Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів Вінницької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 26.10.2016 року позивач звернувся із заявою про злочин до Вінницької обласної прокуратури, і лише 09.11.2016 року позивач отримав відповідь про відмову у внесенні його заяви про злочин до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Заяву до Вінницької обласної прокуратури про вчинення злочину позивач відправляв поштовим зв'язком, а тому поніс матеріальні витрати у розмірі 13,00 грн. В послідуючому позивач звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області із скаргою на бездіяльність прокуратури Вінницької області через поштові засоби зв'язку, в результаті чого поніс витрати у розмірі 15,65 грн. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24.11.2016 року у справі №127/24658/16-к скаргу [PERSON] на бездіяльність прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР за заявою від 09.11.2016 року задоволено, зобов'язано уповноважену особу прокуратури Вінницької області внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР за заявою [PERSON] від 09.11.2016 року. Під час розгляду вищезазначеної скарги позивач як скаржник був присутній в судовому засіданні, витрати позивача на проїзд з м. Бершадь до м. Вінниці склали 111,70 грн. Згідно листа прокуратури Вінницької області від 21.12.2016 року №17/1-1200-03 слідчим відділом прокуратури Вінницької області заяву [PERSON] внесено до ЄРДР за №42016020000000365, а позивач визнаний потерпілим в даному кримінальному провадженні. Позивач вважає, що протиправними діями посадових осіб прокуратури Вінницької області йому завдано матеріальної та моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню в силу ст.1176 ЦК України, ст.ст.1, 5 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Матеріальна шкода полягає у відшкодуванні вартості відправки поштової кореспонденції у розмірі 28,65 грн., вартості проїзду до прокуратури Вінницької області 26.10.2016 року у розмірі 223,40 грн., вартості проїзду до Вінницького міського суду Вінницької області 24.11.2016 року у розмірі 223,40 грн. та командировочні за 2 дні у розмірі 120,00 грн. Моральна шкода полягає в тому, що з вини прокуратури Вінницької області у позивача порушився звичний ритм життя. Моральну шкоду позивач оцінює у 5 000 грн. А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з Державного казначейства України відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 595,35 грн. та моральної шкоди в розмірі 5 000 грн. за рахунок коштів державного бюджету, шляхом списання в безспірному порядку на його користь з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача Вінницької обласної прокуратури за довіреністю Федчук С.М. позовні вимоги не визнала та просила суд в задоволенні останніх відмовити у зв'язку з безпідставністю. Представник відповідача Державної казначейської служби України до судового засідання не з'явився із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних обставин. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 26.10.2016 року позивач звернувся із заявою про злочин до Вінницької обласної прокуратури, і лише 09.11.2016 року позивач отримав відповідь про відмову у внесенні його заяви про злочин до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Заяву до Вінницької обласної прокуратури про вчинення злочину позивач відправляв поштовим зв'язком, а тому поніс матеріальні витрати у розмірі 13,00 грн. В послідуючому позивач звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області із скаргою на бездіяльність прокуратури Вінницької області через поштові засоби зв'язку, в результаті чого поніс витрати у розмірі 15,65 грн. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24.11.2016 року у справі №127/24658/16-к скаргу [PERSON] на бездіяльність прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР за заявою від 09.11.2016 року задоволено, зобов'язано уповноважену особу прокуратури Вінницької області внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР за заявою [PERSON] від 09.11.2016 року. Під час розгляду вищезазначеної скарги позивач як скаржник був присутній в судовому засіданні, витрати позивача на проїзд з м. Бершадь до м. Вінниці склали 111,70 грн. Згідно листа прокуратури Вінницької області від 21.12.2016 року №17/1-1200-03 слідчим відділом прокуратури Вінницької області заяву [PERSON] внесено до ЄРДР за №42016020000000365, а позивач визнаний потерпілим в даному кримінальному провадженні. Позивач вважає, що протиправними діями посадових осіб прокуратури Вінницької області йому завдано матеріальної та моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню в силу ст.1176 ЦК України, ст.ст.1, 5 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Матеріальна шкода полягає у відшкодуванні вартості відправки поштової кореспонденції у розмірі 28,65 грн., вартості проїзду до прокуратури Вінницької області 26.10.2016 року у розмірі 223,40 грн., вартості проїзду до Вінницького міського суду Вінницької області 24.11.2016 року у розмірі 223,40 грн. та командировочні за 2 дні у розмірі 120,00 грн. Моральна шкода полягає в тому, що з вини прокуратури Вінницької області у позивача порушився звичний ритм життя. Моральну шкоду позивач оцінює у 5 000 грн. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст.1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст.1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Положеннями ч.ч.1, 2, 7 ст.1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Так, згідно ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Таким чином, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1 статті 1176 ЦК України, які кореспондуються із положеннями, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, серед яких відсутня шкода, завдана громадянинові в результаті бездіяльності процесуального керівника у кримінальному провадженні. Також, вичерпний перелік підстав для відшкодування шкоди визначений у ст.ст.1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», серед яких також відсутня шкода, завдана громадянинові в результаті бездіяльності процесуального керівника у кримінальному провадженні. В той час, за відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч.6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1173, 1174 цього Кодексу), про що й зазначив Верховний Суд України у своїй постанові від 22.06.2017 року у цивільній справі №6-501цс17. У відповідності до приписів ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Положеннями ч.2 ст.214 ЦПК України передбачено, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Таким чином, виходячи із положень ч.ч.1, 2, 7 ст.1176 ЦК України, ст.ст.1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», на які посилався позивач як на підставу про задоволення своїх позовних вимог, суд дійшов обґрунтованого висновку, що дія положень вказаних Законів на правовідносини, які є предметом даного спору, не поширюється. Окрім того, суд звертає увагу, що матеріали цивільної справи, не містять жодного належного та допустимого доказу понесення позивачем витрат матеріального характеру, а також спричинення моральної шкоди у відповідному розмірі. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги, заявлені позивачем, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а відтак задоволенню не підлягають. Згідно ст.88 ЦПК України суд вважає за доцільне судові витрати компенсувати за рахунок держави, оскільки позивач є таким, що звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного,

Outcome: dismissed