Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби в особі Слідчого управління фінансових розслідувань Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, Полтавської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, Шевченківського районного суду м.Києва, Державної казначейської служби України, \~ \~ \~ \~в якому прохав стягнути за рахунок державного бюджету (Державна казначейська служба України) на його користь завдану йому шкоду у розмірі 1\~000\~000 грн. \~ \~ \~ \~В обґрунтування позову вказав, що у травні 2008 року СУ податкової міліції України (на даний час СУ фінансових розслідувань Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби), було порушено відносно нього кримінальну справу за ст.ст.205, 212 КК України і пред`явлено обвинувачення за вказаними статтями. 29 травня 2008 року Шевченківським районним судом м.Києва відносно нього було обрано запобіжний захід взяття під варту та доставлено до Київського слідчого ізолятора. В подальшому 14.09.2009 року він був етапований до Полтавського слідчого ізолятора. Крім того, 11.03.2009 року СУ Генеральної прокуратури відносно нього було порушено кримінальну справу за ч.4 ст. 190 та ч.2 ст. 358 КК України, але в рамках цих справ запобіжний захід щодо нього не обирався. 13.05.2009 року його було звільнено з-під варти у зв`язку із закриттям кримінальної справи по його обвинуваченню за ст.ст. 205, 212 КК України на підставі ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 13.05.2009 року. 24.03.2014 року вироком Полтавського районного суду Полтавської області його було визнано невинним і виправдано у скоєнні злочинів, передбачених ч.4 ст. 190 та ч.2 ст. 358 КК України. 20.07.2016 року ухвалою Апеляційного суду Полтавської області вирок залишено без змін. 18.02.2016 року ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України вирок залишено без змін. З вини СУ податкової міліції ДПС України, органу прокуратури Генеральної прокуратури, судового органу-Шевченківського районного суду м.Києва його незаконно звинувачено у вчиненні злочинів, які він не вчиняв і незаконно позбавлено волі з 29.05.2008 року по 13.09.2009 року, тобто протягом 11 місяців 16 діб. Зазначив, що перебуваючи під вартою в Київському та Полтавському слідчих ізоляторах він був обмежений у своїх конституційних правах, як громадянин України, а також як чоловік обмежений у фізичних, духовних, емоційних потребах, не мав можливості піклуватися про свою родину, виховання дітей, заняття побутовими справами та чесно працювати. Незаконні дії органу досудового розслідування завдали йому моральної шкоди, зокрема, призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків. Після звільнення він вимушений був прикладати додаткових зусиль для організації свого життя, відновлювати втрачені тривалою ізоляцією стосунки із членами сім`ї, родичами, друзями. Також морально страждав від усвідомлення безпідставності свого арешту за злочини, які не вчиняв. Крім того, знаходився під значним негативним психічним впливом, що призвело до погіршення та позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Зазначені обставини, а також відсутність майже рік належного медичного догляду, призвели до погіршення його стану здоров`я. Таким чином, незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності, звинувачення у вчиненні злочинів, які він не скоював, тривале тримання під вартою, призвели до погаршення його здоров`я, моральних втрат, психологічного виснаження. З цих підстав звернувся до суду з позовом. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 08 квітня 2019 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Від відповідача прокуратури Полтавської області до суду надійшов відзив, в якому вказано, що у позовній заяві [PERSON] окрім посилання на матеріали кримінального провадження та вирок суду, не зазначив конкретно, в чому полягає завдана йому моральна шкода, з яких міркувань він виходив, визначаючи її розмір, та якими належними та допустимими доказами це підтверджується. Розрахунок суми завданої моральної шкоди не здійснено. Наведені позивачем обставини із його життя не підтверджені належним чином, не знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку із фактом притягнення до кримінальної відповідальності, а тому не можуть бути належними доказами на підтвердження заподіяння йому моральних страждань. Вказав, що розмір моральної шкоди визначається відповідно до ч.ч.2,3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», тобто виходячи із розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством і судом. Враховуючи, що жодних доказів на підтвердження моральних страждань позивачем не надано, позовні вимоги підлягають задоволенню в межах визначеного спеціальним Законом мінімуму за кожен місяць перебування під слідством і судом до набрання виправдувальним вироком суду законної сили (а.с.61-64). Відповідач Генеральна прокуратура України надіслав до суду відзив, в якому вказав, що суб`єктом відповідальності в даному випадку є держава, оскільки виплати здійснюються з Державного бюджету України через Державну казначейську службу, а не конкретний орган прокуратури. Щодо позовних вимог до держави, то вказав, що вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 15.09.2010 року [PERSON] було визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч.4 ст. 190, ч.2 ст. 358 КК України, та призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України [PERSON] звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки та покладенням обов`язків згідно ст. 76 КК України. У вказаному вироку зазначено, що допитаний у судовому засіданні підсудний [PERSON] частково визнав себе винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 358 КК України. Вказаний вирок апеляційною інстанцією був скасований 28.04.2011 року з направленням справи на новий судовий розгляд. Вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 24.03.2014 року [PERSON] виправдано за недоведеністю його участі у вчиненні злочинів, а ухвалами Апеляційного суду Полтавської області від 20.07.2015 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.02.2016 року вирок залишено без змін. Таким чином, [PERSON] , частково визаючи свою вину в ході судового провадження шляхом само обмови, перешкоджав з`ясуванню істини і цим сприяв незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності (а.с.70-71). Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 08 травня 2019 року призначено по справі судову психологічну експертизу, проведення якої доручено експерту Полтавського відділення Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім.Засл.проф.М.С.Бокаріуса, провадження по справі зупинено (а.с.115-117). У зв`язку із надходженням від експерта клопотання про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи, ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 18 червня 2019 року провадження по справі було поновлено (а.с.134). Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 18 липня 2019 року витребувано додатково матеріали з Полтавського районного суду Полтавської області, ДУ «Київський слідчий ізолятор» та направлено справу для проведення психологічної експертизи, зупинено провадження по справі до отримання експертного висновку (а.с.156-157). Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 30 липня 2020 року провадження по справі поновлено, у зв`язку із надходженням від судового експерта висновку судової психологічної експертизи (а.с.210). У вересні 2020 року від позивача до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій він прохав стягнути за рахунок державного бюджету (Державна Казначейська служба України) на його користь завдану йому Слідчим управлінням фінансових розслідувань Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, Генаральною прокуратурою України, прокуратурою Полтавської області, Шевченківським районним судом м.Києва немайному шкоду: стосовно фактору незаконного притягнення особи до кримінальної відповідальності в розмірі 405 МЗП, що становить у грошовому еквіваленті з розрахунку існуючої мінімальної заробітної плати станом на час розгляду справи, яка становить з 01 вересня 2020 року 5000 грн., суму 2\~025\~000 грн., а також стосовно фактору незаконного тримання під вартою в розмірі 369, 45 МЗП, що становить в грошовому еквіваленті з розрахунку існуючої мінімальної заробітної плати, станом на час розгляду справи, яка становить з 01 вересня 2020 року 5000 грн., суму 1\~847\~250 грн., згідно висновку судово-психологічної шкоди в грошовому еквіваленті 3\~872\~250 грн. Також прохав стягнути витрати на проведення судово-психрологічної експертизи у сумі 25\~120 грн. (а.с.225-226). Від відповідача Шевченківського районного суду м.Києва до суду надійшли заперечення на заяву про збільшення позовних вимог, в якій прохав у задоволенні позову відмовити, вказав, що позивачем не додано до заяви жодних доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог до Шевченківського районного суду м.Києва, в тому числі жодних копій процесуальних документів, на які позивач посилається у позові. Зазначені обставини позбавляють можливості перевірити наявність підстав для застосування запобіжного заходу, встановити наявність підстав для відшкодування шкоди та як наслідок встановити обгрунтвоаність позову. Крім того, в Єдиному реєстрі судових рішень міститься ухвала Апеляційного суду Полтавської області від 13.05.2009 року, однак даною ухвалою провадження по справі не було закрите, а позивача було звільнено з-під варти у зв`язку із скасування запобіжного заходу, який обирався не Шевченківським судом м.Києва. Крім того, відповідачем у даній справі є держава, а не органи державної влади (а.с.235-236). Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 05 жовтня 2020 року замінено найменування відповідачів у справі, а саме Генеральну прокуратуру України на Офіс Генерального прокурора, а відповідача Прокуратуру Полтавської області на Полтавську обласну прокуратуру, закрито підготовче провадження по справі (а.с.258-259). У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, його представник [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та заяві про звільшення позовних вимог. Представник відповідачів Офісу Генерального прокурора та Полтавської обласної прокуратури Харенко В.М. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, з підстав викладених у відзивах. Представник відповідача Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби в особі Слідчого управління фінансових розслідувань Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи (а.с.250), про причини неявки суд не повідомив. Представник Шевченківського районного суду м.Києва у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи (а.с.248), про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши учасників справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову, виходячи із наступного. Судом встановлено, що 29.05.2008 року СУ податкової міліції Державної податкової адміністрації України відносно [PERSON] було порушено кримінальну справу за ч.5 ст. 27, ч.3 ст. 212 КК України. 04.06.2008 року [PERSON] притягнуто в якості обвинуваченого за ст. 27 ч.5, ст. 212 ч.3 КК України. 25.07.2008 року відносно [PERSON] порушено кримінальну справу за ч.5 ст. 27, ч.3 ст. 190 КК України. 16.12.2008 року відносно [PERSON] порушено кримінальну справу за ч.4 ст. 190, ч.2 ст. 358 КК України. Постановою від 17.12.2008 року [PERSON] притягується як обвинувачений у кримінальній справі за ч.4 ст. 190, ч.2 ст. 358 КК України. Постановою від 25.12.2008 року [PERSON] притягується як обвинувачений у кримінальній справі за ч.4 ст. 190, ч.2 ст. 358 КК України. Також встановлено, що [PERSON] було затримано 28.05.2008 року. 30.05.2008 року строк тримання під вартою продовжено до 10 діб. 05.06.2008 року Шевченківським районним судом м.Києва [PERSON] взято під варту. 28.07.2008 року Шевченківським районним судом м.Києва продовжено строк тримання під вартою [PERSON] до 28.09.2009 року. 25.09.2008 року Апеляційним судом м.Києва продовжено тримання [PERSON] під вартою до шести місяців. 19.11.2008 року Апеляційним судом м.Києва продовжено тримання [PERSON] під вартою до дев`яти місяців. Ухвалою Апеляційного суду у справі № 11-424 від 13 травня 2009 року 13.05.2009 року [PERSON] звільнено з-під варти у залі суду. 24.03.2014 року вироком Полтавського районного суду Полтавської області його було визнано невинним і виправдано у скоєнні злочинів, передбачених ч.4 ст. 190 та ч.2 ст. 358 КК України. 20.07.2015 року ухвалою Апеляційного суду Полтавської області вирок залишено без змін. 18.02.2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вирок залишено без змін. Вказані обставини встановлені судом на підставі вироку Полтавського районного суду Полтавської області від 24.03.2014 року, ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 20 липня 2015 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.02.2016 року, постанови про зупинення кримінальної справи від 27 листопада 2009 рокку, висновку експерта Полтавського відділення Харківського НДІСЕ ім.засл.проф.М.С.Бокаріуса № 646/1325 від 30.04.2020 року за результатами судової психологічної експертизи (а.с.4-47,175-208). Статтею 19 Конституції України\~встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Відповідно до\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені\~статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частинами першою та другою\~статті 23 ЦК України\~передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями частини третьої\~статті 23 ЦК України\~визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до\~статті 1176 ЦК України\~шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Згідно із\~статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Частиною другою\~статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх\~отримати. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста\~статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» Згідно зі\~статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої\~статті 12 цього Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2203цс15), відповідно до частини третьої\~статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості». Таким чином, [PERSON] незаконно перебував під слідством та судом з 30.05.2008 року по 20.07.2015 року, тобто 7 років 1 місяць 21 день (85 місяців 21 день), в тому числі незаконно перебував під вартою в цей період з 30.05.2008 року по 13.05.2009 року, тобто 11 місяців 16 днів, оскільки вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 24.03.2014 року його було визнано невинним і виправдано у скоєнні злочинів, передбачених ч.4 ст. 190 та ч.2 ст. 358 КК України, а 20.07.2015 року ухвалою Апеляційного суду Полтавської області вирок залишено без змін. 18.02.2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вирок залишено без змін. Отже, вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 24.03.2014 року, яким [PERSON] визнано невинним у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст. 190 та ч.2 ст. 358 КК України, набав законної сили 20.07.2015 року. Судом встановлено, що перебуваючи під вартою, [PERSON] він був обмежений у своїх конституційних правах, як громадянин України, обмежений у фізичних, духовних, емоційних потребах, не мав можливості піклуватися про свою родину, виховання дітей, заняття побутовими справами та можливості працювати. Перебування під слідством та судом, а також під вартою завдало йому моральної шкоди, зокрема, призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків. Після звільнення він вимушений був прикладати додаткових зусиль для організації свого життя, відновлювати втрачені тривалою ізоляцією стосунки із членами сім`ї, родичами, друзями. Також розивач морально страждав від усвідомлення безпідставності свого арешту за злочини, які не вчиняв. Крім того, останній знаходився під значним негативним психічним впливом, що призвело до погіршення та позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Таким чином, незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності, звинувачення у вчиненні злочинів, які він не скоював, тривале тримання під вартою, призвели до моральних втрат, психологічного виснаження. Доводи відповідачів про визнання вини [PERSON] у судовому засіданні, що потягло за собою постановлення обвинувального вироку, суд вважає неспроможними, оскільки у подальшому зазначений вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 15 версеняч 2010 року був скасований (а.с.72-103). Також суд оцінює критично заперечення відповідачів, що моральної шкоди [PERSON] не спричинено, оскільки як слідує із висновку експерта Полтавського відділення Харківського НДІСЕ ім.засл.проф.М.С.Бокаріуса № 646/1325 від 30.04.2020 року за результатами судової психологічної експертизи, обставини незаконного притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності та його незаконне перебування під вартою справили на під експертного психотравмуючий вплив. Характер психотравмуючого впливу полягає у тривалих негативних переживаннях несправедливості, незахищеності, безсилля, втрати можливості будувати життя відповідно до власних цілей, стану хронічного стресу, втоми, психологічної кризи, суттєвого порушення соціального функціонування у всіх основних сферах життя (сімейних та інших неформальних стосунків, професійному, громадському житті) (а.с.4-47,175-208). Пунктом 9\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до\~статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік»\~у редакції, чинній на час розгляду справи, установлено з 01\~\~вересня 2020 року мінімальну заробітну плату на рівні 5 000,00 грн. Враховуючи, що [PERSON] перебував незаконно під слідством і судом протягом 7 років 1 місяця 21 дня (тобто 85 місяців 21 дня), розмір відшкодування моральної шкоди, з врахуванням вищезазначених норм, становить 428\~150 грн. ( 85 місяців х 5000 грн. + 5000 грн.:30 днів х16 днів). Також суд вважає за необхідне стягнути моральну шкоди на користь позивача, спричинену йому у зв`язку із незаконним перебуванням під вартою протягом 11 місяців 16 днів. При цьому розрахунок моральної шкоди вважає за необхідне проводити в аналогічному порядку, а тому відшкодуванню підлягає моральна шкода у розмірі 57\~000 грн. ( 11 місяців 16 днів х 5000 грн.). Разом із Державного бюджету України на користь [PERSON] підлягає стягненню 485\~550 грн. Указане відповідає правовій позиції Великої палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), в якій вказано про право суду визначати розмір моральної шкоди , не обмежуючись мінімальним розміром для визначення моральної шкоди. При цьому, розмір відшкодування моральної шкоди, визначений у висновку експерта Полтавського\~відділення Харківського\~НДІСЕ ім.засл.проф.М.С.Бокаріуса\~№ 646/1325\~від 30.04.2020\~року за\~результатами судової\~психологічної експертизи,\~а саме\~стосовно фактору\~«незаконне притягнення\~особи до\~кримінальної відповідальності»\~-\~405\~МЗП,\~а стосовно\~фактору «незаконне\~тримання під\~вартою» -\~369,\~45\~МЗП, суд вважає завищеним. Положеннями\~статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~встановлено, що відшкодування моральної шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга\~статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої\~статті 170 ЦК України\~держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Велика Палата Верховного суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22). Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого\~указом Президента України від 13 квітня 2011\~\~року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Таким чином,\~відповідачем у\~справі є\~держава,\~яка бере\~участь у\~справі через\~відповідний орган\~державної влади.\~Кошти на\~відшкодування шкоди\~державою підлягають\~стягненню з\~Державного бюджету\~України.\~Отже,\~зазначення позивачем\~в якості\~відповідачів органів\~державної влади,\~які представляють\~державу,\~а не\~держави не\~впливає ні\~на підстави,\~ні на\~обов`язковість\~відновлення права\~позивача.Крім того, в резолютивній частині позовної заяви із врахуванням збільшених позовних вимог, позивач прохає стягнути моральну шкоду із Державного бюджету України, а не із відповідачів, що фактично означає пред`явлення позовних вимог до держави. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з Державного бюджету України на користь [PERSON] 485 550 (чотириста вісімдесят п`ять тисяч п`ятсот п`ятдесят) грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ч.ч.2,6 ст. 141 ЦПК України та, враховуючи, що судовий збір не справляється позивачем за подачу вказаного позову на підставі п.13 ч.2 Закону України «Про судовий збір», а відповідачем є держава, покладає його на рахунок держави. Враховуючи, що позов задоволено частково у розмірі 12,5 % від заявлених вимог, судові витрати пов`язані із проведення експертизи (ст. 139 ЦПК України) у розмірі 3\~140 грн. ( 25\~120 х 12,5 %), суд вважає за необхідне компенсувати [PERSON] за рахунок держави (Акт попереднього розрахунку - а.с.209).

Outcome: partial