Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом і просить стягнути із відповідача на свою користь борг за договором позики в розмірі 18000 доларів США, що в еквіваленті становить 477900 грн. 00 коп., пеню в розмірі 53289 грн. 12 коп., три відсотки річних - 24780 грн. 97 коп., відсотки за користування коштами 129250 грн. 71 коп. Також просить стягнути із відповідача судовий збір в розмірі 6852 грн. 20 коп. Посилається на те, що 06 травня 2016 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримав у борг кошти в розмірі 21300 доларів США, з яких 13300 доларів США повинен був повернути до 20 травня 2016 року, решту 8000 доларів США по домовленості. В період із 07 по 20 червня 2016 року відповідачем був повернутий борг в розмірі 3300 доларів США. 28 лютого 2019 року на адресу позивача була направлена претензія про повернення суми боргу за договором позики в розмірі 10000 доларів США, 01 березня 2019 року 8000 доларів США. Відповідачем вищезазначені кошти повернені не були. 25 червня 2019 року було відкрито провадження по даній справі, справу ухвалено розглядати в порядку загального позовного провадження. 09 жовтня 2019 року було закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] В. позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити. Просив стягувати суму боргу в доларах США в розмірі 18000 доларів США. Не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день і час розгляду справи повідомлений належним чином через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, відзиву на позов до суду не направив. Суд ухвалив проводити заочний розгляд справи та вирішити її на підставі наявних доказів. При цьому судом також враховано, що повістку на судове засідання 09 жовтня 2019 року відповідач [PERSON] отримав особисто за адресою, зазначеною ним в розписці. Судом встановлено наступне. Із оригіналу розписки вбачається, що 06 травня 2016 року [PERSON] взяв у позику у [PERSON] 21300 доларів США в присутності трьох свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , зобов`язувався повернути 13300 доларів США до 20 травня 2016 року, 8000 доларів США по домовленості (а.с.16, 42). У період із 07 по 20 червня 2016 року відповідач повернув позивачу борг за вищезазначеним договором позики на загальну суму 3300 доларів США. Ця обставина зазначена позивачем. 28 лютого 2019 року позивачем на адресу позивача була направлена претензія про повернення боргу в розмірі 10000 доларів США до 01 квітня 2019 року (а.с.20-21). Претензія була направлена на адресу відповідача рекомендованим листом 28 лютого 2019 року (а.с.22). 01 березня 2019 року позивачем на адресу відповідача була направлена вимога про повернення грошових коштів за вищезазначеним договором позики в розмірі 8000 доларів США (а.с.17-19). Свідок [PERSON] показала, що [PERSON] позичив у її чоловіка 21300 доларів США. Повернув до середини літа 3300 доларів США. Все обіцяв, що поверне іншу частину позики, однак до цього часу нічого не повернув. Свідок [PERSON] показав, що відповідач позичав гроші у позивача, який є його батьком, в його присутності. Повернув 3300 доларів США. Суд приймає до уваги подані позивачем та відповідачем докази, на підставі яких встановлені дані обставини справи, та вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи. Зважаючи на те, що правовідносини, що виникли між сторонами по справі, регулюються нормами глав 48, 51, 71 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку про необхідність їх застосування. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей. Згідно з вимогами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Така правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 373/2054/16-ц від 16.01.2019. Отже, оригінал розписки надано суду позивачем; в розписці зазначена сума позики та обов`язок повернути дані кошти; даних про оспорювання в судовому порядку такої розписки суду не надано. Вимога про повернення коштів була пред`явлена відповідачу, станом на день винесення рішення пройшло більше тридцяти днів. Оцінивши всі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] коштів в сумі 18000 доларів США підлягають задоволенню, оскільки розмір боргу підтверджується виданою позивачем розпискою, встановлений законом строк для повернення боргу закінчився, а наявність в позивача оригіналу боргової розписки свідчить про невиконання відповідачем своїх зобов`язань, що в свою чергу свідчить про порушення прав та законних інтересів позивача. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як вбачається із правових позицій, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В силу ч. 1 ст. 13 цього Кодексу, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач просить стягнути проценти з відповідача за користування коштами в сумі 10000 доларів США з 20 червня 2016 року, тобто вже після сплину строку повернення коштів, що зазначений в розписці, а за користування коштами в сумі 8000 доларів США з 01 квітня 2019 року, тобто вже після сплину місячного строку з дня пред`явлення вимоги про повернення цих коштів. З врахуванням вищевикладеного, норм ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд вважає, що позов в цій частині задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до вимог ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Відповідно до ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вищезазначеного Закону встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Отже позовні вимоги в частині стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми та пені також підлягають задоволенню, оскільки їх стягнення передбачено законодавством України, розрахунок зроблений позивачем відповідно до вимог закону. Таким чином, оцінивши всі докази в їх сукупності, з врахуванням норм ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 18000 доларі США, суми пені в розмірі 53289 грн. 12 коп. та трьох відсотків річних в розмірі 24780 грн. 97 коп. підлягають задоволенню в повному обсязі. В задоволенні позовної вимоги про стягнення процентів за користування коштами в сумі 129250 грн. 71 коп. слід відмовити. В силу ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає частковому стягненню із відповідача на користь позивача. На підставі\~викладеного,\~відповідно до\~ст.ст.\~ 526,\~545,\~549,\~625,\~1046,\~1047,\~1048,\~1049,\~1050\~ЦК України,\~ст.ст.1,\~3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»,

Outcome: partial