Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що на підставі ордеру на житлове приміщення № 259 від 21.05.1999 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Самарської районної ради народних депутатів №13 від 28.01.1999 року йому належить квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В зазначеній квартирі також зареєстрована відповідач [PERSON] , яка є його колишньою дружиною. Рішенням Самарського районного суду від 23.04.2019 року шлюб, укладений між ним та відповідачем було розірвано. Відповідач не проживає у зазначеній квартирі з січня 2019 року, що підтверджується рішенням Самарського суду від 23.04.2019 року та показаннями сусідів. Крім того, відповідач не несе жодних витрат на утримання квартири. Реєстрація відповідача у вказаній квартирі створює йому перешкоди в користуванні та розпорядженні його майном, що суперечить вимогам 391 ЦК України. На підставі викладеного, просив суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Ухвалою судді від 28 серпня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження. У судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та суду пояснив, що відповідач [PERSON] у спірній квартирі не мешкає з січня 2019 року. Вони не спілкуються, місцеперебування відповідача йому не відомо, можливо вона на заробітках за кордоном. Також зазначив, що ним було змінено замки на вхідних дверях, дублікату нових ключів у відповідача не має. На підставі викладеного просив суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловою квартирою [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась за невідомими суду причинами, заяв про розгляд справи без її участі до суду не надходило, відзив на позовну заяву остання не подала, у зв`язку з чим суд відповідно до ч.1\~ст. 280 ЦПК України\~ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, врахувавши нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів, суд прийшов до наступного. Судом установлено, що на підставі ордеру на житлове приміщення № 259 від 21.05.1999 року, виданого виконавчим комітетом Самарської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська на підставі рішення Самарського районного виконавчого комітету № 13 від 28.01.1999 року [PERSON] є відповідальним наймачем квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Згідно довідки про склад сім`ї від 24.10.2016 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] (а.с. 9) Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23.04.2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 12) Також, на підтвердження своїх позовних вимог, відповідачем надано суду зави сусідів [PERSON] та [PERSON] , про не проживання відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з січня 2019 року (а.с.10-11) Так, під час вирішення справи по суті, суд приходить до висновку, що правовідносини у даній цивільній справі регулюються положеннями Житлового кодексу Української РСР, якими передбачені права наймачів житлових приміщень та членів родини останніх. Відповідно до положень ст. ст.64,65 Житлового кодексу Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. За правилами ст. 71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або члена його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність, або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог. Позовні вимоги позивача, направлені на позбавлення відповідача права користування жилим приміщенням, а тому можуть бути задоволені лише на підставі переконливих, взаємоузгоджених і неспростовних доказів у справі. Так, при зверненні до суду із позовом, позивач [PERSON] посилався на те, що відповідач [PERSON] не проживає у спірній квартирі з січня 2019 року і на підтвердження цього факту надав суду заяви сусідів [PERSON] та [PERSON] , в яких останні підтверджують факт не проживання відповідача з січня 2019 року. Однак суд не приймає до уваги зазначені заяви як доказ, оскільки суду надані копії вказаних заяв, затверджені самим позивачем [PERSON] , при цьому явку у судове засідання зазначених громадян для допиту у якості свідків, відповідач не забезпечив. Крім того, вказані заяви складені одноразово та датовані 29 липня 2019 року, і жодних інших пояснень свідків, актів про не проживання, складених та завірених належним чином уповноваженими на те особами та інших доказів, які б дійсно підтверджували факт не проживання відповідача у спірній квартирі саме у період піврічного строку, встановленого законом, позивачем надано не було. Суд також не приймає до уваги посилання позивача на те, що рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23.04.2019 року, яким розірвано шлюб між позивачем та відповідачем, також встановлено факт не проживання відповідача у спірній квартирі, оскільки предметом вирішення у вказаному рішенні був спір про розірвання шлюбу і сам факт не проживання відповідача не був предметом доказування по зазначеній справі. У вказаному рішенні лише йдеться мова про те, що сторони не проживають разом та не ведуть спільного господарства з січня 2019 року, і цей факт наводився самою [PERSON] , як один з фактів обґрунтування необхідності розірвання шлюбу. Крім того, позивачем у судовому засіданні було наголошено на тому, що після виїзду відповідача з квартири, ним було замінено замки на вхідних дверях, та дублікатів відповідачу він не надавав, при цьому відповідач у судове засідання не з`явилась, пояснень по суті справи не надала, а тому суд позбавлений можливості оцінити цю обставину і визначити, чи не чинить позивач відповідачу перешкод у користуванні житловим приміщенням. Також, відповідачем [PERSON] в обґрунтування позовної заяви зазначалось, що він є власником житлового приміщення і при зверненні до суду останній посилався на норми Цивільного кодексу України та Житлового кодексу Української РСР, які регулюють права власників житлових приміщень, однак цей факт також не приймається судом, з наступних підстав. Проте, у судовому засіданні встановлено, що позивач не є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивач не вірно зазначає про своє право власності на вказану квартиру, оскільки ордером на житлове приміщення № 259 від 21.05.1999 року, виданого виконавчим комітетом Самарської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська на підставі рішення Самарського районного виконавчого комітету № 13 від 28.01.1999 року, позивача [PERSON] визначено як відповідального квартиронаймача та встановлено його право користування вказаним житловим приміщення. В той же час інших документів, які б підтверджували право власності позивачем суду не надано. Таким чином, і посилання позивача при зверненні до суду із позовом на норми матеріального права, що регулюють права власників житлових приміщень є помилковими. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, підсумовуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] не підлягають задоволенню. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в позові судові витрати понесені по сплаті судового збору покладаються на позивача. Згідно п.9\~ст.\~5\~ЗУ «Про\~судовий збір»від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] є інвалідом ІІ групи з 01.11.2014 року безстроково (а.с. 13) З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне судові витрати віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed