Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, який в процесі судового розгляду зменшив, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що згідно договору фінансового лізингу №003864 від 09.04.2016 року з додатками, укладеного між позивачем (надалі лізингоодержувач) та відповідачем (надалі лізингодавець), предметом якого за п.п.1 ст.1 договору та у специфікації додаток №2 є мінітрактор Dongfend DF 244 D вартістю 185\~660,00 грн., лізингодавець взяв на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Пунктом 1.7 ст.1 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу у розмірі 50%, адміністративного платежу у розмірі 10% від вартості предмету лізингу та комісії за передачу предмету лізингу, яка становить 3% від суми вартості предмету лізингу. Після того як представником компанії був складений договір, лізингоодержувачу було повідомлено, що договір буде надано для ознайомлення лише після сплати авансового платежу, адміністративного платежу та комісії за передачу. Вказаний платіж було здійснено у ПАТ КБ «Приватбанк» у сумі 75\~000 грн., який зараховано згідно п.9.7 ст.9 договору як адміністративний платіж у розмірі 18\~566,00 грн. та аванс у розмірі 56\~434,00 грн., що підтверджується квитанцією №0.0.533041843.1 від 09.04.2016 року. Разом з тим, позивач вважає, що вищезазначений договір фінансового лізингу від 09.04.2016 року має бути визнаний у судовому порядку недійсним на підставі ч.1 ст.203 ЦК України, оскільки зміст даного правочину суперечить вимогам цивільного законодавства, так як містить несправедливі умови, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. Представник позивача за довіреністю [PERSON] до судового засідання не зявився, однак від останнього надійшла письмова заява про розгляд справи за його відсутності, зменшені позовні вимоги підтримує та просить суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у розгляді справи, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» до судового засідання не зявився із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що згідно договору фінансового лізингу №003864 від 09.04.2016 року з додатками, укладеного між позивачем (надалі лізингоодержувач) та відповідачем (надалі лізингодавець), предметом якого за п.п.1 ст.1 договору та у специфікації додаток №2 є мінітрактор Dongfend DF 244 D вартістю 185\~660,00 грн., лізингодавець взяв на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Пунктом 1.7 ст.1 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу у розмірі 50%, адміністративного платежу у розмірі 10% від вартості предмету лізингу та комісії за передачу предмету лізингу, яка становить 3% від суми вартості предмету лізингу. Як вбачається з пояснень представника позивача в судовому засіданні після того, як представником компанії був складений договір, лізингоодержувачу було повідомлено, що договір буде надано для ознайомлення лише після сплати авансового платежу, адміністративного платежу та комісії за передачу. Вказаний платіж було здійснено у ПАТ КБ «Приватбанк» у сумі 75\~000 грн., який зараховано згідно п.9.7 ст.9 договору як адміністративний платіж у розмірі 18\~566,00 грн. та аванс у розмірі 56\~434,00 грн., що підтверджується квитанцією №0.0.533041843.1 від 09.04.2016 року. Разом з тим, представник позивача стверджує, що вищезазначений договір фінансового лізингу від 09.04.2016 року має бути визнаний у судовому порядку недійсним на підставі ч.1 ст.203 ЦК України, оскільки зміст даного правочину суперечить вимогам цивільного законодавства, так як містить несправедливі умови. Так, відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Також Законом встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введені в оману споживачів, шляхом пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. За змістом п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору. Згідно з ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату. Як вбачається з матеріалів справи додаток №3 до спірного договору, який є невідємною частиною договору фінансового лізингу та містить істотні умови договору, а саме щодо визначення комісії за супроводження договору та лізингові періодичні платежі, які підлягають обовязковому погодженню сторонами, підписано не було, що в свою чергу суперечить ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», де зазначено, що розмір лізингових платежів є істотною умовою договору. Більше того, суд звертає увагу, що відповідач ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» у своїй діяльності керується Положенням про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами субєктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовою установою, затвердженим розпорядженням Держкомфінпослуг №21 від 22.01.2004 року, яке не передбачає отримання ліцензії на здійснення своїх послуг. В той час, як п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» передбачено, що такий вид господарської діяльності, як фінансовий лізинг підлягає ліцензуванню. Згідно п.11-1 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовою вважається послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Відповідно до п.4 ч.1 ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. У відповідності до ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавця за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Разом з тим, як вбачається зі змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, адміністративний платіж це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, підлягає сплаті за розгляд та підготовку документів для укладення договору, являється одноразовою платою при укладенні договору та становить відсоток від вартості предмета лізингу. У відповідності до п.10.1 ст.10 договору лізинговий платіж складається, в тому числі, із комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням цього договору (адміністративний платіж), цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Однак, на думку суду, вищезазначений пункт договору порушує принцип добросовісності, оскільки, відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору, виконаній послузі, яка згідно ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не є лізинговим платежем, а фактично полягала у встановленні стандартної форми договору. Таким чином, проаналізувавши наведені умови договору вбачається, що складові першого лізингового платежу «адміністративний платіж» виходятьза межі переліку таких платежів, передбачених законом. Окрім того, пунктом 10.5 ст.10 договору передбачено, що у разі відмови лізингодержувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмету лізингу, лізингодавець вправі в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмету лізингу протягом пяти календарних днів, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються. Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність у спірному договорі нечіткого визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надання лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці, що призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотних умов договору. Також, умовами договору передбачено право лізингодавця змінювати і розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право в жодному випадку не передбачається для лізингоодержувача. Одночасно умовами договору для лізингоодержувача встановлюються жорсткі зобовязання та непропорційно великий розмір штрафу. Так, у п.10.4 ст.10 договору передбачено, що за дострокову плату платежів лізингоодержувач сплачує штраф у розмірі 10% від суми дострокового погашення. Виконання зобовязань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача. В п.п.12.5, 12.6 ст.12 договору передбачена сплата лізингоодержувачем штрафу, пені. При цьому методи захисту прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобовязань лізингодавцем умовами договору не передбачено. Таким чином, спірним договором передбачено лише захист інтересів лізингодавця, що свідчить про очевидний дисбаланс між правами та обовязками сторін. Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою, та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу. іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Частиною 3 ст.215 ЦК України передбачено, що коли недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, з огляду на вищевикладені норми матеріального права та встановлені в судовому засіданні правовідносини між сторонами можна дійти обґрунтованого висновку, що у звязку з відсутністю у відповідача відповідної ліцензії на здійснення господарською діяльністю у сфері фінансового лізингу, наявність у оспорюваному договорі умов, які в силу закону є недобросовісними, договір фінансового лізингу №003864 від 09.04.2016 року, укладений між сторонами, підлягає визнанню недійсним. Згідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. А тому, з огляду на вищевикладене, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума сплачена у рахунок авансового платежу в розмірі 42\~500 грн. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню. Окрім того, в силу ст.ст.79, 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача 551,20 грн. судового збору в дохід держави, від сплати якого звільнено позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved