Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з цим позовом, вказуючи, що з 1981 року вона проживала разом з [PERSON] в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , що належав їй на праві власності. [INFO] [PERSON] померла. Будь-яких спадкоємців в неї не залишилось, а тому зазначений об`єкт нерухомості на даний час не має власника. На сьогоднішній день вона продовжує проживати в цьому будинку, відкрито, добросовісно та безперервно на протязі більш як п`ятнадцять років володіє житловим будинком, постійно сплачує комунальні послуги за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначила, що зареєстрована за вказаною адресою, всі оригінали документів на вищевказаний будинок знаходяться у неї, проте на даний час позбавлена у позасудовому порядку оформити право власності на вказаний будинок, що і змусило її звернутися до суду з вказаним позовом. Позивач просить суд винести рішення, яким визнати за нею, [PERSON] , [INFO] право власності за набувальною давністю на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 23.05.2019 року відкрито провадження та призначено справу до підготовчого судового розгляду. Ухвалою суду від 03.12.2019 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник Подільської міської ради Одеської області у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за відсутності представника, проти позовних вимог позивача не заперечують. Вислухавши пояснення позивача, свідків та дослідивши обставини справи, суд приходить до висновку про задоволення позову. Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] в м. Ананьєві Одеської області, у віці 106 років померла [PERSON] (актовий запис №03), що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 08 січня 1992 року. За життя померлій [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 30 грудня 1981 року, посвідченого державним нотаріусом та зареєстрованого в реєстрі за №6576 належав житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до технічного паспорта, домоволодіння, що знаходиться по [ADDRESS] складається з житлового будинку «А», веранди «а», прибудови «а1», тамбура «а2», житлової добудови «А1», сараїв «Б, Г, Ж», убиральні «В, Д», літнього душу «Е» огорожі №3,4, вимощення ІІ, колодязь №1, загальна площа будинку 82,5 кв.м., житлова площа 45,3 кв.м. Згідно звіту від 25.10.2018 року, оціночна вартість житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , складає 102600 грн. Відповіддю Приморської державної нотаріальної контори у м.Одеса № 1069к/01-16 від 13 вересня 2019 року, повідомлено, що згідно інформації Електронного Реєстру Спадкових Справ, спадкова справа до майна [PERSON] , яка померла [INFO] в Приморській державній нотаріальній конторі у місті Одеса не заводилась та інших відомостей по вищезазначеній спадковій справі в нотаріальній конторі немає. Згідно довідки Голови квартального комітету від 11.11.2019 року, [PERSON] дійсно проживала з померлою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] разом із чоловіком [PERSON] , дітьми [PERSON] та [PERSON] . Сім`я [PERSON] та [PERSON] почала проживати за вищевказаною адресою з 1982 року. [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою з 04 грудня 1998 року. Ще при житті [PERSON] оплату за комунальні послуги здійснювала сім`я [PERSON] за свої кошти. Із матеріалів справи вбачається, що з 2007 року по даний час позивачем сплачуються комунальні послуги за газопостачання та електроенергію у спірному будинку, про що надані відповідні квитанції та договір 01/133029 про користування електричною енергією з побутовим споживачем (а.с.30-46). Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що вона проживає по-сусідству з позивачкою. Позивач з 1992 року проживає у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Раніше будинок належав [PERSON] , в 1992 році остання померла, а [PERSON] зі своєю сім`ю залишилась проживати в будинку. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що знає позивачку, оскільки є її сусідкою. Підтвердила той факт, що позивачка [PERSON] з 1992 року і по теперішній час проживає за адресою [ADDRESS] . Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільного права та інтересу є визнання права. Стаття 41 Конституції України, стаття 328 ЦК України зазначають, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч.ч.1,4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Частиною 8 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України передбачено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, тобто з 01 січня 2001року. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5«Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга ст. 344 ЦК України). Згідно п. 11 постанови, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Згідно п. 13 постанови, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Згідно п. 14 постанови, виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Оскільки, починаючи з 1992 року по теперішній час позивач фактично добросовісно, відкрито безперервно володіє та користується нерухомим майном, а саме спірним житловий будинком, утримує його, то суд приходить до висновку про те, що позивач набув права власності на вказаний будинок на підставі ст. 344 ЦК України, та його позов слід задовольнити.

Outcome: approved