Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON], в якому просила стягнути з відповідача на її користь у відшкодування матеріальної шкоди 32 000 гривень, та 70 000 гривень у відшкодування моральної шкоди. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила про те, що постановою старшого слідчого слідчого відділу Голосіївського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві від 06.02.2015 року закрито кримінальне провадження № 12013110010014196, відомості про яке внесено до 23.11.2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України. Позивач зазначає, що рішення про закриття вказаного кримінального провадження прийнято без проведення всебічного, повного та об'єктивного досудового розслідування. Так, слідчий дійшов висновку про те, що дорожньо-транспортна пригода, що мала місце 18.11.2013 року за участю водія [PERSON], який керував транспортним засобом, та пішохода [PERSON], сталася внаслідок порушення вимог Правил дорожнього руху пішоходом [PERSON] Разом з тим, в результаті вказаної вище транспортної пригоди позивачу завдано тілесні ушкодження, у зв'язку із чим протягом місця [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні, внаслідок чого понесла матеріальні витрати у розмірі 32 000 гривень, а також зазнала моральних страждань, які оцінює у 70 000 гривень. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. Додатково зазначила, що про понесені нею витати на лікування свідчить виписка з рахунку, надана ПАТ «Дельта Банк». Представник відповідача у судовому засіданні категорично заперечував проти задоволення позовних вимог, в обґрунтування заперечень зазначив про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що дорожньо-транспортна пригода, що мала місце 18.11.2013 року за участю сторін у справі, сталася саме з вини відповідача [PERSON] Навпаки, постановою судді Голосіївського районного суду м. Києва закрито провадження за адміністративним матеріалом про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ст. 124 КУпАП у зв'язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, що не є реабілітуючою обставиною. [PERSON], як власник джерела підвищеної небезпеки, застрахував свою цивільно-правову відповідальність у ВАТ «СК «ПЗУ Україна», а тому вимогу про стягнення матеріальної шкоди позивач повинна була пред'явити до страховика, однак вказаним правом не скористалась. Також, представник відповідача зазначив про те, що позивачем не надано суду жодних доказів, які б підтверджували понесені нею витрати на лікування у розмірі 32 000 гривень, а також які б обґрунтовували розмір заявленої моральної шкоди. З наведених підстав просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Вислухавши пояснення та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, а також матеріали кримінального провадження № 1201311001001496, судом встановлено наступне. Судом встановлено, що відповідно до постанови старшого слідчого слідчого відділу Голосіївського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві від 18.03.2015 року кримінальне провадження, відомості про яке внесено 23.11.2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 1201311001001496 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України, закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв'язку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Як вбачається з вказаної вище постанови, 18.11.2013 року приблизно о 05 год. 00 хв. по проспекту Голосіївському, 87 в м. Києві, автомобіль марки «Сузукі Гранд Вітара», державний номерний знак [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] здійснив наїзд на пішохода [PERSON] Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохода [PERSON] було госпіталізовано до Київської міської клінічної лікарні № 17. Досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні зібрано докази, які дають органу досудового розслідування підстави вважати, що вказана дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення пішоходом [PERSON] вимог п.п. 4.1, 4.14 «а» «б» Правил дорожнього руху. Висновком автотехнічної експертизи № 697ат від 23.01.2015 року встановлено, що в ситуації, яка склалася на дорозі безпосередньо перед дорожньо-транспортною пригодою, водій автомобіля «Сузукі Гранд Вітара», державний номерний знак [NUMBER], [PERSON] повинен був керуватись вимогами п.п. 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху України. В даній дорожній ситуації в діях водія автомобіля «Сузукі Гранд Вітара», державний номерний знак [NUMBER], [PERSON], експертом, з технічної точки зору, невідповідностей вимогам п.п. 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху України не вбачається, у зв'язку із чим орган досудового розслідування дійшов висновку про відсутність в діях водія [PERSON] ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України. З досліджених у судовому засіданні матеріалів кримінального провадження № 1201311001001496 вбачається, що на час розгляду даної цивільної справи вказана постанова слідчого про закриття кримінального провадження від 18.03.2015 року не скасована у встановленому Кримінальним процесуальним Кодексом порядку, та є чинною, у зв'язку із чим суд не приймає до уваги доводи позивача про незаконність зазначеної постанови. На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована ВАТ СК «ПЗУ Україна» відповідно до поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/6940259, з лімітом відповідальності за шкоду, зокрема, заподіяну життю та здоров'ю 100 000 гривень. Відповідно до ч.ч.2, 5 ст.1187 ЦК України шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди, зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Статтею 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. Відповідно до вимог ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну в результаті ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи. Пунктом 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року визначено, що відповідно до статті 21 Закону № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв'язку із цим при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. Судом в порядку ст. 33 ЦПК України ВАТ СК «ПЗУ Україна» залучено в якості третьої особи до участі у даній цивільній справі, проте, позивачем позовні вимоги до ВАТ СК «ПЗУ Україна» не заявлялися. Крім того, у судовому засіданні 13.10.2015 року позивач заперечувала проти залучення ВАТ СК «ПЗУ Україна» в якості співвідповідача до участі у справі. Враховуючи вказані вище обставини, суд надходить до висновку про те, що в даному випадку відповідач [PERSON] не зобов'язаний відшкодовувати позивачу матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, оскільки цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована ВАТ СК «ПЗУ Україна», а заявлений позивачем до відшкодування розмір матеріальної шкоди не перевищує ліміту відповідальності. Мотивуючи звернення до суду з даним позовом, [PERSON] зазначає про те, що внаслідок отриманих тілесних ушкоджень вона протягом місяця перебувала на стаціонарному лікуванні та понесла витрати на лікування у розмірі 32 000 гривень. Обставини щодо отримання [PERSON] внаслідок дорожньо-транспортної пригоди тілесних ушкоджень та перебування на стаціонарному лікуванні ніким не оспорюються, такі обставини встановлені та зафіксовані висновком експерта Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи № 1797/Е від 31.10.2014 року, довідкою із медичної карти № 1780 стаціонарного хворого [PERSON], виданої Відділенням політравми Київської міської клінічної лікарні № 17 та випискою з КП «Конотопська центральна районна лікарня», відповідно до якої [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні у вказаному закладі у період з 19.11.2013 року по 13.12.2013 року. Що стосується заявленого до стягнення розміру матеріальної шкоди в сумі 32 000 гривень, в даній частині суд зазначає наступне. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд зазначає, що в обґрунтування обставин щодо понесених витрат на лікування у розмірі 32 000 гривень, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України. Суд не приймає в якості доказу надану позивачем виписку по рахунку, відкритому у ПАТ «Дельта Банк», оскільки вказана виписка відображає лише рух коштів по відповідному рахунку, відкритому у банківській установі, та жодним чином не доводить обставин понесення позивачем витрат на лікування у розмірі 32 000 гривень. Крім того, відповідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При з'ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Суд зазначає, що матеріали цивільної справи не містять та не надано таких доказів позивачем, які б підтверджували наявність вини відповідача у заподіянні моральної шкоди позивачу, а також обґрунтовували б розмір грошової суми, у якому позивач оцінила заподіяну їй шкоду. За правилами ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Правилами ст. 11 цього Кодексу також визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності) в інтересах яких заявлено вимоги. Оцінюючи у сукупності викладені вище обставини, суд надходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] не ґрунтуються на законі та не знайшли свого ствердження в ході розгляду справи, у зв'язку із чим у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed