позивач [PERSON] є єдиним власником житлового будинку, розташованого за вищевказаною адресою, але не має змоги в повному обсязі вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном, оскільки в даному будинку значаться зареєстрованими відповідачі, які не є членами сім*ї власника, спільно з ним не проживають, та які були зареєстровані в будинку зі згоди попереднього власника.Таким чином, позивач позбавлений можливості вільно користуватися та розпоряджатися придбаним житловим будинком через те, що відповідачі досі значаться зареєстрованими у зазначеному будинку, та в добровільному порядку не здійснили зняття та перереєстрацію свого місця проживання. Вказаними діями позивачу фактично чиняться перешкоди у здійсненні ним права власності, а тому він вимушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, як власника будинку, та просить визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судове засідання не з*явився.Про дату, час і місце судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином,в установленому законом порядку через свого представника. Представник позивача адвокат Кузьмінова Д.В., який діє на підставі ордеру на надання правової допомоги серія ЗП № 107201(без обмеження прав), в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Пояснення суду в обґрунтування позовних вимог надав аналогічні тим, що викладені у позовній заяві та зазначив, що відповідачі є сторонніми особами для позивача. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] повторно в судове засідання не з'явились, відзивів на позовну заяву вони не подали. Про дату, час і місце судового засідання відповідачі були повідомлені своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку До суду надійшли письмові заяви від відповідачів [PERSON] та [PERSON], відповідно до змісту яких відповідачі визнають позовні вимоги в повному обсязі, але зазначають, що самостійно знятися з реєстраційного обліку не мають можливості, оскільки [PERSON] наразі переважно мешкає в Росії, [PERSON] не може знятися з реєстраційного обліку через відсутність часу, наразі мешкає за іншою адресою, жодного відношення до позивача не має, не є членом його сім*ї. У поданих суду письмових заявах відповідачі [PERSON] та [PERSON] просять розглянути справу у їх відсутності(а.с.43, 38). Представник 3-ої особи Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради в судове засідання не зявився. Про дату, час і місце судового засідання 3-я особа була повідомлена своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку.Суду надана заява з проханням справу розглянути без участі їх представника, проти позову не заперечують(а.с.46,66). Суд, заслухавши пояснення представника позивача адвоката Кузьмінова Д.В., дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитись від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який визначає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від інших осіб. Відповідно до вимог ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку) квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 28 лютого 2019 року, посвідченого в нотаріальному порядку, [PERSON](продавець) продала, а [PERSON](покупець) придбав належний продавцю житловий будинок [ADDRESS] і сплатив за нього визначену за домовленістю сторін грошову суму. Відповідно до пункту 13 вказаного договору, продавець зобов*язалась передати покупцю житловий будинок для вільного користування і безперешкодного володіння у стані, що відповідає санітарним та технічним нормам щодо житлових приміщень не пізніше 28 лютого 2019 року. При цьому сплатити заборгованість з комунальних послуг, звільнити житловий будинок від наявних в ньому речей домашнього вжитку, передати покупцю ключі від житлового будинку, технічні документи(а.с.6-7). Право власності на вище вказаний житловий будинок зареєстровано за позивачем [PERSON], що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності(а.с.8). Таким чином, на підставі наданих позивачем належних та допустимих доказів судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Положеннями п.1 ч.1 ст. 346 ЦК України передбачено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Таким чином, право власності [PERSON] на вищевказаний житловий будинок припинилося внаслідок його відчуження. Як встановлено в судовому засіданні, відповідачі [PERSON], [PERSON] після укладання договору купівлі-продажу не є ані власниками, ані співвласниками спірного житлового будинку, договір найму житла з ними не укладався і вони не є членами сімї нового власника будинку позивача [PERSON]. З відповіді Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради вбачається, що відповідач [PERSON] з 23.12.2015 року, а відповідач [PERSON] з 21.11.2000 року до теперішнього часу значаться зареєстрованими за адресою: [ADDRESS](а.с.23,24). Отже, судом встановлено, що колишній власник спірного житлового будинку [PERSON], за письмовою згодою свого чоловіка [PERSON] на продаж зазначеного вище житлового будинку, про що вказано у п.6 договору купівлі-продажу житлового будинку(а.с.6-зворот.),розпорядилась належним їй на праві власності житловим будинком [ADDRESS], шляхом його продажу позивачу [PERSON] і останній на час виникнення спору є власником цього спірного житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу, який є чинним, так як до теперішнього періоду часу не був визнаний недійсним. Відповідно до ч.2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є членом сімї колишнього власника спірного житлового будинку [PERSON], право власності якої на спірний будинок припинилось у зв»язку із відчуження власником свого майна. У той самий час відповідачі [PERSON], [PERSON] не є ані власниками, ані співвласниками спірного житлового будинку, договір найму житла з ними не укладався і вони не є членами сімї нового власника житлового будинку позивача [PERSON]. Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч.1 ст. 405 ЦК України члени сімї власника, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім»ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права власності на це майно. Так як житлові права членів сім»ї є похідними від прав самого власника цього житла, то припинення права власності особи на житловий будинок припиняє право членів її сім»ї на користування цим будинком. Враховуючи, що колишній власник спірного житлового будинку [PERSON] на власний розсуд розпорядилась своєю власністю, шляхом укладання договору купівлі-продажу, її право власності на належний їй раніше спірний житловий будинок припинилось, а разом з ним припинилось і право на володіння та користування житловим приміщенням у спірному житловому будинку як нею самою, так і членів її сім»ї, у тому числі і відповідачів [PERSON] та [PERSON]. Передбачаючи право власника житлового будинку на відчуження об»єкту власності у виді нерухомого майна, закон не передбачив при цьому можливості збереження права користування цим житлом колишнім власником або членами його сім»ї. За таких обставин, суд приходить до переконання про можливість задоволення позову в частині усунення перешкод у здійснені позивачем [PERSON] права власності на спірний житловий будинок, шляхом визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, оскільки як зазначалося вище, виникнення права членів сім»ї власника житлового будинку на користування ним та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника житлового будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності [PERSON] на спірний житловий будинок припинило право відповідачів [PERSON] та [PERSON], як колишніх членів сім»ї колишнього власника будинку, на користування цим житлом, оскільки передбачаючи право власника житлового будинку на відчуження цього об»єкту, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов»язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім»ї колишнього власника у випадку зміни власника житлового будинку. За таких обставин, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та законними, а тому їх слід задовольнити та усунути перешкоди у здійсненні позивачем [PERSON] права власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], шляхом визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням в зазначеному будинку. При цьому суд також враховує позицію відповідачів щодо визнання ними позову, викладених у письмових заявах, наданих суду. Разом з тим, при вирішенні спору по суті суд враховує вимоги ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачі жодного разу в судове засідання не з'явились, не скористались своїми процесуальними правами учасника справи, не надали відзиву на позов та не надали суду жодних доказів, якщо у них такі мались, що спростовують доводи позивача і надані нею докази в обґрунтування позовних вимог, а навпаки, надіслали поштою до суду письмові заяви, в яких кожен окремо позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Outcome: approved