Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-29 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] , у якому просить поділити житловий будинок за адресою - [ADDRESS] між співвласниками та виділити: - [PERSON] житлові приміщення першого поверху площею 93,0 кв. м, а саме: - за літ. 1-1 (9,9 кв. м), - за літ 1-2 (8,1 кв. м), - за літ 1-3 (4,6 кв. м), - за літ 1-4 (8,8 кв. м), - за літ 1-5 (10,8 кв. м), - за літ 1-6 (19,4 кв. м), - за літ 1-7 (19,6 кв. м), - за літ 1-8 (11,8 кв. м); - за літ «Б» сарай (28,20 кв. м); за літ «В» гараж Ѕ частки (22,95 кв. м); - правонаступнику [PERSON] в натурі житлові приміщення площею 53,7 кв. м, а саме: - за літ 1-14 (14,1 кв. м), - за літ 1-15 (28,0 кв. м), - за літ 1-16 (11,6 кв. м); - за літ «В» гараж Ѕ частки (22,95 кв. м); - решту приміщень другого поверху, а саме: - за літ 1-9 (7,2 кв. м), - за літ 1-11 (4,7 кв. м), - за літ 1-11 (4,7 кв. м), - за літ 1-12 (7,3 кв. м), - за літ 1-13 (15,1 кв. м) залишити у загальному користування сторін; - вирішити питання судових витрат. В обґрунтування позову покликається на те, що на праві спільної часткової власності йому належить 5/6 частки житлового будинку, а 1/6 частка житлового будинку належала померлій сестрі [PERSON] , від загальної площі 144 кв. м, що підтверджено витягами з реєстру прав власності від 18.02.2005 та 17.03.2005, договором дарування від 22.02.2005. Згідно з вказаного договору до будинку належать надбудова, сарай зі шлаку, цегляний гараж, цегляна вбиральня, колодязь з бетонного кільця, огорожа з металевої сітки, металеві ворота, замощення з асфальтобетонну. Відповідно до судового рішення позивач разом із померлою сестрою [PERSON] , правонаступником якої є [PERSON] , є співвласниками по Ѕ частини другого поверху реконструйованого спірного будинку. Згідно з висновку судово інженерно-технічної експертизи від 18.11.2013 запропоновано поділ будинку і надвірних будівель технічно можливо відповідно до ідеальних часток сторін та такий поділ покладено в основу позовних вимог. Житловий будинок має два ізольовані входи, кожен поверх будинку має окремі комунальні вигоди. Щодо частини позовних вимоги про поділ допоміжних приміщень, то гараж поділити по Ѕ кожному, а сарай виділити позивачу, оскільки такий є неподільним та частка відповідача у ньому незначна. Частку відповідача на першому поверсі 15,5 кв. м, що рівне 1/6 частці, залишити позивачу, а відповідачу натомість площу аналогічного розміру виділити на другому поверсі. Решту житлових приміщень будинку залишити у спільному користуванні сторін через їх неподільність. 01.10.2015 спірний будинок прийнятий до експлуатації у цілому загальною площею 192,4 кв. м. У відповідності до ст. ст. 361, 364 ЦК України просить здійснити виділ його частки у натурі із майна, що є у спільній частковій власності. 24 січня 2019 року відповідачем подано відзив, який містить заперечення на позов. За життя, його батьками до спірного житлового будинку було самовільно здійснено добудову приміщень за літ 1-1, 1-2, 1-3, загальною площею 22,6 кв. м, на які право власності відсутнє, а відтак загальна площа першого поверху становить 70,4 кв. м, відповідно до експлікації приміщень житлового будинку. У зв`язку із аварійним станом будинку, проведено надбудову другого поверху загальною площею 99,4 кв. м. Мати була співвласником 1/6 частини першого поверху будинку, що становить 11,73 кв. м (без урахування зазначених самовільних приміщень) та Ѕ частини другого поверху, що становить 47,7 кв. м. Щодо частини позовної вимоги про допоміжні приміщення, то позивачем не доведено що останні належать йому на праві власності, адже таке не зареєстровано, а тому такі не можуть бути поділені у натурі між співвласниками. У відповідності до ст. ст. 321, 358 ЦК України просить у позові відмовити, адже право власності є непорушним та виділ частки у натурі повинна відповідати частці у праві спільної часткової власності. 06 лютого 2019 року позивачем подано до суду відповідь на відзив, яка містить пояснення на заперечення відповідача, які викладені у відзиві. Наводить аргументи, що твердження відповідача про самочинно добудовані приміщення за літ 1-1, 1-2, 1-3, оскільки такі добудовані до першого поверху будинку відповідно до розпоряджень Галицької районної адміністрації ЛМР від 15.06.1993 № 155 та 25.02.2000 № 179. Після проведення надбудови та перепланування, загальна площа будинку становила 144 кв. м відповідно до розпорядження від 15.06.1993 № 155. В подальшому, внесено зміни в технічний паспорт на будинок, проведено державну реєстрацію вказаної площі, що підтверджено витягом з державного реєстру речових прав від 25.02.2016. Таким чином, самочинне будівництво відсутнє. Позивачу належить 4/6 частини житлового будинку першого поверху від загальної площі 144 кв. м., про що вказано у договорі дарування від 22.02.2005, 1/6 частини згідно з свідоцтва про право на спадщину та Ѕ частини другого поверху будинку відповідно до рішення суду. Визнає твердження відповідача про належність йому 1/6 частини першого поверху, що становить 15,5 кв. м. Гараж та сарай є складовими житлового будинку відповідно до договору дарування, про що також вказано у Державному реєстрі речових прав від 25.02.2016. Такі є підсобними будівлями і складають із будинком одне ціле, а тому при відчужені будинку вони переходять до нового власника разом із будинком. Просить позов задовольнити. 15 лютого 2019 року відповідачем подано заперечення на пояснення позивача, які викладені у відповіді на відзив. У розпорядженнях Галицької районної адміністрації ЛМР від 15.06.1993 № 155 та 25.02.2000 № 179 не вказано про приміщення за літ 1-1, 1-2, 1-3. Реконструкція будинку не здійснювалась відповідно до розпорядження 1993 про що вказує позивач, адже спірні приміщення (за літ 1-1, 1-2, 1-3) не вказані у ньому. Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації просить не брати до уваги, адже така містить неправдиві відомості. Просить у позові відмовити. 02 січня 2019 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено підготовче засідання, яке неодноразово відклалось з поважних причин. 08 квітня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду пор суті за правилами загального позовного провадження. 12 вересня 2019 року ухвалою суду витребувано матеріали спадкової справи після смерті [PERSON] з метою встановлення кола спадкоємців після її смерті. У судовому засіданні стороною позивача підтримано позов повністю з підстав викладених у заявах по суті, які містяться у матеріалах справи. У судовому засідання відповідач заперечив проти позову повністю та просить у такому відмовити з підстав викладених у заявах. Додатково зазначив, що не є належним відповідачем у цій справі, оскільки спадщини не прийняв, а тому позовні вимоги до нього заявлено безпідставно. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Відповідно до постанови Апеляційного суду Львівської області від 25 вересня 2018 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 24.07.2019, у справі № 464/1089/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення ідеальних часток будинку, визначення порядку користування будинком, припинення права на частку нерухомого майна, встановлено ряд обставин, які попре те, надалі доводять сторонами при розгляді цього спору. Так, відповідно до вказаного апеляційного судового рішення, сторони є співвласниками спірного будинку. Щодо цього факту суд враховує спільну позицію сторін, які визнають його. Однак, не всі приміщення спірного будинку влаштовані законно, що впливає на визначення часток співвласників. Житловий будинок на [ADDRESS] загальною площею 144 кв.м., житловою площею 89,6 кв.м. про який йдеться у витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 18.02.2005 року та який (витяг) використовувався при укладенні договору дарування 4/6 частин будинку позивачу [PERSON] 22.02.2005 року, не існує. Такий витяг слід вважати помилково виданим, який вплинув на подальші правовідносини сторін. Однак, напередодні, 15.06.1993 року за №155 Галицькою районною адміністрацією було видано розпорядження «Про затвердження висновків міжвідомчої комісії про добудови будинків», яким було вирішено: «затвердити висновки міжвідомчої комісії: - будинок [ADDRESS] частина якого належить на правах особистої власності гр. [PERSON] , складається з чотирьох житлових кімнат пл. 10,8 кв .м., 19,4 кв.м., 19,6 кв.м., 11,8 кв.м., коридору пл. 7,5 кв.м., тамбура пл. 5,8 кв.м. У відповідності з висновком міжвідомчої комісії /пр.№1-3 §6 від 17.01.93р./ технічно можливо провести надбудову другого поверху, яка складається з трьох житлових кімнат пл. 10,8 кв .м., 14,4 кв.м., 19,6 кв.м., кухні пл. 7,7 кв.м., ванної пл. 2,8 кв.м., туалету пл. 1,5 кв.м., коридорів пл.. 8,0 кв.м., 7,2 кв.м. Після проведеної надбудови та відповідного перепланування будинок [ADDRESS] буде складатися з шести житлових кімнат пл . 10,8 кв .м., 14,4 кв.м., 19,6 кв.м., 10,8 кв.м., 19,6 кв.м., 14,4 кв.м., кухонь пл. 7,7 кв.м., 7,7 кв.м., ванн пл. 2,8 кв.м., 2,8 кв.м., туалетів пл. 1,5 кв.м., 1,5 кв.м., коридорів пл. 8,0 кв.м., 7,2 кв.м., 8,0 кв.м., 7,2 кв.м.». Однак, вказане розпорядження фактично реалізовано не було. Будинок у новому стані в експлуатацію введений не був та свідоцтво про право власності на такий будинок не видавалось. Навпаки станом на 20.06.1997 року у будинку було проведено ряд робіт з його реконструкції, які вплинули на його загальний вигляд, однак які узаконені не були та згаданому розпорядженню не відповідають. Так, співвласниками було демонтовано приміщення 1-1 тамбур, 5,8 кв.м., а натомість влаштовано три приміщення 1-1 площею 9,9 кв.м. (коридор), приміщення під літерою 1-2 площею 7,2 кв.м. (кухня), приміщення під літерою 1-3 площею 4,6 кв.м. (санвузол). Також за рахунок внутрішнього демонтажу кухонної плити збільшилась площа приміщення 1-4 з 7,5 до 8,8 кв.м. Також, частково було влаштовано частина приміщень другого поверху. Вказані три приміщення першого поверху 1-1, 1-2, 1-3 влаштовані без будь-яких доказів законності влаштування таких, влаштування саме таких приміщень не передбачалось і у згаданому розпорядженні від 15.06.1993 року за №155 Галицької районної адміністрації. В подальшому будинок був видозмінений, однак спірні приміщення 1-1, 1-2, 1-3, ані приміщення 2 поверху будинку у встановленому законом порядку в експлуатацію прийняті не були, свідоцтво про право власності на будинок з врахуванням таких не видавалось, тобто такі слід вважати як такі що самовільно влаштовані та об`єктами цивільних прав та обов`язків як частини житлового будинку виступати не можуть. Надалі, [PERSON] було передано [PERSON] 4/6 частини у будинку, який складався з приміщень 1-4 - 1-8. Решта приміщень будинку, який існував на той час слід вважати об`єктами права власності співвласників будинку не були та бути не могли, зокрема, і [PERSON] , а тому відчужені і за договором дарування бути не могли, як майно, яке на праві власності, зокрема, і дарувальниці не належало та відповідно право, на яке передаче бути не могло в силу неможливості відчуження майна, яке не належить особі (ст. ст. 202-205, 215-217, 717-719, 722 ЦК України). Відповідно [PERSON] , окрім належної йому частки 1/6 у будинку перейшло і 4/6 частки у будинку, який на той час складався з п`яти приміщень (право власності на який було визнано та зареєстровано у встановленому законом порядку, про що йшлося вище) та він став власником 5/6 частин будинку, який складався з приміщень першого поверху 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, 1-8, площами відповідно 8,8 кв.м., 10,8 кв.м., 19,4 кв.м., 19,6 кв.м., 11,8 кв.м. Решта 1/6 частина, залишилась у власності - [PERSON] Вказана помилка в подальшому визнана в листах МБТІ на запити відповідача, які містяться в матеріалах інвентаризаційної справи. Крім цього, помилкові дані про будинок містяться і в реєстрі прав власника на нерухоме майно в записі про право власності [PERSON] на 1/6 частину вказаного будинку. Надалі, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 10.11.2008 у справі №22ц-1875/08 було визнано право власності по Ѕ ідеальній частині за кожним на новозбудований другий поверх спірного будинку за [PERSON] та [PERSON] , який на той час складався та складається із приміщення під літерою 1-9 площею 7,2 кв.м. (коридор), приміщення під літерою 1-10 площею 11,4 кв. м. (кухня), приміщення під літерою 1-11 площею 4,7 кв. м. (вбиральня поєднана з ванною), приміщення під літерою 1-12 площею 7,3 кв. м. (коридор), приміщення під літерою 1-13 площею 15,1 кв. м. (житлова кімната), приміщення під літерою 1-14 площею 14,1 кв. м. (житлова кімната), приміщення під літерою 1-15 площею 28,0 кв. м. (житлова кімната), приміщення під літерою 1-16 площею 11,6 кв. м. (житлова кімната), загальною площею 99,4 кв. м. Однак, 05 березня 2010 року державний реєстратор відмовив [PERSON] у видачі витягу про реєстрацію права власності на другий поверх житлового будинку [ADDRESS] . 07 червня 2011 року державним реєстратором відмовлено [PERSON] у державній реєстрації права власності на 1/2 частину другого поверху спірного будинку на підставі рішення Апеляційного суду Львівської області від 10 листопада 2008 року. 02 лютого 2015 року державним реєстратором відмовлено Колінчаку І. І. у державній реєстрації права власності на спірний будинок, яке він просив здійснити з урахуванням рішення Апеляційного суду Львівської області від 10 листопада 2008 року. Відповідні обставини встановлені у постанові касаційної інстанції від 24.07.2019. Будь-яких даних про проведення державної реєстрації права власності на приміщення другого поверху на момент розгляду цього спору, суду не подано. У зв`язку із наведеним, ані приміщення 1-1, 1-2, 1-3, ані приміщення 2 поверху будинку у встановленому законом порядку в експлуатацію прийняті не були, свідоцтво про право власності на будинок з врахуванням таких не видавалось, тобто такі слід вважати як самовільно влаштовані та об`єктами цивільних прав та обов`язків як частини житлового будинку виступати не можуть. Таким чином, суд прийшов переконання, що обставини встановлені у постанові суду апеляційної інстанції від 25.09.2018, яка залишена без змін постановою суду касаційної інстанції від 24.07.2019 не підлягають доказування, у відповідності до ст. 82 ЦПК України. Покликання позивача на декларацію про готовність об`єкта до експлуатації від 18.09.2015, то така не засвідчує право власності на спірні приміщення, а є лише одним із документів для здійснення державної реєстрації права власності на це майно у відповідності до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України. Повертаючись до матеріалів справи, яка розглядається, суд відмічає, що позивач просить здійснити поділ будинку відповідно до запропонованого одного варіанту експерта у висновку судової експертизи від 18.11.2013 № 4050/4051, адже такий технічно можливий, а саме: - [PERSON] пропонуються житлові приміщення 1-го поверху будинку площею 93,0 кв. м, а саме: - за літ. 1-1 (9,9 кв. м), - за літ 1-2 (8,1 кв. м), - за літ 1-3 (4,6 кв. м), - за літ 1-4 (8,8 кв. м), - за літ 1-5 (10,8 кв. м), - за літ 1-6 (19,4 кв. м), - за літ 1-7 (19,6 кв. м), - за літ 1-8 (11,8 кв. м). Загальна площа менша від ідеальної частини на 10,0 кв. м. Погріб під літ «пг» та сходи під літ «сх» залишити у користуванні [PERSON] Вартість реальної частини становить 106547,00 грн, що менше від ідеальної частини на 18991,00 грн; - другому співвласнику [PERSON] пропонуються усі приміщення другого поверху загальною площею 51,0 кв. м., що більше від ідеальної частини на 10.00 кв. м. Вартість реальної частини становить 73498,00 грн, що більше від ідеальної частини на 18991,00 грн. Таким чином, пропонується грошова компенсація за відхилення від ідеальної частини по житловому будинку належить [PERSON] , яка становить 18991,00 грн / арк. спр. 17-28/. Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Тобто, майно повинно перебувати у власності осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 358 цього Кодексу право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно з частиною першою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. Відповідно до ст 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави дійти висновку про те, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася. Повертаючись до матеріалів справи, суд відмічає, що запропонований варіант поділу будинку містить приміщення за літ 1-1, 1-2, 1-3, приміщення другого поверху, які у власності сторін не перебувають, що встановлено судовими рішеннями судів від 25.09.2018 та 24.07.2019. Будь-яких даних належності на праві власності із цього питання суд при розгляді даної справи не встановив. Таким чином, спірні приміщення за літ 1-1, 1-2, 1-3 не можуть бути поділені між співвласниками відповідно до їх ідеальних часток, адже вони не входять до кола останніх, на приміщення другого поверху не здійснено державну реєстрацію права власності, а відтак не можуть бути предметом при реальному поділі будинку шляхом виділу частки у натурі, а тому суд прийшов переконання, що запропонований варіант реального поділу будинку братися до уваги не може. Щодо частини позовних вимог про реальний поділ гаражу, сараю та залишення у загальному користуванні приміщень будинку, суд прийшов переконання, що у таких необхідно відмовити, адже останні тісно пов`язані із будинком у поділі якого відмовлено судом. Відносно аргументів [PERSON] про неналежність його як відповідача, суд зазначає наступне. 04.06.2013 [PERSON] - померла, правонаступником усіх прав та обов`язків [PERSON] визнано [PERSON] , як такого, що прийняв спадщину фактично. Дані обставини підтверджено спадковою справою № 53/2014 після смерті [PERSON] Отримання свідоцтва про право на спадщину є правом, а не обов`язком спадкоємця у відповідності до ч. 1 ст. 1296 ЦК України, а відтак відсутність такого у відповідача не спростовує факту прийняття спадщини останнім. Таким чином, аргументи відповідача про неможливість бути відповідачем у цій справі суд не бере до уваги, адже спростовується встановленими обставинами. За нормами ч.1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, враховуючи встановлене, висновки судів від 25.09.2018 та 24.07.2019 з обставин, які доводились сторонами при розгляді цього спору, суд прийшов переконання, що дані, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому суд прийшов переконання, що у позові необхідно відмовити повністю. У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд установив, що при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 704,80 грн /арк. спр. 1/. Таким чином, оскільки у позові відмовлено повністю, а відтак судовий збір необхідно покласти на позивача. Щодо клопотання відповідача про постановлення окремої ухвали про перевірку законності договору дарування від 22.02.2005 та висновку судової інженерно-технічної експертизи від 18.11.2013, суд прийшов переконання, що у задоволенні такого (клопотання) необхідно відмовити, адже при вирішення спору не встановлено порушень із сторони нотаріуса, експерта наявність яких необхідна у відповідності до ст. 262 ЦПК України для постановлення окремої ухвали.

Outcome: dismissed