Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на самочинне будівництво, а саме частину приміщення ІІ площею 2,8 кв.м та приміщення ІІІ, що у житловому будинку літера «А» домоволодіння [ADDRESS] . Просить визнати за нею право власності на вказане самочинне будівництво з посиланням на ч.3 ст. 376 ЦК України В обґрунтування позову зазначила, що на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку присадибного типу з надвірними настройками їй належить жилий будинок присадибного типу 1968 року будівництва, який складається з 3 кімнат, що знаходиться в учхозі [ADDRESS] . Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 25.08.1992 року вищевказану угоду визнано дійсною. На технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 08.06.2018 року штампом позначено самочинне будівництво. Визнати право власності на самочинне будівництво позивачу необхідно з метою отримання субсидії. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 29.03.2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Відповідачем відзив на позов не подано. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 22.11.2020 року закрито підготовче судове засідання справу призначено до судового розгляду по суті. Представник Херсонської міської ради повторно в судове засідання не прибув - про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином. В зв`язку з чим відповідно до вимог ст. 280-281 ЦПК України за наявності згоди позивача та її представника на заочний розгляд справи, суд ухвалив розгляд даної справи провести в заочному порядку з ухваленням заочного рішення. Суд, встановивши обставини справи, перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, приходить до таких висновків. Представник позивача адвокат Карпенко Д.Л. позов підтримав в повному обсязі та посилаючись на ст. 376 ЦК України просив визнати право власності на самовільно збудовані приміщення, вказуючи на те, що визнання права власності необхідно для отримання субсидії. Позивач підтримала позов в повному обсязі. Суд, заслухавши вступне слово сторони позивача, дослідивши письмові докази, оглянувши матеріали інвентарної справи, встановив наступні обставини справи та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ксерокопії Договору купівлі-продажу житлового будинку садибного типу з надвірними будівлями укладеного між Учгоспом «Приозерне» Комсомольського району м.Херсона та [PERSON] - [PERSON] придбала житловий будинок садибного типу, 1968 року будівництва, який складається з 3 кімнат, стіни - камінь, криша - шифер, що знаходиться [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці присадибних земель Учгоспу «Приозерне» (арк. справи 14-15). Договір нотаріально не посвідчений. Позивачем до позову додано витяг з рішенням Комсомольського районного суду м.Херсона від 25.08.1992 року, яким визнано договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями між Учгоспом «Приозерне» м. Херсона та [PERSON] відповідно до наказу господарства №156 від 31.08.1990 року такою, що відбулась. Визнано за [PERSON] право особистої власності на домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , дійсною вартістю 4166 руб. 67 коп. (арк. справи 13). З копії відповіді голови Херсонського міського суду Херсонської області від 07.11.2018 р. вбачається, що за алфавітними покажчиками цивільних справ Комсомольського районного суду м.Херсона за 1992 рік цивільна справа за позовом [PERSON] до учгоспу «Приозерний» про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним, визнання права власності на будинок не обліковувалася; підшивки рішень за 1992 рік не містять вказаного вище рішення (арк. справи 57). 21 січня 1978 року між [PERSON] та [PERSON] укладено, шлюб. Після укладання шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу, серія [NUMBER] від 21.01.1978 року (арк. справи 23). Згідно технічного паспорта виготовленого КП «Херсонське бюро технічної інвентаризації» ХОР від 08.06.2017р. житловий будинок складається з: А-житловий будинок; В-гараж; Д,З- сарай; И-баня; Ж-туалет; К-душ; №7 підвал під двором; №3 водопровід; №4-6 огорожа; №1 - мостіння, в даному технічному паспорті міститься штамп з позначенням самочинного будівництва - част. приміщення ІІ пл. 2,8 м2 та прим. ІІІ (арк. справи 17 -19). З матеріалів інвентарної справи № 7851 вбачається, що за даними КП «Херсонське бюро технічної інвентаризації» будинок [ADDRESS] обліковується за [PERSON] . Право власності на час розгляду справи не зареєстроване. Відомостей про те, що позивач є власником або землекористувачем земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] суду не надано. При розгляді справ, пов`язаних із самочинним будівництвом, слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону України «Про містобудування», спори з питань містобудування вирішуються радами у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом, кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Звернення до суду з позовом з приводу самочинного будівництва має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону. Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень. Вирішуючи справу за позовом власника (землекористувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановити всі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушення будівельних норм та правил істотними. За змістом ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Згідно з вимогами ст.ст.5,18 Закону України «Про основи містобудування» будівництво нерухомого майна повинно вестись згідно із затвердженим у встановленому порядку проектом, закінчені будівництвом об`єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Процедура прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів визначена Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, який затверджено Постановою КМУ № 461 від 13 квітня 2011 року. Відповідно до Порядку, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, а також комплексів (будов), до складу яких входять об`єкти з різними класами наслідків (відповідальності), здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі відповідними органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката. Датою прийняття в експлуатацію об`єкта є дата реєстрації декларації або видачі сертифіката (п. 11). Відповідно до ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» від 20 травня 1999 року будівництво (нове будівництво, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». Згідно з ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виконання будівельних робіт дозволяється після реєстрації повідомлень або декларації про початок виконання будівельних робіт чи видачі органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт. Відповідно до ст. 39 вищезазначеного закону та п. 3 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 13 квітня 2011 року № 461 прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорту, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом 10 робочих днів з дня реєстрації заяви. Із наведених вище правових норм вбачається, що єдиним органом державної влади, уповноваженим на встановлення факту готовності об`єкту до експлуатації та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів є Державна архітектурно-будівельна інспекція. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що визнання судом права власності на самочинне будівництво можливе у тому разі, якщо в прийнятті такого об`єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта. Суд не може підміняти собою органи державної влади, які відповідно до законодавства України уповноважені здійснювати реєстрацію права власності на нерухоме майно та введення його в експлуатацію. Позивачем не було надано належних та допустимих доказів отримання дозвільних документів на самочинне будівництво та введення об`єкту нерухомого майна в експлуатацію у встановленому порядку і набуття цим майном статусу об`єкта нерухомого майна як об`єкта цивільного права, а також відмови управління містобудування, архітектури та інфраструктури м. Херсона введення в експлуатацію вищевказаного самочинного будівництва. Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою. Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Частиною 3 цієї статті встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Таким чином, ст. 376 ЦК України передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 цієї статті), і встановлено випадки, коли право власності на самочинне будівництво може бути визнане за рішенням суду за особою, що здійснила самочинне будівництво, або за власником земельної ділянки. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України). Позивач посилається на ч.3 ст. 376 ЦПК України, але доказів здійснення нею самочинного будівництва на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно не надано. Тобто, позивачем не доведено порушення її прав відповідачем, а тому суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. За приписами ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача. Відповідачем наявність судових витрат, пов`язаних з розглядом цієї справи не заявлено. Заходи забезпечення позову судом не застосовувалися. Рішення в повному обсязі складене 21 вересня 2020 року. На підставі ст. 15, 16, 376 ЦК України, ст. 4, 77-83, 81, 89, 95, 258, 263-265, 268, 279, 280-282, 354, 355 ЦПК України, п.15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.), -

Outcome: dismissed