Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до СТОВ «Перше травня» про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу посилаючись на те, що він був прийнятий згідно поданої ним 14.07.06р. заяви на роботу до відповідача скиртувальником з 15 по 20 липня 2006 року. Фактично він пропрацював більше, але в подальшому до роботи його не допускали; відсутність наказу про його звільнення позбавило права на отримання ним державних соціальних гарантій на випадок безробіття, а також додатково права на працю. Він до цього часу перебуває в трудових відносинах з СТОВ «Перше травня» через відсутність наказу про звільнення перебуває у вимушеному прогулі з вини відповідача у зв»язку з простоєм; йому незаконно затримали видачу належно оформленої трудової книжки. Діями відповідача йому завдано моральної шкоди. Відсутність роботи і заробітку призвело до розпаду його сім»ї; утримання його у СТОВ «Перше травня» без забезпечення роботою або звільнення у відповідності до законодавства України вплинуло на неможливість отримання ним державних соціальних гарантій у формі допомоги по безробіттю а також інших допомог як особі, яка шукає роботу. Виходячи з викладеного за 115 місяців (з 1 серпня 2006р.) згідно поданих розрахунків за час вимушеного простою підлягає стягненню 105654,90грн., за затримку видачі належно оформленої трудової книжки 158470грн., за моральну шкоду 158470грн. Впослідуючому представник позивача та позивач уточнювали та збільшували позовні вимоги шляхом подачі заяв (а.с.58, 106, 108, 184, заява № 23) і просили визнати недійсною заяву від 14.07.2006р. оскільки вона написана від імені [PERSON] іншою особою без його відома, заяву від 19.07.2005р. та 18.01.2006р. без підпису [PERSON] і також написаних невідомою особою, визнати незаконними наказ № 37 від 15.07.2005р., № 05від 20.01.2006р., № 14 від 28.02.2006р., № 14/1 від 04.03.2006р., № 31 від 03.05.2006р., № 47/1 від 15.07.2006р. стосовно [PERSON], що не відповідають чинному трудовому законодавству; поновити [PERSON] на посаді охоронника у СТОВ «Перше травня», пізніше уточнивши в заяві № 23 поновити на альтернативній посаді різноробочого-охоронника, зобов»язати голову СТОВ [PERSON] постановити наказ про його поновлення на даній посаді та зобов»язати його виконати судові рішення, які можуть бути постановлені на користь [PERSON] у випадку задоволення будь-якої позовної вимоги [PERSON] по даній справі; стягнути з СТОВ «Перше травня» на користь [PERSON] 105645,90грн. за час вимушеного прогулу у зв»язку з простоєм не з вини позивача; 158470грн. за затримку видачі належно оформленої трудової книжки; 158470грн. моральної шкоди, винести окрему ухвалу стосовно [PERSON] В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позову, пояснив, що заяви [PERSON] від 19.07.05р. та 18.01.06р. про прийом на роботу не містять його підпису, обидві заяви а також заява від 14.07.06р. написані сторонньою особою, в заяві від 14.07.06р. підроблено підпис позивача. З наказами про прийняття на роботу та звільнення його не ознайомили. Прийняття на роботу [PERSON] пастухом з 19 липня по 09 серпня 2005р. проведене одним наказом № 37 і згідно нього позивач працював не з 19 а з 15 липня, тобто запис у трудовій книжці не відповідає дійсності. Наказом № 05від 20.01.06р. [PERSON] прийнятий на роботу охоронником, а 28.02.2006р. наказом № 14 за відсутності договору і його заяви був звільнений, тобто звільнений без його відома. Наказом № 14/1 від 04.03.06р. [PERSON] був прийнятий до СТОВ «Перше травня» охоронцем, звільнений за закінченням строку договору, але він ніякого договору не укладав, крім того звільнений у святковий день 01 травня який є вихідним, а наказ видано 03 травня, тобто [PERSON] ще працював два дні, які йому не було зараховано і оплачено. Наказ № 47/1 від 15.07.2006р. вказує про прийняття скиртувальником але не містить даних про звільнення [PERSON], іншого наказу про звільнення його з цієї роботи немає. Тобто відсутні докази розірвання трудових відносин між ним та СТОВ. В 2015р. він намагався стати на облік в РЦЗ, але йому в цьому відмовили вказавши, що відсутній запис про його звільнення. Скиртувальником він працював більше 6 днів, згідно табелю виходив на роботу і 30 липня. Тобто,трудові відносини продовжувались, але [PERSON] не допускали до роботи. Після роботи скиртувальником він підходив до керівника СТОВ з приводу роботи, той обіцяв взяти охоронцем. Пізніше він ще підходив, просив любу іншу роботу, але йому відмовив керівник і він почав шукати собі іншу роботу працював у фізичних осіб, на заробітках. Його трудова книжка з 2005 року знаходилась на підприємстві, але її втратили. В кінці 2014р. чи на початку 2015р. він звернувся у відділ кадрів за трудовою книжкою бо з нього було стягнуто аліменти на утримання дітей і виникла необхідність стати на облік до районного центру зайнятості. Йому сказали купити трудову книжку, що він і зробив, і внесли записи. Оскільки був відсутній запис про звільнення, він звернувся до керівника СТОВ [PERSON], який викликав завідуючу кадрами, у них виник спір, а він взяв трудову книжку і пішов додому після чого поїхав на роботу. Місяці через 2 він звертався до [PERSON] з приводу роботи, але йому відмовили. Він нікуди зі скаргами не звертався, мав надію, що його візьмуть на роботу в СТОВ «Перше травня». Представник відповідача позовні вимоги не визнала, пояснила, що [PERSON] написав заяву в липні 2006р. на підставі якої видано наказ про прийняття його на роботу скиртувальником. Він пропрацював 6 днів і з ним провели розрахунок, більше він на підприємстві не працював, не приходив і не продовжував трудові відносини. Він звернувся вже на початку 2015 року у відділ кадрів, пояснив, що втратив свою трудову книжку і просив в новий бланк трудової книжки внести записи про його роботу. Йому заповнили трудову книжку і більше [PERSON] в товариство не звертався, претензій з приводу невнесення чи неналежного внесення записів про роботу не було. Письмово про існування простою не повідомляв, не вимагав його оформлення. Будь-які правові підстави для поновлення [PERSON] на посаді охоронника та видачі відповідного наказу відсутні оскільки він приймався на цю посаду на підставі його заяв тимчасово на період відпусток охоронників і звільнявся згідно наказів про звільнення у зв»язку з закінченням строку договорів. Пастухом він також приймався тимчасово. З наказами про звільнення [PERSON] ознайомлений під підпис, що підтверджується даними його особової картки. Посади різноробочого-охоронника СТОВ не мало і не має. [PERSON] ніколи не працював різноробочим а працював на посадах, визначених класифікатором. Він працював охоронником, був звільнений 1 травня в останній його робочий день, бо охоронники працюють і у вихідні і у святкові дні. Просить врахувати закінчення строків позовної давності, у питаннях звільнення одномісячний строк з дня видачі трудової книжки, інший трудовий спір тримісячний строк з моменту, коли особа дізналась про порушення свого права. Третя особа а потім відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, пояснив, що у 2006р. [PERSON] був прийнятий в СТОВ на скиртування соломи згідно договору на певний строк. Крім нього в бригаді було ще 3 особи. На зборах визначились із об»ємом роботи, строками, оплатою. Бригада зажадала, щоб оплата проводилась в натуральній формі, бо на той час були перебої в виплаті заробітної плати. Питання про умови оплати праці за скиртування було винесено на правління, затверджено. Було видано наказ про роботу. По закінченню цієї роботи [PERSON] в трудових відносинах з СТОВ «Перше травня» не перебував, він працював десь на заробітках і з питань працевлаштування до нього не звертався. В 2010р. [PERSON] в складі бригади [PERSON] працював на ремонтних роботах в СТОВ, але тоді бригаду набирав [PERSON] і в якості кого той у нього працював йому невідомо, він мав відносини лише з [PERSON]. Вислухавши представників сторін та [PERSON], свідків, дослідивши подані матеріали і їх оригінали суд приймає до уваги слідуюче. З записів у трудовій книжці [PERSON] (а.с.5) вбачається, що він працював тимчасово та приймався на роботу в СТОВ «Перше травня» на певний строк протягом 2005-2006 років. В позовній заяві позивач та представник позивача в судовому засіданні стверджують і доводять, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з СТОВ «Перше травня» і до цього часу не звільнений, тобто перебуває у трудових відносинах з відповідачем і разом з тим ставить питання про поновлення на роботі, але поновити особу згідно закону можливо лише при незаконному звільненні з роботи або незаконному переведенні на іншу роботу ст.235 КЗпП України. Згідно Закону поновити особу можливо лише на тій посаді, яку вона займала при звільненні. Остання посада, яку мав [PERSON] в СТОВ, скиртувальник на певний період, тимчасово, а поновити [PERSON] представник просить на посаді різноробочого-охоронця, як альтернативній посаді, але на ній позивач ніколи не працював, що вбачається з поданих матеріалів наказів, записів в трудовій книжці. Доводячи перебування [PERSON] на даний час у трудових відносинах з СТОВ в додаткових заявах представник позивача ставить питання про визнання недійсними заяв про прийом на роботу та наказів про прийняття та звільнення з роботи [PERSON] Вимога про визнання недійсними заяв про прийняття на роботу є безпідставною оскільки вони не порушують прав позивача бо фактично [PERSON] на роботу виходив, був допущений до роботи, з ним проведено розрахунок, що не заперечував представник позивача. Представник позивача вважає заяви незаконними, оскільки вони написані сторонньою особою, [PERSON] їх не підписував і не просив прийняти на роботу на таких умовах. Разом з тим в позовній заяві [PERSON] зазначає, що був прийнятий на роботу на підставі поданої ним заяви 14.07.2014р. на строк з 15 по 20 липня. Однак в заяві № 14 він стверджує, що не писав заяву від 14.07.2006р. В судовому засіданні представник позивача стверджував, що дійсну заяву [PERSON] втрачено в СТОВ і неможливо встановити на яких умовах той просив прийняти його на роботу. Суду не надано доказів, що [PERSON] просив прийняти його на іншу роботу, ніж та, яку він виконував і на інших умовах, ніж він працював. Надання йому саме даного виду роботи він ніде не оспорював. Позивач сам не пам»ятає заяви якого змісту він писав до СТОВ «Перше травня» бо представник позивача, посилаючись на слова [PERSON], пояснив, що заяву якого змісту і коли той писав він не пам»ятає. Тому твердження про те, що можливо позивач просив надати іншу роботу і на інших умовах (постійну роботу) і тому прийняття його на тимчасові роботи є порушенням закону є лише припущенням. Зі змісту заяви № 14 (а.с.106) можна зрозуміти лише те, що жодної заяви на звільнення у 2005-2006 роках [PERSON] не писав. Оскільки позивач допускався відповідачем до роботи, слід вважати, що між роботодавцем та працівником укладалися трудові договори в усній формі. Видання наказу лише фіксує досягнуту усну домовленість, це є етапом оформлення трудового договору. Згідно наказів, копії яких знаходяться в матеріалах справи, [PERSON] приймався на роботу (а.с.141-146) тимчасово, на певний строк. З особової картки (а.с.120) вбачається, що про свою тимчасову роботу пастуха та охоронника [PERSON] ознайомлювався під підпис. Що в особовій картці не його підпис, належних доказів позивачем і його представником не було подано. Представник позивача вказував, що підпис в особовій картці не належить [PERSON], однак належних доказів з цього питання не надав, посилався на те, що різницю видно візуально, коли порівняти почерк і підпис [PERSON] в позовній заяві, заяві № 14 і дані підписи. Представник позивача, даючи пояснення, зазначав посилаючись на слова [PERSON], що його то приймали на роботу, то звільняли, тобто він знав про свої звільнення і в разі незгоди міг в передбаченому законом порядку звернутись до суду. Крім того, в грудні 2014р. [PERSON] було видано довідку СТОВ «Перше травня», що підтверджувала періоди його роботи у відповідача, підстави прийняття та звільнення, а у січні 2015р. на що вказував представник позивача та представник відповідача, свідок [PERSON] до його трудової книжки внесли записи про роботу у відповідача і з нею [PERSON] пішов до центру зайнятості. Тобто, позивач мав на руках офіційний документ, всі необхідні дані і в разі незгоди з записами мав реальну можливість на захист своїх прав, але до суду не звертався. Тим більше тоді, коли з його слів, його не поставили на облік в РЦЗ через неправильний запис липня 2006 року. Однак, з пояснень представника позивача, [PERSON] поїхав на роботу і після повернення нікуди не звертався, мав надію, що його візьмуть на роботу в СТОВ. Тобто, суду не було надано підтвердження того, що строк звернення до суду пропущено з поважних причин. Посилання на перешкоди з боку керівника СТОВ суд вважає надуманими, оскільки основний документ трудова книжка з відповідними записами про період роботи, підстави внесення записів була на руках позивача. Звільнення за закінченням строку є підставою припинення трудового договору крім випадків, коли трудові відносини фактично продовжуються і жодна із сторін не вимагає їх припинення. Суду не було надано доказів того, що [PERSON] продовжував працювати по закінченню строку трудового договору у 2006р., а також, що він виходив працювати але його не допускали до роботи. Порушення оформлення звільнення не робить звільнення неправомірним і не тягне за собою поновлення на роботі. По закінченню роботи скиртувальника [PERSON] працював на різних роботах у фізичних осіб. Даний склад суду розглядав цивільну справу за позовом [PERSON] до приватного підприємця [PERSON]\~ про стягнення невиплаченої заробітної плати і зобовязання укласти трудовий договір про яку згадав його представник в ході розгляду даного позову. В судовому засіданні в цій цивільній справі [PERSON] та його представник доводили, що [PERSON] працював у ПП Сіряк з травня 2010р. по вересень 2014р., але рішенням було встановлено, що в цей період особа працювала і у інших фізичних осіб, на заробітках в Криму та інших містах України. Про перебування [PERSON] на заробітках та іншу роботу після його роботи в якості скиртувальника говорив в судовому засіданні і представник [PERSON] тобто, що невидача трудової книжки завадила йому працевлаштуватись і мав місце вимушений прогул доказів не надано. Представник позивача доводив, що після закінчення строку трудового договору [PERSON], продовжував працювати, тобто його повинні були прийняти на роботу на невизначений строк і посилався на наряд № 6 (а.с.121) де ніби-то є дані про роботу [PERSON] 30 липня. Однак з даних наряду вбачається, що в чисельнику і знаменнику вказано дні місяця до 31. Так само в чисельнику і знаменнику відмічено години, які відпрацьовано і 7 годин відноситься до дати 15 липня, за липень відпрацьовано 6 днів, що підтверджується трудовою книжкою, даними розрахунково-платіжної відомості, відомостями ПФУ про застраховану особу (а.с.6, 52), формою 1-ДФ. Показання свідків [PERSON], [PERSON], які вказували різні строки роботи на скиртуванні, що нічим не підтверджено, не спростовують офіційних даних з різних джерел. Позивач ставить питання про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, викликаного його простоєм. Стаття 34 КЗпП України передбачає, що простій це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Згідно ст.113 ч.2 КЗпП України про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра або посадових осіб. Жодного доказу в судовому засіданні не було надано на підтвердження того, що в СТОВ «Перше травня» зупинялась робота з підстав, визначених законом для визнання зупинення простоєм а також, що [PERSON] повідомляв передбачених законом осіб про початок простою. Стосовно стягнення за затримку видачі належно оформленої трудової книжки встановлено слідуюче. Стаття 235 ч.4 КЗпП України передбачає, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за час вимушеного прогулу. Тобто, мова йде за затримку видачі трудової книжки, а позивач і його представник пов»язують стягнення з затримкою видачі належно оформленої трудової книжки, тобто з обставиною, яка не передбачена законом. Крім того, як встановлено при огляді книги обліку трудових книжок в СТОВ «Перше травня» трудова книжка [PERSON] в період його роботи у відповідача в 2005 та 2006 роках на підприємство не здавалась. Тому твердження представника позивача про те, що його трудова книжка була втрачена підприємством і тому не була видана позивачу не відповідає дійсності. Свідок [PERSON] також підтвердила, що [PERSON] в період роботи в СТОВ свою трудову книжку не надавав у відділ кадрів. Після роботи скиртувальником у липні 2006 року [PERSON] в господарстві не працював і не звертався з приводу роботи. Він з»явився в господарстві в грудні 2014р. і попросив довідку про період своєї роботи в СТОВ, яку вона йому видала. Потім він у січні 2015 року приніс новий бланк трудової книжки і попросив заповнити її бо необхідно було подати в районний центр зайнятості, що вона і зробила. Після цього він більше не звертався з питань записів у трудовій книжці. Свідки [PERSON] та [PERSON] також підтвердили, що в середині січня 2015р. [PERSON] приходив у відділ кадрів, приносив трудову книжку, щоб йому заповнили для районного центру зайнятості. Не надано суду доказів існування підстав, передбачених ст.237-1 КЗпП України, тобто заподіяння моральної шкоди позивачу. В трудовому законодавстві строк позовної давності підлягає застосуванню судом незалежно від заяви сторони по справі про що зазначає в своїй практиці Верховний Суд України. В даній цивільній справі на пропуск позивачем строку позовної давності звернула увагу представник відповідача (а.с.82, 164) і представник позивача (а.с.53) в заяві № 2 просив поновлювати будь-який пропущений термін звернення до суду [PERSON] на захист своїх порушених трудових прав зважаючи, що за перешкодами, які вчиняються керівництвом СТОВ «Перше травня» позивач не зміг би довести правомірність своїх звернень до суду. Стаття 233 КЗпП України передбачає, що працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня видачі трудової книжки. З питання стягнення моральної шкоди також застосовується тримісячний строк позовної давності. В судовому засіданні не було встановлено, що строки звернення до суду за захистом своїх трудових прав [PERSON] пропустив з поважних причин. Представник позивача надав суду заяву № 20 (а.с.172) на збільшення позовних вимог, але суд відмовив в прийнятті до розгляду вимог даної заяви оскільки вона містить інший предмет позову і повинна бути поданою до початку розгляду справи по суті, а не майже в кінці слухання. У зв»язку з відмовою представника позивача отримати заяву та матеріали, вона була долучена до матеріалів справи. Вимога про винесення окремої ухвали не є позовною вимогою. В силу того, що суд прийшов до висновку про відмову в поновленні [PERSON] на роботі, не підлягає задоволенню вимога про зобов»язання [PERSON] видати наказ про поновлення.

Outcome: dismissed