Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, з урахуванням збільшених позовних вимог, загалом в сумі 127\~121, 58 гривень. В обґрунтування вимог зазначає, що відповідач позичив, згідно розписки від 20.05.2015 року, у позивача кошти в сумі 5000 доларів США, під зобов`язання повернути до 27.05.2015 року, однак кошти не повернув й у добровільному порядку повертати не збирається, а тому лише в судовому порядку позивач може захистити порушене право. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі. Заслухавши пояснення, всесторонньо, повно та об`єктивно дослідивши докази у справі, суд встановив наступні обставини. 20.05.2015 року [PERSON] позичив у [PERSON] 5000 доларів США, та зобов`язався повернути кошти до 27.05.2015 року , що стверджується письмовою розпискою з власноручним підписом відповідача, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи. У визначений в розписці строк, відповідач позивачу кошти не повернув. Вирішуючи спір суд зазначає наступне. Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. (ч.1 ст.1047 ЦК України). Таким чином, відповідно до ст. 1046 ЦК України, сторони спору уклали договір від 20.05.20015 року, який оформили розпискою. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк . (ч.1 ст.530 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві кошти у такій самій сумі, що були йому передані позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені в договорі. Однак доказів виконання відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем з повернення позичених коштів, судом не встановлено та відповідачем не доведено, а тому позов про повернення позичених коштів в сумі 5000 доларів США, що у гривневому еквіваленті, згідно офіційного курсу НБУ, складає 113 117 гривень, є підставним і підлягає до задоволення. Окрім цього позивач просить стягнути з відповідача проценти за користування позиченими грошима. Судом встановлено, що розпискою від 20.05.2015 року, сторонами не обумовлювався розмір процентів за користування позиченими коштами. Відтак суд вбачає за можливе застосувати частину першу ст. 1048 ЦК України, змістом якої передбачено якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Розрахунок нарахованих процентів долучено позивачем до матеріалів справи, та визнано відповідачем. А тому, нараховані позивачем проценти, за період з 20.05.2015 року по 12.10.2015 року, виходячи з розміру облікової ставки НБУ, загалом в сумі 568, 77 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 12.10.2015 року, складають 12\~737, 05 гривень, також підлягають до стягнення на користь позивача з відповідача. Додатково позивач просить стягнути з відповідача 1267, 53гривень, як нарахованих 3% річних за невиконання грошового зобов`язання. З цього приводу суд зауважує наступне. Згідно з частиною другої статті 625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми . якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. До такого висновку дійшов Верховний Суд України, котрий виклав правову позицію в постанові від 01.10.2014 року за №113цс14, а тому висновок ВСУ щодо можливості застосування ст.. 625 ЦК України, до будь якого грошового зобов`язання, незалежно правової природи його виникнення, є обов`язковим до судів нижчого рівня у правозастосовній практиці. Відтак очевидно є правомірним нарахування позивачем відповідачу за заявлений у позові період, з 20.05.2015 року по 12.10.2015 року, 1267, 53 гривень, як 3% річних за невиконання грошового зобов`язання, розрахунок яких також наведено позивачем та не спростовано відповідачем.

Outcome: approved