Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. Позвач працювала в райфінвідділі Ленінського райвиконкому м. Києва на посаді старшого інспектора, економіста держдоходів по переводу і звільнена з організації 05.06.1978 р. за ст. 38 КЗпП України не із - за власної ініціативи, а із морального тиску заврайфінвідділом, який примусив позивача написати таку заяву у зв»язку із перебуванням позивача на обліку у Печерському ПНД з 1976 р. Позивач була у стресовому стані, до звільнення перебувала неодноразово на лікуванні, в тому числі і в Печерському ПНД. Беручи до уваги вимоги чинного трудового законодавства [PERSON] просить суд6 вважати пропущений строк за зверненням в суд з цією заявою поважними, поновити його, а для цього витребувати довідку про стан здоров»я, непрацездатність згідно амбулаторної картки за період з 05.06.1978 р. по 1996 рік від Київського міського психоневрологічного диспансеру № 2 і за період з 1996 р. червня місяця по теперішній час від Київської міської психоневрологічної лікарні № 2; призначити судово-психіатричну експертизу поставивши питання: вплив хвороби на поважність причин пропуску строку для звернення до суду, чи усвідомлювала свої дії і могла ними керувати - повністю або частково; за результати висновків написати судове рішення, яким зобов»язати відповідача поміняти причину звільнення з роботи не згідно поданої заяви, а по стану здоров»я про що написати у трудовій книжці; стягнути з відповідача відшкодування (компенсацію) завданої шкоди від неправомірного звільнення в розмірі діючої мінімальної заробітної плати. Вказану суму капіталізувати з винних осіб; 23.02.2018 р. Шевченківським районним судом м. Києва винесено ухвалу, якою вирішено питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв»язку із змінами до ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 р.). Від представника Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації надійшов відзив на позов де зазначено наступне. Відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 30.09.2010 р. № 787 «Про організаційно-правові заходи, пов»язані з виконанням рішення Київської міської ради від 09.09.2010 р. № 7/4819 утворено з 31 жовтня 2010 р. комісію з припинення Шевченківської районної у місті Києві ради та Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації.Виконавчий комітет Ленінсьекої районної ради народних депутатів м. Києва та його фінансові управління припинили своє існування, їх правонаступників чинним законодавством та нормативними актами не передбачено. Фінансове управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації не є правонаступником фінвідділу Ленінської районної ради народних депутатів м. Києва. В ШРДА відсутні будь - які документи, які свідчать про призначення [PERSON] чи інших працівників до фінвідділу виконавчого комітету Лкенінської районної ради народних депутатів м. Києва та їх звільнення. Крім того, ШРДА не завдавала позивачцу шкоди, оскільки не перебувала з нею в трудових відносинах. Крім того, відсутні і будь - докази які дають підстави для поновлення строку для звернення до суд з позовом у зв»язку із поважністю причин пропуску такого строку. [PERSON] направила відповідь на відзив. Вказала, що фінансове управління Шевченківської районної у місті ради - Шевченківської районної у у м. Києві державної адміністрації і досі існує і працює. І так як була звільнена у зв»язку із неправомірністю дій органів влади, то має право на відшкодування шкоди в порядку ст. ст. 1172-1175 ЦК України. Від [PERSON] надійшла заява наступного змісту. Відповідач вказує, що ніколи не був начальником управління теплового господарства МЖКХ України,а працював начальником управління житлового господарства (з 1975 р. по 1994 р.) до якого на тимчасову роботу була прийнята [PERSON],яка не пройшла випробувальний термін. 03.09.2018 р ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва на підставі ст. 279 ЦПК України, здійснено перехід до розгляду справи в порядку загального позовного провадження у зв»язку із надходженням клопотання про проведення експертизи. На підставі розпорядження керівника апарату Шевченківського районного суду м Києва від 04.10.2018 р. за № 01-08-1166 відповідно до п. 2.3.50 положення про автоматизовану систему документообігу суд здійснено повторний автоматизований розподіл справи. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала заявлені вимоги, просила задовольнити. Також просила призначити по справі амбулаторну документальну експертизу на дату звільнення з роботи05.06.1978 р., у зв»язку із вимогою вважати наказ про звільнення за власним бажанням «недійсним». Питання поважності пропуску строку позовної давності можна поставити експертам іпісля чого вирішувати питання про поновлення строку. Представники Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації заперечували щодо задоволення вимог [PERSON] в повному обсязі, у зв»язку із відсутністю правових підстав для поновлення позивача на роботі. Потокольною ухвалою суду в судовому засіданні 22.02.3019 р. у задоволенні клопотання було відмовлено, у зв»язку із недоведеністю його ініціатором необхідності призначення такої експертизи в межах розгляду даної цивільної справи. Представник Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 просив розглянути справу за його відсутністю. Представник Київського міського психоневрологічного диспансеру № 2 просив розглянути справу за його відсутності, про що і повідомив суд. Також вказав, що [PERSON] систематично, багаторазово з 2012 р. звертається до суду з позовами щодо неправомірного звільнення. Інші учасники процесу в судове засіданні не з»явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином та у спосіб передбачений ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача [PERSON], пояснення представників відповідача, дослідивши матеріали справи та надавши їм належну оцінку суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Як свідчать матеріали справи, і що підтверджується копією трудової книжки позивача, листом виконавчого органу Шевченківської районної у м. Києві ради (Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації) № 48/630/1 від 15.10.2010 р., згідно наказу Ленінського районного фінансового відділу від 14.04.1975 р. № 8-лКупріянець [PERSON] була призначена на посаду старшого інспектора з державних доходів в порядку переведення з 10.04.1975 р. на підставі наказу Київського міського фінансового відділу від 14.04.1975 р. № 42-л. Також, як вбачається з матеріалів справи, і не заперечується учасниками справи, позивача було звільнено з займаної посади згідно її заяви за власним бажанням 05.06.1978 року. За приписами ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. Позивач зазначає, що написала зазначену заяву під тиском, і вона мала бути звільнена зі станом здоров»я. При цьому вважає, що строк встановлений законом для звернення до суду з такими вимогами має бути поновлений у зв»язку із поважністю причин хворобою, лікуванням, перебуванням у стресовому стані. В свою чергу представники відповідача вказали на безпідставність вимог [PERSON] та відсутність причин для поновлення строку щодо подання позову. Необхідно наголосити, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України. При цьому статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Разом з тим, в силу ч. 6 ст. 80 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України. Згідно до ч. 4 ст. 82ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як свідчать матеріали справи і це не заперечувалось учасниками процесу 25.06.2013 р. Шевченківським районним судом м. Києва ухвалено рішення, яким відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до Фінансового управління виконавчого органу Шевченківської районної державної адміністрації в м. Києві, Київського міського психоневрологічного диспансеру № 2, Київської міської психоневрологічної лікарні № 2, [PERSON], [PERSON] про зобов»язання змінити причину звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку. Не оспорювалась сторонами та обставина, що рішення набрало чинності. Як встановлено в судовому засіданні, предметом розгляду справи було, зокрема, встановлення причини звільнення з роботи, зміна запису у трудовій книжці, щодо причин звільнення не за власним бажанням , а по стану здоров»я по ст.40 ч.2 КЗпП України ц зв»язку із тим, що позивач на момент звільнення перебувала у хворобливому стані, то необхідно змінити підставу її звільнення не «за власним бажанням», а «за станом здоров»я». Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень під час розгляду вищезазначеної справи було встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20.01.2011 року відмовлено у позові [PERSON] до Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, треті особи: Фінансове управління КМДА, [PERSON] про зобов»язання змінити причину звільнення з роботи, яке на даний час набрало законної сили. Вищевказаним рішенням встановлено, що позивача [PERSON] було звільнено із займаної посади економіста держдоходів у Фінансовому відділі виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Києва у період з 10.04.1975 року по 5.06.1978 року згідно наказу №9-л від 01.06.1978 року відповідно до ст.38 КЗпП УРСР, із зазначенням підстави звільнення - «за власним бажанням». Крім того судом зазначено, що в ч.4 Постанови № 9 від 06.11.1992 року Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що передбачений ст. 233 КЗпП України строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з»ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов»язки сторін». А тому, проаналізувавши обставини, суд не вбачав перешкод для можливості своєчасного звернення позивача до суду із вказаною позовною заявою про встановлений термін, такий строк є пропущений позивачем без поважних причин і тому клопотання про поновлення строку для звернення до суду вважав невмотивованим та таким, що не підлягає задоволенню. Аналізуючи пояснення позивача та представників відповідача під час розгляду даної цивільної справи, дослідивши надані докази суд приходить до висновку, про відсутність нових обставин, які б давали можливість зробити висновок про необхідність зміни причин звільнення [PERSON], яке відбулось 05.06.1978 р. Також під час розгляду справи не було отримано доказів, які б будь - яким чином надали суду можливість зробити висновок про вчинення з боку відповідачів тиску на [PERSON] з метою написання останньою заяви про звільнення за власним бажанням. Крім того, суд не знаходить підстав і для стягнення з відповідачів шкоди, оскільки відсутні підстави вважати порушеними права позивача. Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки Згідно ст.334 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 цього Кодексу, районний суд може поновити ці строки. Зважаючи на вищенаведене, суд також приходить до висновку про неможливість поновлення строку для звернення до суду за захистом прав, з огляду на відсутність поважність причин пропуску такого строку. В матеріалах справи міститься відомості про те, що рішення Ленінського районного суду м. Києві від 30.03.1989 року [PERSON] було визнано недієздатною на підставі того, що вона перебувала з 1976 року на обліку в Печерському міжрайонному психоневрологічному диспансері м. Києва із відповідним психічним діагнозом , що також було підтверджено актом судово-психіатричної експертизи від 24.01.1989 року. Разом із тим, рішенням Ленінського районного суду м. Києва від 16.04.1991 року позивача [PERSON] було поновлено в дієздатності. Також матеріали справи містять матеріали, які дають підстави вважати, що протягом 2011-2015 років, і це не спростовувалось позивачем, [PERSON] зверталась до суду з позовами які стосуються її звільнення та стану здоров»я. Зважаючи на вищенаведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed