Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину, ВРО № 790041, реєстр № 5421 від 02.12.2011 року, виданого приватним нотаріусом ДМНО Міхеєвою Т.М. та свідоцтва про право власності від 11.10.1996 року, виданого Коксохімічним заводом ім. Калініна, вона є власником 2/4 (1/2) частини квартири [ADDRESS] . Власником іншої 1/2 частини вищевказаної квартири є її донька, [PERSON] на підставі договору дарування від 31.07.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Яровою Н.Г. зареєстрованого в реєстрі № 556. 26.06.2014 року апеляційним судом Дніпропетровської області було прийнято рішення по справі за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» до ТОВ «Кінотеатр Валентина», [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Вказаним рішенням стягнуто солідарно з [PERSON] та ТОВ «Кінотеатр Валентина» на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором № 767/1 від 26.04.2006 року у розмірі 373 191 грн. 86 коп. На виконання вказаного рішення в рамках виконавчого провадження постановою від 26.08.2014 року державним виконавцем Бабушкінського ВДВС ДМУЮ Дніпропетровської області Григорчуком П.В. було накладено арешт на майно та оголошено заборону на його відчуження, в тому числі на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , яка їй належить. Згідно довідки №19/19-1049 від 26.12.2014 року про звіт про результати продажу майна АТ «Ощадбанк», для погашення заборгованості за кредитним договором №767/1 від 26.04.2006 року звернув стягнення на предмет іпотеки, який виступав забезпеченням виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, шляхом продажу будівлі кінотеатру за адресою: [ADDRESS] . Також, відповідно до довідки № 19/19-1055 від 26.12.2014 року ПАТ «Державний ощадний банк України», як кредитор та Іпотекодержатель, задовольнив свої вимоги в частині погашення основного боргу в повному обсязі. Вказаною довідкою підтверджується відсутність заборгованості за кредитним договором №767/1 від 26.04.2006 року, при цьому АТ «Ощадбанк» зазначає, що претензій до [PERSON] не має. 17.03.2015 року вона офіційно звернулася до Шевченківського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області з заявою про скасування арешту на нерухоме майно. Листом від 19.01.2017 року за № 0314/424/12 Шевченківським ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області їй було повідомлено, що в результаті проведення виконавчих дій 25.11.2014 року було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві та виконавче провадження завершено. Отже, на сьогоднішній день рішення суду повністю виконано, заборгованість за кредитним договором відсутня та на виконанні у Шевченківському (Бабушкінському) ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області виконавче провадження в рамках якого було накладено арешт на нерухоме майно не перебуває, однак накладений арешт на нерухоме майно в рамках вказаного виконавчого провадження не знятий. Наявність арешту на майно та заборона на його відчуження чинить їй як власнику перешкоди в розпорядженні майном і перешкоджає здійснювати всі повноваження власника. У зв`язку з чим позивач змушений звернутись до суду з позовною заявою за захистом своїх прав та законних інтересів, в якому просить зняти арешт з нерухомого майна, накладений згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 44501966, виданої 26.08.2014 року головним державним виконавцем Бабушкінського ВДВС ДМУЮ у Дніпропетровській області Григорчуком П.В., зареєстрований 04.09.2014 року в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 15583672. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2021 року прийнято до провадження цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. Позивач надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача Самсонова Н.О. надала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позовні вимоги заявлено до неналежного відповідача, а тому в задоволенін позову просить вдмовити у повному обсязі. Представник третьої особи надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, ВРО № 790041, реєстр № 5421 від 02.12.2011 року, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т.М. та свідоцтва про право власності від 11.10.1996 року, виданого Коксохімічним заводом ім. Калініна належить 2/4 (1/2) частини квартири [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (а. с. 11). Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] належить інша 1/2 частини вищевказаної квартири на підставі договору дарування від 31.07.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Яровою Н.Г. зареєстрованого в реєстрі № 556, що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (а. с. 12). Також судом встановлено, що накладений арешт на нерухоме майно, а саме на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в рамках виконавчого провадження № 44501966 не знятий, що підтверджується інформаційною довідкою № 187632723 від 05.11.2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, зареєстровані наступні обтяження в Єдиному реєстрі заборон відлучення об`єктів нерухомого майна: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, реєстраційний номер обтяження: 15583672, зареєстроване 04.09.2014 року. Отже, арешт нерухомого майна, накладений згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 44501966, виданої 26.08.2014 року Бабушкінським відділом державної виконавчої служби ДМУЮ Дніпропетровської області Григорчуком Павлом Васильовичем (а. с. 11). Відповідно до довідки № 19/19-1049 від 26.12.2014 року про звіт про результати продажу майна судом встановлено, що за результатами звернення АТ «Ощадбанк» стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу, проведено на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі від 26.04.2006 року, за реєстровим № 2566, заборгованість за кредитним договором № 767/1 від 26.04.2006 року укладеним між АТ «Ощадбанк» та [PERSON] , була погашена в розмірі 193 000 грн. (а. с. 8). Також відповідно до довідки № 19/19-1055 від 26.12.2014 року вбачається, що ПАТ «Державний ощадний банк України», як кредитор та Іпотекодержатель, задовольнив свої вимоги в частині погашення основного боргу в повному обсязі (а. с. 8), таким чином зазначеною довідкою підтверджується відсутність заборгованості за кредитним договором №767/1 від 26.04.2006 року, при цьому АТ «Ощадбанк» зазначає, що претензій до [PERSON] не має. Листом від 19.01.2017 року за № 0314/424/12 Шевченківського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області [PERSON] було повідомлено, що в результаті проведення виконавчих дій 25.11.2014 року було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві та виконавче провадження завершено (а. с. 9). Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, крім цього ст. 16 цього ж кодексу зазначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу . Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону Частиною 2 статті 386 ЦК України передбачено, що власник може звернутися до суду з вимогою усунення будь-яких порушень його права. Статтею 391 ЦК України передбачено право власника на усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Пунктом 2 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справа про зняття арешту з майна» передбачено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном,належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року№2677-VI) (далі - Закон про виконавче провадження). Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно порушується право приватної власності позивача, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному об`ємі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Посилання представника відповідача на те, що він не є належним відповідачем є не обґрунтованими, оскільки саме в інтересах ПАТ «Державний ощадний банк» був накладений арешт на майно позивача. Враховуючи вищевикладене та те, що підстави накладення арешту на 1/2 частину квартиру [ADDRESS] в рамках виконавчого провадження № 44501966 відпали, суд вважає можливим захистити право позивача шляхом зняття арешту з належного їй нерухомого майна. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо зняття арешту з нерухомого майна, оскільки заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими. При зверненні до суду позивач сплатила судовий збір, але в своїй позовній заяві, поданій до суду не зазначила, що бажає стягувати сплачений судовий збір з відповідача, тому судовий збір з відповідача не підлягає стягненню.

Outcome: approved