Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача державного підприємства «Красноармійськвугілля» (далі за текстом ДП «Красноармійськвугілля») про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання, в обґрунтування якого вказав, що у період з 02.07.1996 року по 07.03.2004 року він працював у відокремленому підрозділі відповідача «Шахта «Центральна» на різних посадах, а з 28.11.1997 року - у якості гірничого робочого очисного забою підземного пятого розряду з повним робочим днем під землею. В умовах шкідливих факторів на вугільних підприємствах загалом він має стаж більше семи років. 07.03.2004 року він був звільнений відповідачем за ст.38 КЗпП України за власним бажанням. В результаті тривалої роботи у шкідливих підземних умовах з тяжкою фізичною працею за медичним висновком ЦЛЕК Клініки професійних захворювань від 15.06.2010 року йому було встановлено діагноз: коніотуберкульоз, вогнищевий туберкульоз верхніх часток легень. 13.09.2010 року після проведення відповідачем розслідування професійного захворювання, складено акт за формою П-4. 04.01.2011 року обласна профпатологічна МСЕК встановила йому 30% втрати професійної працездатності по профзахворюванню та третю групу інвалідності первинно. Димитровським відділенням Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань йому сплачено одноразову допомогу та щомісячні страхові виплати. Моральна шкода в звязку з профзахворюванням йому не призначалася та не виплачувалася. Проте внаслідок професійного захворювання йому заподіяна моральна шкода, оскільки погіршення стану його здоровя у вигляді загального недомагання, слабкості, головних болів, головокружіння, частих простудних захворювань, хрипів, болів у грудний клітині та кашлів з важко відділяємою мокротою, задишки при незначних фізичних вправах та ходьбі стало причиною його звернення до лікарів з початку 2000 року, коли його стан здоровя різко погіршився. У звязку з чим йому часто призначали курси лікування, які він проходив без будь-якого поліпшення для його здоровя як в стаціонарному, так і в амбулаторному режимі. Професійне захворювання та втрата працездатності вимагають від нього додаткових життєвих зусиль. Знаходження протягом тривалого часу за межами свого дому у звязку з лікуванням суттєво змінило його життєвий уклад, його сімейно-побутові відносини, у тому числі з близькими та родичами. Проблеми зі здоровям викликали в нього та продовжують викликати по теперішній час сильні фізичні страждання, зумовлені особливостями захворювання, психологічний дискомфорт, значне порушення душевної рівноваги, яке виразилося у почуттях постійного відчаю, турботливості, тривозі, роздратованості, в почуттях страху, пригноблювання, порушення сну. Він вимушений постійно купувати ліки та звертатися до лікарів. Він став замкнутий, що перешкоджає повноцінному спілкуванню з близькими, родичами, друзями та знайомими. До отримання професійного захворювання він регулярно захоплювався спортом, внаслідок хворобі він не може здійснювати свої захоплення. Все це негативно впливає на його душевний стан, є причиною його моральних страждань. Тому позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь у відшкодування моральної шкоди, отриманої у звязку з професійним захворюванням на виробництві, 30000 грн. Позивач [PERSON] та його представнику [PERSON] до суду не з'явилися, про час і місце розгляду справи сповіщені належним чином, надали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність. Представник відповідача ДП «Красноармійськвугілля» також до суду не з'явився, про час і місце розгляду справи сповіщений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Дослідивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що позивач з 02.07.1996 року по 07.03.2004 року працював у відокремленому підрозділі «Шахта «Центральна» ДП «Красноармійськвугілля» на підземних роботах, звільнившись з роботи за ст.38 КЗпП України за власним бажанням, що підтверджується копіями записів з трудової книжки (а.с.2). Відповідно за висновку лікарсько-експертої комісії Донецької обласної клінічної лікарні профзахворювань від 07.07.2004 року [PERSON] встановлено діагноз: вогнищевий туберкульоз верхніх часток легень у фазі ущільнення. Відповідно до висновків центральної лікарсько-експертної комісії Українського профілактичного центру від 03.04.2001 року та від 15.06.2010 року [PERSON] було встановлено діагноз: коніотуберкульоз, вогнищевий туберкульоз верхніх часток легень, захворювання професійне; йому протипоказана робота в умовах дії пилу, токсичних та подразнюючих речовин, несприятливого мікроклімату, з рекомендаціями санаторно-курортного лікування (а.с. 14, 17). Згідно повідомлення про професійне захворювання форми П-3 [PERSON] 15.06.2010 року встановлено остаточний діагноз: коніотуберкульоз, вогнищевий туберкульоз верхніх часток легень, захворювання професійне. У даному повідомленні вказано, що виробничий фактор, шкідлива речовина, що спричинила захворювання пил (а.с.13). 13.09.2010 року за результатами розслідування хронічного професійного захворювання відносно позивача [PERSON] складено акт за формою П-4, затверджений головним державним санітарним лікарем м.Красноармійськ 13.09.2010 року (а.с.4-5). У п.п.14, 16, 17 даного акту зазначено, що діагноз захворювання позивача становить: коніотуберкульоз, вогнищевий туберкульоз верхніх часток легень, причиною професійного захворювання позивача є довготривалий період його роботи у шкідливих умовах, вплив виробничого фактору запиленості повітря робочої зони, яка складала 21,24-23,04 мг/м3 при допустимій нормі 10 мг/м3. Згідно за довідкою до акту огляду МСЕК від 04.01.2011 року позивачу у зв'язку з професійним захворюванням первинно встановлено 30% втрати професійної працездатності з датою переогляду 04.01.2012 року. Позивачу протипоказана робота у підземних умовах, тяжкий фізичний труд, йому рекоментодано нагляд у лікарів фтізіатра та пульмонолога (а.с.7). Відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі зясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. За приписами ч.1 ст.3 Конституції України, життя і здоровя людини визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст.46 Конституції України право громадян на соціальний захист гарантується загальнообовязковим державним соціальним страхуванням, одним із видів якого є відповідно до ч.1 ст.4 Основ законодавства України про загальнообовязкове державне соціальне страхування - страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності. Згідно за ч.1 ст.9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, завданої робітнику внаслідок ушкодження його здоровя, здійснюється Фондом у відповідності до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999 № 1105-ХIV (далі Закон № 1105-ХIV), що набрав чинності з 01.04.2001 року. Обовязок по відшкодуванню моральної шкоди застрахованим особам, які потерпіли на виробництві, до внесення змін до Закону № 1105-Х1У на підставі Закону України від 23.02.2007 року № 717-У, був покладений на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. За отриманим професійним захворюванням позивачу вперше була встановлена втрата професійної працездатності 04.01.2011 року, тому суд керується законодавством, діючим у зазначений період часу, тобто на час виникнення спірних правовідносин, бо це регламентовано ст.5 ЦК України, згідно якої акти цивільного законодавства, до яких відноситься Закон № 1105-ХIV, регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності і, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Оскільки Фонд на час виникнення спірних правовідносин не відповідав за завдану моральну шкоду, то у разі отримання працівником професійного захворювання таку шкоду позивачу, законні права якого порушені, повинен відшкодувати роботодавець на підставі ст.2371 КЗпП України, якщо порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань, втрати життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Наявність небезпечних і шкідливих умов праці у відповідача встановлена актом розслідування хронічного професійного захворювання у [PERSON] Суд вважає, що у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди у звязку з встановленням йому стійкої втрати працездатності внаслідок отриманого ним професійного захворювання, а висновок МСЭК від 04.01.2011 року підтверджує наявність факту спричинення шкоди його здоровю, яка привела до фізичних і моральних страждань позивача. [PERSON] неодноразово звертався за медичною допомогою до Димитровської центральної міської лікарні, лікувався у Клініці професійних захворювань ДУ «Інститут медицини праці академії медичних наук України», в Донецькій обласній клінічній лікарні професійних захворювань, лікувався на денному стаціонарі, зокрема, у період з 30.03.2000 року по 13.04.2000 року з діагнозом: правостороння верхньодолева бронхопневмонія, з 06.03.2001 року по 21.03.2001 року, з 28.10.2002 року по 05.11.2002 року та з 30.06.2004 року по 08.07.2004 року з діагнозом: вогнищевий туберкульоз верхніх часток легень у фазі ущільнення, з 01.06.2010 року по 16.06.2010 року з діагнозом коніотуберкульоз, вогнищевий туберкульоз верхніх часток легень, що підтверджується епікризами лікарні (а.с.8, 10, 11, 12). В історіях хвороб зафіксовано скарги позивача на задишку при незначному фізичному навантаженні, при ході, на кашель з мокротою, біль у грудній клітині, загальну слабкість. Отримане позивачем захворювання вимагало від нього щорічного лікування, нагляду у лікарів, обмежило виконувати будь-яку фізичну працю. Наведене свідчать про те, що позивач тривалий час зазнавав і по теперішній час зазнає фізичну біль і психічні страждання, внаслідок чого порушилися його нормальні життєві зв'язки, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Але сума, в яку позивач оцінив заподіяну моральну шкоду і яка за його оцінкою становить 30000 грн., є завищеною і не відповідає отриманим ним моральним стражданням. При визначенні суми відшкодування заподіяної позивачеві моральної шкоди суд враховує характер, обсяг, тривалість зазнаваних позивачем страждань, його стан здоровя, розмір і строковий характер втрати працездатності, істотність вимушеності змін у життєвих стосунках потерпілого, те, що отримане ним ушкодження здоровя заважає йому вести повноцінний спосіб життя, вимагає від нього додаткових зусиль для його організації. Тому, виходячи з засад розумності та справедливості, суд вважає можливим визначити позивачу розмір відшкодування моральної шкоди у 13500 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України, враховуючи, що заявлено позов немайнового характеру, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.. На підставі ст.ст.43, 46 Конституції України, ст.ст.153, 2371 КЗпП України, ст.9 Закону України «Про охорону праці», ,

Outcome: partial