Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики, посилаючись на те, що 20 лютого 2013 року відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] позику у сумі 120 000,00 (сто двадцять тисяч) гривень 00 коп. та зобов`язався їх повернути у строк до 1 січня 2014 року. На підтвердження отримання коштів та взяття на себе грошового зобов`язання Відповідач написав та передав Позивачеві боргові документи - розписку. В подальшому Відповідач здійснив часткове повернення боргу у сумі 5 000 (п`ять тисяч) гривень 20 грудня 2014 року та 6000 (шість тисяч) гривень 28 серпня 2015 року, в момент отримання яких вже Позивач склав відповідні розписки та передав Відповідачеві. В подальшому будь-які спроби Позивача в позасудовому порядку повернути свої кошти не призвели до позитивного результату. Надіслана Позивачем на адресу Відповідача вимога також на даний час залишається без відповіді та виконання. Позивач зазначав, що борг за розпискою від 20.02.2013р. складає: 120 000,00 грн. -(5000 грн.+6000 грн.) = 109 000,00 гривень. 3% річних в строк від 28.08.2015р. по 06.07.2018 р. становить - 9344,00 гривень. Інфляційні втрати в строк від 28.08.2015р. по 06.07.2018 р. становлять - 40481,65 гривень. Пеня відповідно до ст. 1048 ЦК України в строк від 28.08.2015р. по 06.07.2018 р. становить - 103370,83 гривень. Загальна сума боргу становить: 109 000,00 + 9344,00 + 40481,65 + 103370,83 = 262 196,48 гривень. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] з посиланням на вимоги ст. ст. 625, 1048, 1050 ЦК України, просив стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу у розмірі 262 196,48 гривень, що складається з: 109 000,00 грн. - сума основного боргу; 9344,00 грн. - 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України; 40481,65 грн. - інфляційні втрати відповідно до ст. 625 ЦК України; 103370,83 грн. - пеня відповідно до ст. 1048 ЦК України, та понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 2622,00 грн.. В судове засідання позивач і його представник не з`явились, представник позивача подав суду заяву про розгляд справи у відсутності позивача і його представника, позов підтримав і просив його задовольнити. В наданих раніше в судовому засіданні поясненнях представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник позивача подав до суду клопотання про поновлення строку позовної давності, посилаючись на те, що відповідач здійснив часткове повернення боргу у сумі 5 000 (п`ять тисяч) гривень 20 грудня 2014 року та 6000 (шість тисяч) гривень 28 серпня 2015 року, в момент отримання яких позивач склав відповідні розписки та передав відповідачеві. Тому позивач вважав, що має місце переривання перебігу строку позовної давності, що є поважною причиною тривалого часу не звернення до суду. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, представник відповідача в поданій суду заяві заперечував проти позову і просив відмовити в його задоволенні, застосувавши строк позовної давності. В раніше наданих в судовому засіданні поясненнях представник відповідача проти позову заперечував в повному обсязі, просив відмовити в його задоволенні, застосувавши позовну давність до заявлених позовних вимог. Суд, з`ясувавши дійсні обставини, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як встановлено в судовому засіданні, 20 лютого 2013 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, згідно з яким [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти в сумі 120 000,00 (сто двадцять тисяч) гривень 00 коп. та зобов`язався їх повернути у строк до 1 січня 2014 року. Договір було укладено в простій письмовій формі. Укладення договору позики підтверджується розпи\-скою, яку написав [PERSON] власноручно, оригінал якої було оглянуто судом в судовому засіданні. Стаття 256 ЦК України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Стаття 261 ЦК України визначає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до вимог ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд критично оцінює наявні в матеріалах справи копії розписок позивача [PERSON] , датовані 20.12.2014 року та 28.08.2015 року, оскільки стороною позивача оригінали даних розписок суду не надані, на даних копіях розписок відсутні відмітки, вчинені відповідачем [PERSON] про отримання останнім від позивача оригіналів даних розписок. Доводи представника позивача про передачу позивачем оригіналів даних розписок відповідачу, не підтверджені належними і допустимими письмовими доказами по справі. Крім того, копії даних розписок, вчинених власноручно позивачем [PERSON] , фактично є лише твердженням позивача, вчинене в письмовій формі, про отримання ним від відповідача грошових коштів 20.12.2014 року в сумі 5 000 (п`ять тисяч) гривень, 28.08.2015 року в сумі 6000 (шість тисяч) гривень. Однак, наявність або відсутність даних обставин створює юридичні наслідки для відповідача, і тому дане твердження позивача підлягає доказуванню належними та допустимими доказами в загальному порядку. Стороною позивача не надано до суду належних та допустимих доказів тієї обставини, що відповідач здійснив 20.12.2014 року часткове повернення боргу у сумі 5 000 (п`ять тисяч) гривень та 6000 (шість тисяч) гривень 28.08.2015 року, і тим самим вчинив дії, що свідчать про визнання боргу Відповідачем. Таким чином, переривання строку позовної давності в даних правовідносинах не відбулося. Суд відмовляє в задоволенні клопотання представника позивача про поновлення позивачу строку позовної давності, оскільки в даному клопотанні не наведено жодної поважної причини пропуску позовної давності. Посилання представника позивача на те, що поважною причиною тривалого часу не звернення до суду є та обставина, що позивач вважав, що має місце переривання перебігу строку позовної давності, оскільки відповідач здійснив 20.12.2014 року часткове повернення боргу у сумі 5 000 (п`ять тисяч) гривень та 6000 (шість тисяч) гривень 28.08.2015 року, суд оцінює критично, оскільки, як вже зазначалося вище, факт часткового погашення боргу відповідачем 20.12.2014 року та 28.08.2015 року не підтверджений належними та допустимими доказами, а відтак посилання на дану обставину не можна вважати поважною причиною пропуску строку позовної давності. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про існування заборгованості відповідача перед позивачем, згідно наданої боргової розписки, однак позовні вимоги про стягнення боргу не підлягають до задоволення у зв`язку із спливом позовної давності, яка згідно Цивільного кодексу України встановлена тривалістю у три роки, та була пропущена позивачем після 1 січня 2017 року. Згідно вимог ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Таким чином, оскільки в даних правовідносинах сплила позовна давність до вимоги про стягнення боргу, суд також відмовляє у позові в частині вимог позивача про стягнення з відповідача 3-х відсотків річних, інфляційних втрат, та пені.

Outcome: dismissed