Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідачів [PERSON],[PERSON] про визнання недійсним договору позики. Позов мотивує тим,що 20 лютого 2011 року між відповідачем [PERSON], як позикодавцем та чоловіком позивачки - відповідачем [PERSON], як позичальником було укладено договір позики, який посвідчено нотаріально та зареєстровано в реєстрі за №345.На момент укладення даного договору позивач [PERSON] та відповідач [PERSON]В, перебували в зареєстрованому шлюбі. Згідно п.1.1. договору позики позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в сумі 60\~000 доларів США. Відповідно до п.2.2 оскаржуваного договору передбачено,що факт отримання позичальником коштів від позикодавця підтверджується власноручною розпискою боржника. Вказує,що та обставина, що суму позики становили грошові кошти розміром 60\~000 доларів США не відповідає дійсності, оскільки відсутній передбачений п.2.2 договору борговий документ розписка. Крім того, позивач зазначає, що вона як дружина не давала відповідної згоди відповідачу [PERSON] на укладення договору позики на суму 60\~000 доларів США. Відтак вважає,що не отримавши належної згоди дружини позичальника сторонами даного договору не дотримано вимог ст. 65 СК України та ст.203 ЦПК України, що є підставою для визнання цього правочину недійсним. Тому просить ухвалити рішення яким визнати недійсним договір позики від 28.02.2011 року укладений між [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позивні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні наведеним мотивам позову, просив позов задоволити. Представники відповідача [PERSON] - [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили, дали аналогічні за змістом пояснення про те,що позичальник [PERSON] згідно п.2.2 оскаржуваного договору позики своїм підписом підтвердив, що грошові кошти зазначені в п.1.1 договору від позичальника він отримав до підписання договору. Крім того, зазначили, що дружина позичальника [PERSON] позивач [PERSON] надала нотаріально посвідчену згоду на укладення її чоловіком договору позики на суму еквівалентну 60\~000 доларів США., крім того правову оцінку даному договору було надано Шевченківським районним судом м. Львова так і апеляційним судом Львівської області. Також зазначають,що позивач звернулась в суд з позовом після спливу позовної даності, тому просять в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. За погодженням з учасниками процесу суд вважає можливим розглянути справу у його відсутності на підставі зібраних доказів. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог\~ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Ст. 11 ч. 2 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав і обовязків є у тому числі договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договоромпозики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.3.Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5.Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.6.Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніхчи непрацездатнихдітей. Згідно з ч.2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочинує недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено, що 20 лютого 2011року між відповідачем [PERSON], як позикодавцем та відповідачем [PERSON], як позичальником було укладено договір позики,який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №345 (а.с.5-6). Згідно п.1.1 договору позики позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти (позику) в сумі 480 000 грн. (чотириста вісімдесят тисяч гривень 00 копійок), що становить 60\~000,00 доларів США (шістдесят тисяч доларів США, 00 центів). Відповідно до ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідченняі (або) державної реєстрації, а також договорівстосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. На момент укладення даного договору позивач [PERSON] та відповідач [PERSON]В, перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.4). Відповідно до п.7.8 оскаржуваного договору позики укладення цього договору вчиняється за заявою-згодою дружини позичальника [PERSON]. З наявної в матеріалах справи копії заяви згоди, написаної позивачкою [PERSON]Г.(а.с.32), посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON],зареєстрованої в реєстрі за № 343, вбачається, що позивач [PERSON], цією заявою дала згоду на отримання позики в розмірі 480\~000,00 грн. (чотириста вісімдесят тисяч гривень 00копійок), що становить суму еквівалентну 60\~000,00 доларів США (шістдесят тисяч доларів США 00 центів) за середнім курсом встановленим, встановленим комерційними банками України на день посвідчення договору, від [PERSON] та укладення відповідного договору позики терміном на 3 (три) роки зі сплатою 15 (п»ятнадцять) відсотків річних за користування позикою її чоловіком [PERSON], [INFO]. При цьому заявила, що такий правочин вчиняється в інтересах їх сім»ї, і відповідає їх спільному волевиявленню. Відтак суд приходить до висновку про те,що посилання позивачки як на підставу недійсності оспорюваного договору - відсутність її належної згоди на укладання її чоловіком договору позики, є безпідставними. Щодо посилання позивачки на відсутність боргового документу розписки, суд вважає такі безпідставними,оскільки згідно п.2.2 оскаржуваного договору позики позичальник [PERSON] своїм підписом під цим договором підтвердив, що грошові кошти (позику), зазначені в пункті 1.1. цього договору, ним отримані від позикодавця до підписання цього договору. Таким чином факт отримання позичальником грошових коштів встановлено самим договором, про що і зазначено в оспорюваному договорі. Одночасно вирішуючи питання про підставність позовних вимог суд враховує те, що відповідно до положень\~ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 ЦК України). У відповідності до вимог\~ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша\~статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно матеріалів справи спірний договір позики було укладено 28 лютого 2011 року, з позовом в суд позивач звернулась 25 серпня 2015 року, тобто після укладення договору минуло більше трьох років, а позивач поважних причин звернення до суду із позовом після спливу позовної давності не навела, що є підставою для відмови задоволенні позову, відтак суд в задоволенні позову відмовляє.

Outcome: dismissed