Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача та третіх осіб про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що 29 жовтня 2015 року помер її чоловік [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на 1/2 частку домоволодіння, яке розташоване по вул. Мерілор, № 06 в с. Остриця Новоселицького району та станом на 1990-1991 роки відносилося до категорії робочого двору, забудовниками якого стали подружжя [PERSON]. Він своєчасно прийняв спадщину за законом. Однак, оскільки при житті спадкодавець не отримав правовстановлюючих документів на домоволодіння, він не може оформити на себе право власності на вказане спадкове майно. Просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частку домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача позов визнав. Треті особи без самостійних вимог, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не зявились без поважних для суду причин. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що по вул. Мерілор, № 06 в с. Остриця Новоселицького району Чернівецької області розташовано домоволодіння, яке складається з житлового будинку літера «А» та господарських споруд. Згідно записів погосподарської книги сільської ради земельна ділянка за вказаною адресою площею 0,15 га знаходилась у користуванні [PERSON] та була надано для будівництво та обслуговування житлового будинку. Домоволодіння побудовано подружжям [PERSON] та [PERSON] до 1991 року на відведеній для вказаної мети земельній ділянці та зареєстровано в погосподарській книзі сільської ради із наданням відповідної адресної частини. Правові акти чинні на час проведення будівництва пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Так, порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Слід зазначити, що відповідно до положень нормативно-правових актів, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, віднесення до певних суспільних груп господарств мало значення для набуття права власності на майно. Тому вирішуючи питання про визнання права власності на спадкове нерухоме майно, яке було побудовано до 1991 року, в кожному випадку суд має пересвідчитись чи правильно органом місцевого самоврядування була визначена суспільна група спадкового господарства. Даний висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою при розгляді справи № 6-145цс13 постанова від 15 січня 2014 року. Встановлювалися суспільні групи господарств відповідно до діючих на той час Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів. Так, відповідно до Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при [PERSON] СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26, суспільна група господарства переважно встановлюється залежно від роду занять глави сім'ї. Глава сім'ї визначається в кожному конкретному випадку повнолітніми членами сім'ї за їхньою взаємною згодою. Залежно від роду занять глави сім'ї господарство відноситься до суспільної групи колгоспників, робочих, службовців, кустарів чи селян-одноосібників. Виняток із загального правила складають господарства, в яких проживають працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять глави сім'ї, відносяться до господарства колгоспників. Суспільна група господарства записувалась у погосподарській книзі станом на 1 січня та 1 червня відповідного року. Таким чином, за змістом указаних норм, господарства осіб, які мали працюючих членів колгоспу, відносяться до суспільної групи відповідно колгоспних дворів. Згідно ст. 120 ЦК УРСР колгоспний двір - це сімейно-трудове об'єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 123 цього Кодексу розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено саме на сільські ради. Відповідно до довідки Магальської сільської ради Новоселицького району № 4854 від 15 листопада 2017 року вказане домоволодіння в період часу з 01 липня 1990 по 15 квітня 1991 роки відносилося по погосподарській книзі сільської ради до дворів робочого типу та в ньому були зареєстровані та проживали подружжя [PERSON], [PERSON] та їх діти треті особи у справі [PERSON] (після шлюбу [PERSON]) А.М., [PERSON] (після шлюбу Юрій) М.М., [PERSON], [PERSON]. Проте, дослідженням письмових матеріалів справи зясовано, що Магальська сільська рада помилково віднесла домоволодіння по вул. Мерілор, № 06 в с. Остриця Новоселицького району в період часу з 01 липня 1990 по 15 квітня 1991 роки до робочих дворів, виходячи з наступного. Відповідно до архівних довідок комунальної установи «Новоселицький районний трудовий архів» № 4 від 23 січня 2018 року та № 25 від 09 лютого 2018 року, в с. Магала Новоселицького району, до сільської ради якого відносилось й с. Остриця Новоселицького району, існував колгосп «Дружба». 05 грудня 1984 року на загальних зборах уповноважених членів колгоспу «Дружба» було прийнято рішення про реорганізацію колгоспу в радгосп «Дружба». Однак, в подальшому на підставі рішення Чернівецької обласної [PERSON] народних депутатів від 20 грудня 1989 року № 236 «Про перетворення радгоспів в колгоспи» та рішення Новоселицької районної [PERSON] народних депутатів від 29 грудня 1989 року № 147, а також рішення загальних зборів членів радгоспу від 05 лютого 1990 року, радгосп «Дружба» був реорганізований в колгосп «Дружба». З трудової книжки колгоспника [PERSON] вбачається, що вона була членом колгоспу «Дружба» та з 01 січня 1990 року у звязку із реорганізацією радгоспу в колгосп була переведена на роботу в колгосп, де відпрацювала до 28 березня 2000 року. Крім цього, як член колгоспу вона отримала у власність земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується довідкою відділу Держгеокадастру в Новоселицькому районі № 715/18 від 19 лютого 2018 року. 12 серпня 1991 року виконавчим комітетом Магальської сільської ради було видано свідоцтво на право власності, відповідно до якого домоволодіння по вул. Мерілор, № 06 в с. Остриця Новоселицького району належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON]. Аналогічне вбачається з довідки Новоселицького КБТІ № 130 від 06 березня 2017 року. Таким чином, домоволодіння по вул. Мерілор, № 06 в с. Остриця Новоселицького району в період часу роботи [PERSON] в радгоспі «Дружба» з 05 грудня 1984 року по 05 лютого 1990 року відносилося до робочих дворів, проте на час будівництва житлового будинку в 1983 році та в період з 05 лютого 1990 року по 15 квітня 1991 року домоволодіння відносилось до колгоспних дворів у звязку із тим, що позивачка [PERSON] працювала вже в колгоспі «Дружба». Зважаючи на те, що членами колгоспного двору були шестеро осіб, з яких окрім померлого [PERSON] по даний час ніхто не вибув з господарства, то домоволодіння належало зареєстрованим та проживаючим в ньому станом на 15 квітня 1991 року особам на праві спільної сумісної власності, в силу чого виходячи з положень ст. 123 ЦК УРСР кожен з них мав рівні долі у колгоспному дворі, тобто по 1/6 частці домоволодіння. Після смерті 29 жовтня 2015 року [PERSON] відкрилася спадщина на 1/6 частку вказаного домоволодіння. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Статтею 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлений у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановлено статтею 1270 його Кодексу. Спадщину після смерті [PERSON] своєчасно прийняв позивач як спадкоємець за законом 1 черги, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживав разом із спадкодавцем, що підтверджується довідкою Магальської сільської ради № 4221 від 18 вересня 2017 року. Треті особи [PERSON], [PERSON]М, [PERSON] та [PERSON], які є доньками спадкодавця [PERSON], протягом шестимісячного терміну з часу відкриття спадщини, відмовились від прийняття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Однак, у звязку із смертю спадкодавця та відсутністю за ним належно оформлених правовстановлюючих документів на домоволодіння, нотаріальна контора відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину. Враховуючи, що позивач є спадкоємцем за законом 1 черги після смерті свого чоловіка [PERSON] та своєчасно прийняв спадщину, інші спадкоємці від прийняття спадщини відмовились, то право власності на 1/6 частку домоволодіння слід визнати за ним в порядку спадкування. У визнанні права позивача на спадкування іншої частини домоволодіння слід відмовити за безпідставністю позовних вимог, оскільки як позивач, так і треті особи у справі набули право на домоволодіння по 1/6 частки в майні колишнього колгоспного двору, що збереглося на теперішній час, а тому задоволення позову в цій частині порушує права та законні інтереси третіх осіб. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР, ст.ст. 328, 1218, 1223, 1261, 1268, 1269, 1270, 1273 ЦК України, суд

Outcome: partial