Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила: - зняти арешт з квартири [ADDRESS]; - визнати за нею право власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS], в порядку спадкування після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, та [PERSON], померлої [INFO] року. В судове засідання позивач надала заяву, в якій просить розглянути справу за її відсутності, в порядку заочного провадження, та задовольнити позов в повному обсязі. Відповідачі та терті особи були сповіщені про розгляд справи належним чином, але в судове засідання повторно не з'явились з невідомих причин. Заперечень проти задоволення позову суду не надали. Суд розцінює його неявку без поважної причини. Відповідно до положень ч.2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Квартира [ADDRESS], на праві спільної сумісної власності належала [PERSON], [PERSON], [PERSON], що підтверджено копією свідоцтва [NUMBER] про право власності на житло, виданого Хортицькою районною адміністрацією 09 грудня 1996 року (а.с.13), та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ч.1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Оскільки у справі не встановлено будь-якої інформації про домовленість власників щодо розмірів їх часток, суд виходить з того, що розмір їх часток є рівними, і кожному належала по 1/3 частці квартири. [INFO] року помер [PERSON] (а.с.4). Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, та той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємцями після смерті [PERSON] стали його батьки [PERSON], [PERSON], що підтверджено матеріалами спадкової справи. Інші спадкоємці першої черги спадщину не приймали. Син померлого - [PERSON], пропустив строк для прийняття спадщини, та у визначенні додаткового строку для прийняття спадщини йому було відмовлено рішенням суду від 18 грудня 2015 року у справі ЄУН №3375516/15-ц, яке набрало законної сили. При цьому [PERSON] і [PERSON] нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку із накладенням арешту на квартиру [ADDRESS]. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За частиною 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. [INFO] року помер [PERSON] (а.с.5), а [INFO] року померла [PERSON] (а.с.6). За життя кожен з них уклав заповіт (а.с.7, 8), яким все своє майно заповіли позивачу у справі - [PERSON], яка була їх племінницею. Згідно ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. У встановлений строк [PERSON] подала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини, після [PERSON] і [PERSON] Як вбачається з копій спадкових справ - інші спадкоємці, чи особи які мають право на обов'язкову частку у спадщині, встановлені не були. При цьому, нотаріусом було відмовлено [PERSON] в отриманні свідоцтв про право на спадщину, у зв'язку із знаходженням квартири [ADDRESS] під арештом. Зважаючи на викладене, позовні вимоги [PERSON] щодо визнання права власності на квартиру в порядку спадкування, підлягають задоволенню. Крім того, було встановлено, що на квартиру [ADDRESS] накладено арешт в ході здійснення виконавчих дій за виконавчим листом №1-644 виданого 18 липня 1996 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] [INFO] у розмірі 1/4 частин заробітку. Постанова про накладення арешту винесена 25 листопада 2002 року, та внесена до реєстру обтяжень 10 травня 2005 року. При цьому, виконавче провадження перебувало на виконанні в Хортицькому ВДВС ЗМУЮ з 16 лютого 2000 року по 30 грудня 2010 року, і було закінчено згідно п.6 ч.1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження». Згідно ч.2 ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Проте зазначені приписи державним виконавцем дотримані не були. За ч.1 ст. 60 ЗУ«Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Зважаючи на викладене, оскільки виконавче провадження було закінчено більш як п'ять років тому, будь яка інформація щодо невиконаних зобов'язань померлого [PERSON] судом не встановлена, суд вважає за необхідне зняти арешт з квартири [ADDRESS]. Питання щодо відшкодування судових витрат в порядку ст. 88 ЦПК України у позові не заявлено, у зв'язку з чим, відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 11 ЦПК України, судом не вирішується.

Outcome: approved