Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] та просить стягнути з нього борг за договором позики з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних у сумі 1487700 грн. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 23.03.2010 року між ним та [PERSON] була досягнута домовленість про надання ним [PERSON] у борг кошти у сумі 1450000 грн. Вказана домовленість була оформлена заявою відповідача від 23.03.2010 року, у якій він підтвердив факт отримання від нього коштів на строк три роки. Заява була посвідчена нотаріально. У червні 2012 року оригінал заяви у нього було викрадено. Він неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути позичені кошти, але його прохання він ігнорує та уникає зустрічей із ним, у зв'язку із чим він вимушений звернутися до суду із вказаним позовом. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити, посилаючись на обставини та докази, що їх стверджують. Відповідач та його представник позов не визнали у повному обсязі та суду пояснили, що у відповідача були наміри позичити гроші у [PERSON], про що він підписав відповідну заяву у нотаріуса, але коштів він не отримав, а тому вважає, що не має будь-яких зобов'язань перед позивачем. Заслухавши доводи сторін, з'ясувавши обставини справи, перевіривши докази, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що 23 березня 2010 року [PERSON] у своїй заяві до компетентних органів вказав, що він позичив у [PERSON] 1450000 грн. строком на три роки, що стверджується випискою із реєстру вчинення нотаріальних дій № 503 (а.с.5), витягом із журналу реєстрації вчинення нотаріальних дій (а.с.63-64) а також показаннями нотаріуса [PERSON], який був допитаний у якості свідка. Факт складання такої заяви не заперечує і відповідач [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснив, що вони деякий час співпрацювали з [PERSON] та мали спільний бізнес. У червні 2007 року для розвитку підприємницької діяльності вони разом із [PERSON] позичили у [PERSON] гроші у сумі 1450000 грн. У 2010 році вони з [PERSON] вирішили припинити співпрацю і він запропонував [PERSON] повернути кошти [PERSON], що і було зроблено. Але [PERSON] вже особисто від себе попросив у [PERSON] позичити йому ці кошти. Про їх подальшу домовленість йому нічого не відомо. До нотаріуса він особисто не їздив. Кошти були готівкою, які він особисто знімав із свого рахунку. Джерело походження коштів та їх наявність у [PERSON] підтверджується документально (а.с.95-101). З відповіді Чигиринського РВ УМВС України у Черкаській області (а.с.6) вбачається, що [PERSON] звертався до районного відділу з приводу викрадення розписки [PERSON] на суму 1450000 грн., але її місцезнаходження не було встановлено. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Заперечуючи проти позову відповідач вказує на те, що у позивача відсутні будь-які докази про фактичне передання йому коштів, а саме акти приймання-передачі чи інші документи, які б свідчили про фактичне передання коштів. Суд не може взяти до уваги доводи відповідача щодо неотримання ним грошових коштів, оскільки його твердження спростовується матеріалами справи. Так, заява [PERSON] до Компетентних органів від 23.03. 2010 року викладена таким чином, що при тлумаченні її змісту, зокрема, буквального значення слів, термінів однозначно сприймається підтвердження [PERSON] своїх дій щодо отримання ним від [PERSON] у позику коштів у сумі 1450000 грн. строком на три роки. Таким чином суд вважає доведеним факт укладання сторонами договору позики з дотриманням вимог щодо його форми. Із змісту ч. 3 ст. 10 ЦПК України випливає, що обов'язок доведення обставин, на які особа посилається як на підставу своїх вимог або заперечень покладається на неї. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Наданий позивачем розрахунок заборгованості по сплаті трьох процентів річних від простроченої суми та індексу інфляції є вірним. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача грунтуються на законі та підлягають задоволенню в повному обсязі Судові витрати понесені позивачем присуджуються на його користь з відповідача у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та ст.ст. 526, 610, ч. ст. 625, ч. 2 ст. 1047 ЦК України,

Outcome: approved