Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що він працював на підприємстві відповідача та 27 листопада 2020 року його було звільнено наказом №209-к від 30 листопада 2020 року за станом здоров`я на підставі п.2 ст. 40 Кодексу законів про працю України. В день звільнення з [PERSON] не було здійснено розрахунок при звільненні. Станом на 27 листопада 2020 року відповідач не сплатив позивачеві належні при звільненні суми у розмірі 43933,69 грн, яка була частково сплачена у сумі 2379,97 грн, а також відповідач не сплатив заробітну плату позивача за вересень 2020 року у сумі 653,96 грн, при цьому позивач просить стягнути з відповідача невиплачену суму заробітної плати та усіх сум, належних позивачу при звільненні, у розмірі 53942,02 грн. Позивач, зазначає, що його середньоденний заробіток на день звільнення становив 532,55 грн, а тому за 89 робочих днів затримки розрахунку при звільненні відповідач повинен сплатити йому середній заробіток у сумі 47396,95 грн, при цьому позивач просить суд стягнути середній заробіток за період з 27 листопада 2020 року (день звільнення) по день ухвалення рішення у цій справі. З огляду на викладене позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь: невиплачену суму заробітної плати та усіх сум, належних позивачу при звільненні, у розмірі 53942,02 грн, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 листопада 2020 року (день звільнення позивача) по день ухвалення рішення суду у цій справі. Ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 06 квітня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін, призначено судове засідання з розгляду справи на 19 травня 2021 року (а.с. 27). Від відповідача на адресу суду 29 квітня 2021 року, в межах строку, визначеного ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 06 квітня 2021 року, надійшов відзив на позов з доданими до нього доказами про підтвердження направлення його копії та доданих нього документів позивачу, тому суд вважає необхідним та доцільним прийняти відзив державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» до розгляду в межах цієї цивільної справи. Згідно з наданим відзивом відповідач зазначає, що позивач був звільнений наказом підприємств відповідача №209-к від 30 листопада 2020 року у зв`язку з виявленою невідповідністю стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи за п. 2 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Сума до сплати, яка належала [PERSON] на час звільнення становила 44587,65 грн, з них: 43933,69 грн - заробітна плата за листопад 2020 року, 653,96 грн - заробітна плата за вересень 2020 року. Станом на 22 квітня 2021 року невиплачена сума заробітної плати, яка належить позивачу, становить 42207,68 грн. Джерелами виплати заробітної плати працівникам державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» є кошти державного бюджету та кошти від реалізації вугільної продукції. Заборгованість позивача може бути погашена тільки за рахунок коштів від реалізації вугільної продукції. У зв`язку з відсутністю у підприємства грошових коштів на виплату заробітної плати та введенням простою на підприємстві з грудня 2019 року, несплатою в повному обсязі з підприємством за поставлену вугільну продукцію з боку покупців, державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» не мало можливості розрахуватись з позивачем у строки визначені ст. 116 Кодексу законів про працю України. Тому, відповідач посилаючись на правовий висновок, викладений у постанові Великої палати Верховного суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, та заявляючи про не співмірність середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з сумою заборгованістю перед позивачем, оскільки така заборгованість виникла з причин, які не залежать від підприємства, відповідач просить суд зменшити розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні на п`ятдесят відсотків. Окрім того, у відзиві відповідач зазначає, що позивачем не доведено наявності понесених моральних страждань та причин їх виникнення. Відповідач просив суд справу розглянути без участі представника державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» (а.с. 31). Від відповідача не надходило клопотань про розгляд справи у поряду загального позовного провадження. Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, передбачених ч. ч. 5, 7 ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, від сторін не надходило. Суд, відповідно до ч. 5 ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, дослідивши які вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 19 серпня 1991 року по 27 листопада 2020 року працював на державному підприємстві «Шахтоуправління «Південнодонбаске №1», та був звільнений 27 листопада 2020 року наказом №209-к від 30 листопада 2020 року внаслідок невідповідності стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи на підставі п. 2 ст. 40 Кодексу законів про працю України, що підтверджується трудовою книжкою серії [NUMBER] від 02 вересня 1988 року (а.с. 19-20). Відповідно до листа державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» №968 від 22 квітня 2021 року [PERSON] дійсно працював на державному підприємстві «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» з 19 серпня 1991 року. Згідно з наказом №209-к від 30 листопада 2020 року внаслідок невідповідності стану здоров`я позивача було звільнено з підприємства 27 листопада 2020 року. Нараховані грошові кошти на момент звільнення склали 55607,08 грн. Сума до сплати у листопаді 2020 року складає 43933,69 грн, з них: - 1159,51 грн перераховано згідно з платіжним дорученням №67 від 18 грудня 2020 року (а.с. 22); - 1220,46 грн перераховано згідно з платіжним дорученням №1001 від 22 лютого 2021 року (а.с. 23). Станом на 19 квітня 2021 року позивачу не перерахованою 42207,68 грн. Середньоденна заробітна плата позивача на час звільнення склала 532,55 грн (а.с. 33). Згідно з актами про початок цілозмінних простоїв по ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» від 08 грудня 2019 року, 02 січня 2020 року, від 03 лютого 2020 року, від 19 березня 2020 року та акту про продовження цілозмінних простоїв від 02 квітня 2020 року, від 25 червня 2020 року, від 01 липня 2020 року, від 19жовтня 2020 року через відсутність розрахунків збоку ДП «Даржвуглепостач» та «ПАТ «Центренерго» за відвантажену вугільну продукцію відповідач не має змоги сплатити заробітну плату. З 19 березня 2020 року ПрАТ ДТЕК «ПЕМ-ЕНЕРГОВУГІЛЛЯ» припинило постачання електроенергії відповідачу через заборгованість за спожиту електроенергію, у зв`язку з чим були розпочаті цілозмінні простої підприємства (а.с. 36-40). Відповідно до листа державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» №968 від 22 квітня 2021 року станом на 19 квітня 2021 року [PERSON] не перераховано 42207,68 грн, тобто за період з 27 листопада 2020 року позивачу було перераховано 2379,97 грн платіжними дорученнями №67 від 18 грудня 2020 року та №1001 від 22 лютого 2021 року. Так, в судовому засіданні встановлено, не оспорюється сторонами та відповідно до ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України не підлягає доказуванню, що [PERSON] дійсно працював на державному підприємстві «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» та був звільнений з підприємства 27 листопада 2020 року на підставі п. 2 ст. 40 Кодексу законів про працю України. В день звільнення з останнім не було проведено повного розрахунку всіх належних йому сум. Середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 532,55 грн, оскільки кожна зі сторін посилається на зазначені обставини як в досліджених письмових доказах, так і в наданих суду позові та відзиві на позов. Крім того, з відзиву відповідача вбачається, що станом на 19 квітня 2021 року заборгованість перед [PERSON] складає 42207,68 грн, позивач не заперечував та не спростовував зазначену обставину, відповіді на відзив до суду не надавав. Згідно зі статтею 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як вбачається з наданих до суду листів відповідача №714 від 29 березня 2021 року та №968 від 22 квітня 2021 року та платіжних доручень №67 від 18 грудня 2020 року, №1001 від 22 лютого 2021 року станом на день звернення позивача до суду з даним позовом заборгованість по заробітній платі та сумах, які належали до сплати останньому при звільненні, була частково сплачена відповідачем. Так, розмір невиплачених [PERSON] при звільненні грошових коштів на час розгляду справи становить 42207,68 грн (43933,69 грн + 653,96 грн (заробітна плата за вересень 2020 року) - 2379,97 грн), тому, на виконання вимог ст. ст. 47, 116 КЗпП України, ці кошти підлягають стягненню з державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» на користь позивача, а вимоги позову в даній частині - задоволенню. Крім того, суд вважає за необхідне задовольнити вимогу позивача щодо негайного виконання рішення суду в частині стягнення з відповідача заробітної плати у розмірі середньомісячного заробітку в сумі 11 449,68 грн на підставі ч.1 ст. 430 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до якої суд допускає негайне виконання рішень, зокрема, у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. Згідно статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 рудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При визначенні середньої заробітної плати слід керуватися вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями) (далі - Порядок). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. З п. 2 вказаного Порядку вбачається, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що середньоденний заробіток [PERSON] на день звільнення становить 532,55 грн, що підтверджується листом державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» №968 від 22 квітня 2021 року, не оспорюється сторонами та не підлягає доказуванню. Згідно з п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Таким чином, під час проведення розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки розрахунку при звільненні з використанням даних про середній заробіток позивача. Позивачем визначено загальний період, за який необхідно стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку у зв`язку із звільненням з роботи, а саме: з 27 листопада 2020 року (день звільнення) по день ухвалення рішення, однак зазначений період визначено помилково, оскільки 27 листопада 2020 року є останній днем роботи позивача, протягом якого відповідач повинен у добровільному порядку сплатити усі належні працівникові суми, а відповідальність настає з дня, наступного за днем звільнення, відповідно до ст. ст. 116, 117, ч.5 ст. 2411 Кодексу законів про працю України та ч.1 ст. 123 Цивільного процесуального кодексу України . Так, розмір компенсації середнього заробітку за період, коли позивачу з вини відповідача не було здійснено розрахунок при звільненні, а саме, за період з 28 листопада 2020 року по день ухвалення цього рішення - 19 травня 2021 року (включно), де кількість робочих днів - становить 116 днів (у листопаді 2020 року - 1 р.д., у грудні 2020 року - 22 р.д., у січні 2021 року - 19 р.д., у лютому 2021 року - 20 р.д., у березні 2021 року - 22 р.д., у квітні 2021 року - 22 р.д., у травні 2021 - 10 р.д.), розмір середнього заробітку складає 61775,80 грн (116 робочих днів х 532,55 грн). Більш того, враховуючи, що при здійсненні розрахунку середньоденної заробітної плати [PERSON] та як наслідок при розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні останнього враховувались грошові виплати заробітної плати позивача до утримання з них податків та обов`язкових зборів, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні вимог позову в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні без утримання податків та обов`язкових зборів. Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву зазначає, що підприємством дійсно не було вчасно виплачено належних позивачеві сум у день звільнення, але вина підприємства у такій бездіяльності відсутня, оскільки на підприємстві було введено простій через припинення постачання електроенергії, а також наявність численних боргів перед підприємством через несплату за поставлене вугілля. Однак, суд критично ставиться до вищезазначених посилань відповідача, оскільки [PERSON] виконував покладені на нього трудові зобов`язання, а державне підприємство «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» не виконало свої зобов`язання перед звільненим працівником, а відсутність у підприємства грошових коштів не може бути підставою для невиплати працівникові заробітної плати та/або сум належних при звільнені. Окрім того, відповідач у відзиві на позов не визначає, які саме заходи були вжиті підприємством для здійснення щонайшвидшої виплати звільненому працівникові належних йому сум та узгодження з останнім можливого часу/графіку проведення такої виплати. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої палати Верховного суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц. Більш того, суд вважає необхідним зауважити, що на час звільнення [PERSON] сума нарахованої та несплаченої відповідачем заробітної плати складала 55607,08 грн, крім того, при звільненні позивачу не було виплачено заробітну плату за вересень 2020 року у сумі 653,96 грн, що підтверджується листом відповідача №968 від 22 квітня 2021 року, яка була сплачена підприємством частково, тому стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 56000,00 грн буде в повній мірі дотримано балансу та принципу співмірності між розміром невиплаченої при звільненні заробітної плати та стягуваної з підприємства компенсації. Вирішуючи питання щодо розподілу між сторонами судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно з ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави. З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що суд дійшов висновку про доцільність часткового задоволення позовної вимоги зі стягнення заборгованості із заробітної плати та усіх сум, належних [PERSON] при звільненні, у сумі 42207,68 грн, а останній відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, суд вважає необхідним, на виконання вимог ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, стягнути з відповідача на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 710,48 грн (42207,68 грн х 908,00 грн /53942,02 грн). Відповідно до ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з наданої до суду квитанції №0.0.2077586458.1 від 06 квітня 2021 року позивачем було сплачено судовий збір за подання до суду цього позову у сумі 908,00 грн. Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 56000,00 грн, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на сплату судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам у сумі 823,11 грн: (56000,00 грн х 908,00 грн/ 61775,80 грн). Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат на правничу допомогу у сумі 1500,00 грн, суд виходить з наступного. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Зазначена правова позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 23.11.2020 № 638/7748/18 (61-13573св19), постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20), постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17 (провадження № 61-5662св20). Так, на підтвердження понесених судових витрат на правничу допомогу позивачем надано опис робіт за договором про надання правових послуг від 19 березня 2021 року з якого вбачається лише орієнтовний розрахунок витрат на правову допомогу зі складання позовної заяви у розмірі 1500,00 грн, та квитанцію до прибуткового касового ордера №35 від 19 березня 2021 року, з якої вбачається, що [PERSON] сплатив фізичній особі - підприємцю [PERSON] 1500,00 грн без посилання на договір про надання правових послуг, натомість підставою видачі такої квитанції заначено цивільну справу щодо стягнення середньої заробітної плати, якої станом на 19 березня 2021 року за позовом [PERSON] не існувало (а.с. 14-15). Таким чином, судом встановлено, що позивачем на виконання ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України не надано доказів на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, таких як: договору про надання правової допомоги від 19 березня 2021 року, який зазначено в ордері серія АР №1042728 від 06 квітня 2021 року (а.с. 24), акту наданих послуг за цим договором з детальним описом наданих послуг та платіжного документу на підтвердження понесених позивачем витрат саме за цим договором. Статтями 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 4 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи. З огляду на недоведеність понесених позивачем судових витрат на правничу допомогу, у суду відсутні підстави стягнення на користь позивача зазначених витрат з відповідача. Оскільки, відповідно до вимог статті 279 Цивільного процесуального кодексу України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, тому, відповідно до вимог частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі викладеного,

Outcome: partial