Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, відповідно до якого просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - належної позивачу квартирою [ADDRESS] та усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпоряджання нерухомим майном шляхом визнання останнього втратившим право користування квартирою. В обґрунтування позову зазначила, що на підставі договору купівлі - продажу від 31 серпня 2015 року, вона є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі - продажу квартири. 11 червня 2016 року позивачка зареєструвала шлюб з відповідачем, який на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2018 року у справі №645/7252/18 було розірвано та рішення набрало законної сили 22 січня 2019 року. За час перебування у шлюбі позивач надала згоду на реєстрацію в належній їй квартирі відповідача. Як законний власник квартири, позивач має намір користуватися та розпоряджатися нею, проте відповідач не бажає добровільно знятися з реєстрації місця проживання, тим самим чинить їй перешкоди, в т.ч. позивач не має можливості оформити субсидію на житло, оскільки для цього потрібно надати довідку про доходи всіх зареєстрованих в житловому приміщенні осіб. Незважаючи на те, що з 22 січня 2019 року - дати розірвання шлюбу з відповідачем - йому неодноразово повідомлялося про необхідність звільнити приміщення та знятися з реєстраційного обліку, відповідач досі не знявся з реєстрації місця проживання, що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 25.06.2019р. У вищезазначеній квартирі відповідач не мешкає з вересня 2018 року, що підтверджується актом від 26.06.2019р., складеного у присутності свідків - сусідів з квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] , в квартирі також відсутні особисті речі відповідача. Відсутність відповідача у належній позивачу квартирі понад дев`ять місяців підтверджує факт іншого місця проживання відповідача. Вважає, що відповідач своїми діями порушує її законні права та інтереси. На даний час відсутній будь-який правочин, щодо набуття відповідачем права власності чи права користування спірною квартирою, у нього відсутні будь-які підстави на її використання. У зв`язку з чим, просить задовольнити позов. Ухвалою суду від 23.07.2019 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження та призначено в підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 11.12.2019 року закрито підготовче провадження по справі, та призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки не відомі, відзиву на позов не подав. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.3 ст. 131 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явились в судове засідання без поважних причин. Таким чином, суд вважає, що відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомив, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. В судовому засіданні були допитані свідки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є подругою позивача, їй відомо, що позивач розлучилась з відповідачем в 2018 році. Після розлучення бачила відповідача останній раз на дні народженні сина в вересні 2018 року. У подруги вдома свідок буває часто майже кожного тижня, особистих речей відповідача в квартирі не має. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що буває у позивача вдома, відповідач в квартирі не мешкає та особистих речей відповідача в квартирі не має. Суд, заслухавши думку позивача, свідків, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково, виходячи із наступного. На підставі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених сторонами обставин. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази мають бути належними (ст. 77 ЦПК України) та допустимими (ст. 78 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, згідно ст.82 ЦПК України, підставою для звільнення від доказування є обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набуло законної сили, які не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 31.08.2015 року. Згідно рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2018 року шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 11 червня 2016 року Тернівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №54 - розірвано. Рішення набрало законної сили. Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 25.06.2019 року за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Незважаючи на реєстрацію за зазначеною адресою відповідач [PERSON] не мешкає у вказаній квартирі більше двох років, що підтвердили допитані в судовому засіданні свідки. До акту про фактичне непроживання особи, складеного самостійно позивачем за участю сусідів, суд відноситься критично, так як даний акт не оформлений належним чином та ніким не затверджений. Доказів наявності перешкод у проживанні відповідача у вказаній квартирі матеріали справи не містять. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилається на те, що реєстрація відповідача порушує її права, створює для неї матеріальні складнощі, так як вона змушена переплачувати вартість комунальних послуг, факт реєстрації відповідача у квартирі позбавляє її можливості розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Згідно ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 Цивільного кодексу України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном, навіть, якщо він не позбавлений володіння цим майном. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника втрачає право користування приміщенням у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено між власником або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Беручи до уваги, що відповідач не проживає за адресою реєстрації з вересня 2018 року, інших відомостей до суду не надходило, поважність причин непроживання відповідача за адресою реєстрації судом не встановлено, а реєстрація відповідача у спірній квартирі створює позивачу перешкоди у праві користування та розпорядження своєю власністю, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог і можливість їх часткового задоволення, а саме в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Що стосується усунення перешкод у користуванні зняття з реєстрації відповідача [PERSON] за адресою [ADDRESS] , суд зазначає, що, у зв`язку з тим, що рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є достатньою підставою для зняття особи з реєстрації, що відповідає положенням ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», яка передбачає, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Судові витрати суд стягує відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial