Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вимогами, які змінив під час судового розгляду та просить стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України на його користь інфляційні витрати у зв'язку з порушенням зобов'язання в сумі 6538, 85грн. та трьох процентів річних в сумі 4 785,13грн., а також стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 400074,00грн. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. В січні 2011 року, [PERSON] звернувся з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 квітня 2011 року позов задоволено частково: визнано неправомірними дії відповідача, щодо відмови в здійсненні перерахунку та виплати пенсії позивачу як інваліду 2 групи державної та додаткової пенсії, всупереч вимогам ст. 50 та ч. 4 ст. 54, Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ (надалі по тексту -Закону № 796) з 14.08.2011 року; зобов'язано відповідача провести перерахунок та проводити виплату позивачу державної пенсії як інваліду 2 групи у відповідності з вимогами ст. 50, ч. 4 ст. 54, ч. 3 ст. 67 Закону № 796 з 14.08.2011 року з розрахунку державної пенсії у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком для непрацездатних громадян та щомісячної додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров'ю з розрахунку 75 відсотків мінімальної пенсії за віком дорівнюючої прожитковому мінімуму, встановленому відповідно до Закону України «Про прожитковий мінімум», з урахуванням різниці яка була виплачена у цей період. 21 вересня 2011 року, ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду, апеляційну скаргу до Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя -залишено без задоволення, постанову Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05.04.2011 - залишено без змін. Рішення на підставі ст.. 254-255 КАС України, набрало законної сили. Відповідач в добровільній формі відмовився виконувати судове рішення з посиланням на відсутність коштів та не фінансуванням з державного бюджету, що підтверджується відмовою Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя, №100/М-9 від 09.07.2012р., але при цьому підтвердив суму заборгованості перед позивачем у розмірі 49464 грн. 46коп. Позивач використав всі доступні засоби в Україні (звернення до правоохоронних органів, виконавчої служби, міністерств та президента України), але Держава Україна відмовилась виконувати судове рішення. В липні 2012р., позивач звернувся із заявою до Європейського суду з прав людини, щодо визнання порушення державою Україною конвенції зі захисту людини. 17 липня 2013р., Європейський суд з прав людини ухвалив остаточне рішення «Москаленко та інші проти України». Вказаним рішенням було об'єднано і заяву позивача №30977/12 до загальних 249 заяв зазначених в судовому рішенні.. 16.08.2013р., постановою державного виконавця було відкрито виконавче провадження за рішенням Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013р., про виконання державою Україною рішення національного суду. Згідно вимоги державного виконавця №14-73/16 -від 16.09.2014р., було встановлено, що держава України сплатила позивачу заборгованість за судовим рішенням лише 25.06.2014р., тобто термін невиконання судового рішення склав з 05.04.2011р. по 25.06.2014. У зв'язку з не виконанням судового рішення на протязі 3 років і 2 місяців, з 05.04.2011 р. по 25.06.2014 р., завдало позивачу моральної шкоди, оскільки позивач отримував значно менший розмір призначеної мені пенсії, яка не відповідає нормам Закону. Звернення до державних органів, та отримання відмови у виплаті суми заборгованості державної пенсії, яка мала виплачуватися згідно до законодавства України, призводила до постійного нервування та переживання. Враховуючи аналогічні вирішення питання про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду», розмір відшкодування моральної шкоди внаслідок не виконання судового рішення на протязі 3 р. і 2 міс., визначається не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць та становить 40074 грн. Заборгованість за інфляцією складає 6538.85 грн. Сума заборгованості з урахуванням трьох відсотків річних - 4785.13 грн. Загальна сума заборгованості - 6538.85 грн.+ 4785.13 грн. = 11323.98 грн. Позивач посилаючись на вказані обставини просить врахувати наступне. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Законодавець у ч.1 ст. 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч.2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Відповідно ж до ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч. 1 ст.13 ЦК України), а при їх здійсненні особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст.13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанням правом в інших формах (ч. З ст.13 ЦК України). При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч. 4 ст.13 ЦК України). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.1 ЦПК України). Відповідно до ч.І ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пункт 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення зобов'язання встановлює завдання майнової та моральної шкоди іншій особі. Судами національної інстанції та ЄСПЛ, що позивачу було присуджено грошові кошти у розмірі 49464 грн. 46 коп. Таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобов'язанням. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за вебь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Підставою застосування відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, є прострочення боржником виконання грошового зобов'язання. Тобто порушенням грошового зобов'язання є невиконання боржником обов'язку сплатити грошові кошти. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. В той же час, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ ст.1 Першого протоколу до конвенції містить три чітких норми: перша, викладена в першому реченні п.1, є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном; друга, що міститься в другому реченні п.1, стосується позбавлення власності та містить умови такого позбавлення; третя, викладена в п.2, визнає право держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів. Ці норми не є окремими, вони пов'язані між собою. Друга та третя стосуються певних випадків, за яких допускається втручання в право на мирне володіння майном. Отже, їх слід тлумачити у світлі загального принципу, викладеного в першій нормі (див., наприклад, рішення у справах «Ян та інші проти Німеччини» та Холдинг «Совтрансавто» проти України». У своїх висновках Суд неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст.1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (див. рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»). Також, суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові ст.1 Першого протоколу, включно з другим реченням, яке необхідно розуміти у світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (див. рішення у справі «Прессос компанія Нав'єра А.О.» та інші проти Бельгії»). Вирішуючи, чи було дотримано цієї вимоги, Суд виходить із того, що держава має широку свободу розсуду як щодо вибору способу вжиття заходів, так і щодо встановлення того, чи виправдані наслідки вжиття таких заходів з огляду на загальний інтерес для досягнення мети певного закону. Суд обов'язково визначає, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом особи на «мирне володіння майном» у розумінні першого речення ст.1 Першого протоколу (див. рішення у справі «Звольський та Звольська проти Республіки Чехія»). Умови компенсації згідно з положеннями відповідного законодавства є значущими для оцінки того, чи оскаржуваний захід зберігає неббхідний справедливий баланс, та особливо для визначення того, чи покладає такий захід непропорційний тягар на особу (власника). У зв'язку із цим Суд уже встановлював, що позбавлення власності без сплати суми її вартості становитиме непропорційне втручання, а відсутність будь-якого відшкодування може бути виправданою лише за винятком обставин (див. рішення у справах «Святі чоловічі монастирі проти Греції» та «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Також, поняття власності для ЄСПЛ має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі й не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Так, на думку Суду, деякі інші права та інтереси, наприклад стосовно боргів, що становлять майно, можуть також розглядатись як майнові права, отже, як власність для цілей цього положення (див. рішення у справі «Броньовський проти Польші»). Також, за тією ж прецедентною практикою ЄСПЛ, особа може заявляти про порушення ст.1 Першого протоколу тільки тією мірою, якою оскаржувані рішення стосуються її майна в розумінні цього положення. «Майном» може бути як «існуюче майно», так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права. «Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі «Копеський проти Словаччини»). До «легітимних сподівань» Суд, зокрема, відносить існування заборгованості, підтверджене обов'язковими й такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, оскільки це надає особі право розраховувати, що заборгованість буде їй сплачено. Отже, така заборгованість становитиме її майно в розумінні ст.1 Першого протоколу. Водночас неналежне виконання чи взагалі невиконання такого судового рішення прирівнюється до втручання в її право на мирне володіння майном (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії». Стаття 1 Першого протоколу, яка спрямована на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов'язує державу вживати необхідних заходів, спрямованих на захист права власності (див. рішення у справі «Броньовський проти Польщі»). У кожній справі, в якій ідеться про порушення права власності, Євросуд перевіряє дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та збереженням фундаментальних прав особи. Насамперед, спираючись на те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Лонрот проти Швеції»). Для оцінки поведінки держави в контексті дотримання вимог ст.1 Першого протоколу Суд має зробити повне дослідження різних інтересів у справі, беручи до уваги, що мета конвенції полягає в захисті прав, які є «очевидними та вагомими». Серед іншого, встановлюється наявність спірної сигуації. При цьому, коли питання суспільної користі дійсно виникає у справі, ЄСПЛ вимагає від державних органів влади «реагувати належним чином, правильно та з великою відповідальністю» (див. рішення у справах «Василеску проти Румунії» та «Бейлер проти Іспанії»). Позивач в судове засідання не з'явився, направив до суду заяву, якою просив провести судовий розгляд у його відсутність. Відповідач Державна казначейська служба України в судове засідання представника не направила, письмових заперечень по суті спору не подала. Судом проведено заочний розгляд справ из огляду на неявку представника відповідача без поважних причин та відсутністю заперечень позивач проти такого розглду. Вивчивши письмові матеріали, суд прийшов до наступного висновку. Встановлено, що рішення суду яким було зобов'язано орган державної влади провести перерахунок та виплатити різницю коштів позивачу , набрало законної сили 21 вересня 2011 року. При цьому було виконано лише 25 червня 2014 року. Згідно ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Згідно ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд знаходить вимоги позивача про стягнення інфляційних витрат та 3% річних повністю обґрунтованими, оскільки з часу постановлення судового рішення, яке набрало законної сили, до зобов'язання рішенням Європейського суду з прав людини виконати свій обов'язок, Держава в особі Державної казначейської служби України, свого зобов'язання перед позивачем не виконала. Посилання на неможливість виконання грошового зобов'язання суд до уваги не бере, оскільки ці обставини не звільняють від відповідальності. Розрахунок інфляційних втрат та 3% річних складений позивачем є вірним . Вказані грошові кошти підлягають стягненню за рахунок державного бюджету. При цьому суд не знаходить достатніх підстав для відшкодування позивачу компенсації завданої моральної шкоди. В цьому випадку посилання позивача на застосування Закону України «Про порядоку відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду» є безпідставни, оскільки між позивачем та Державою не виникло таких правовідносин. На підставі викладеного та

Outcome: partial