Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. 14.03.2012 р. Шевченківським районним судом м. Києва було задоволено його позов до [PERSON] та стягнуто з останнього грошові кошти за невиконання зобов»язань у розмірі 10 000,00 доларів США, що еквівалентно 79 800,00 грн. за офіційним курсом НБУ на день винесення рішення та 25 000,00 грн., судові витрати. Рішення суду, яке оскаржувалсь відповідачем набрало законної сили. Рішення відповідачем не виконано, гроші не сплачено. Зважаючи на викладене позивач з огляду на приписи чинного ЦК України просить суд стягнути з [PERSON] на його користь гроші у розмірі 268 600,00 грн. як відшкодування збитків, пов»язаних з знеціненням валюти на день платежу та 3% річних у розмірі 32 916,40 грн. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити з підстав зазначених у позові. Не заперечував щодо розгляду справи на підставі наявних доказів та ухвалення заочного рішення. 15.01.2018 р. вирішено питання про відкриття провадження у справі та з огляду на приписи ст.ст. 19,274 ЦПК України щоод розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У зв»язку із тим, що відповідач, який у спосіб передбачений положеннями ЦПК України, повідомлявся про день та час розгляду справи не направив відзив на позов, з огляду вимоги ст.ст. ст. ст. 223, 280 ЦПК України, та з урахуванням думки позивача вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, ухваливши заочне рішення отримавши на це згоду позивача. Вислухавши пояснення [PERSON], дослідивши надані докази та надавши їм належну оцінку суд вважає, щ позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Встановлено, що 14 березня 2012 року Шевченківським районним судом м. Києва частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за невиконання зобов»язань. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти за невиконання зобов»язання в розмірі 10 000 доларів США, що еквівалентно 79 800,00 грн. за офіційним курсом НБУ на день винесення рішення та 25 000,00 грн. та судові витрати у розмірі 1085,00 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. При цьому судом встановлено, що 01.04.2007 р. між [PERSON], правонаступником якого є [PERSON], та [PERSON] була укладена угода № 10/07-Ф про надання адвокатської правової допомоги, відповідно до якої відповідач представляв інтереси [PERSON] по справі за позовом про визнання недійсним договору дарування, умови якої не виконано. Як свідчать матеріали справи, рішення набрало чинності та на його примусове виконання Шевченківським районним судом м. Києва 12.09.2012 р. видано виконавчий лист. Виконавчий лист пред»явлено до виконання до Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, внаслідок чого державним виконавцем 27.09.2012 року відкрито виконавче провадження на примусове виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14.032012 р. Як пояснив в судовому засіданні позивач [PERSON] грошові кошти на виконання зобов»язань, у розмірі встановленому рішенням суду відповідачем [PERSON] не виконано, а тому він і звернувся до суду з даним позовом та просить застосувати до правовідносин сторін положення ст. 625 ЦК України. При цьому період застосування таких санкцій має бути з дня ухвалення судом рішення 14.03.2012 р. по день звернення до суду з даним позовом. За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, згідно до ст. 79 ЦПК України. В свою чергу положеннями ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Положеннями ст. 625 ЦК встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Так,матеріали справи містять докази, які свідчать про те, що зобов»язання [PERSON] за угодою про надання адвокатської правової допомоги від 01.042007 р. не виконувались належним чином, внаслідок чого Шевченківським районним судом м. Києва було ухвалено рішення про стягнення грошових коштів. Відповідно до ст. 526 Цивільного Кодексу України зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що на день звернення до суду з позовом про застосування до боржника положень ст. 625 ЦПК України відповідачем було виконано зобов»язання належним чином. Разом з тим слід зазначити, що відповідно до положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики, визначає рівень знецінення національній грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні , а не іноземної валюти.. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає тільки грошова одиниця України, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28.03.2012 року справа № 6-36736 вов10). Таку позицію підтримала Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України розглянувши справу № 6-771цс15. Таким чином, ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюється тільки на випадки прострочення зобов»язання у гривні. Беручи до уваги вищезазначене, суд вважає за можливе застосувати положення щодо стягнення інфляційних збитків до прострочення зобов»язання яке виражено у гривні - 25 000,00 грн. За розрахунками, що їх зроблено судом з урахуванням викладеного в листі Верховного суду України №62-97р від 03.04.1997 «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» та Роз'яснення Вищого арбітражного суду України №02-5/223 від 12.05.1999 «Про деякі питання, пов'язані з застосуванням індексу інфляції», такі збитки за період з 14.03.2012 р. по 01.11.2017 р. становлять 31 009, 51 грн. З іншого боку вимоги про стягнення з відповідача 3% річних за прострочення виконання зобов»язань за зазначений період підлягає стягненню з відповідача у сумі нарахованій позивачем, саме у розмірі 32 916 грн. 40 коп. Даний розрахунок було перевірено судом під час ухвалення рішення. Приписами ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. 13.11.2017 р. за клопотанням позивача [PERSON], останнього було звільнено від сплати судового збору. Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial