Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики, вказуючи в позові, що 08 грудня 2011 року він уклав з відповідачем [PERSON] договір позики, за яким позичив останній кошти в сумі 4500 доларів США, з терміном повернення до 08 грудня 2014 року. Добровільно повернути борг відповідач відмовляється, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Відповідач звернулася до суду із зустрічною позовною заявою про визнання договору позики недійсним, позов обґрунтовує тим, що після розірвання шлюбу вони з відповідачем продали квартиру, яка була оформлена на його ім'я. Це було єдине житло позивача і кошти від продажу квартири мали піти на придбання іншого житла. Цим і скористався відповідач коли вимагав підписати договір позики. Тільки після того, як вона підписала договір позики, останній погодився підписати договір купівлі - продажу квартири і повернув кошти позивачу. Просила визнати договір позики недійсним, як такий, що укладений під впливом тяжкої для неї обставини. Позивач в судовому засіданні позов підтримав з підстав зазначених в ньому, просив стягнути з останньої на його користь - 78606,00 грн., з яких: 36000,00 грн. боргу, 35460,00 грн. збитків, які сталися в результаті знецінення грошових заощаджень, 7146,00 грн. 10% штрафу, суму сплаченого судового збору. Зустрічний позов не визнав, кошти за договором позики відповідачу передав та на другий день придбала собі інше житло. Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали, суду пояснили, що квартира яку продали куплена за кошти від продажу батьківського житла. Позивач скористався тією ситуацією, що у неї іншого житла немає, тому і примусив її написати розписку на в карай невигідних для неї умовах. Зустрічну позовну заяву підтримала в повному обсязі. Вивчивши матеріали справи, судом були встановлені наступні факти. Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Частиною 1 ст.1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені в договорі. За положеннями ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 08 грудня 2011 року від імені відповідача складено та підписано розписку, в якій зазначено про отримання коштів в сумі 4500 доларів США, що підтверджено договором позики а також вказано про те, що вона зобов'язується повернути їх позивачу. Оригінал розписки було надано позивачем для огляду в судовому засіданні (а.с.7). В строк до 08 грудня 2014 року відповідач суму позики не повернула. У постанові від 02.07.2014 року в справі № 6-79цс14 Верховний Суд України висловив правову позицію про те, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Частиною 2 ст.530 ЦК України визначено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Встановлені судом обставини та досліджені надані до суду докази вказують на те, що між сторонами виникли правовідносини за договором позики, у зв'язку з якими у відповідача існує обов'язок з повернення отриманих у борг від позивача грошових коштів у сумі 4500 дол. США, що не було спростовано під час розгляду справи стороною відповідача належними та допустимими доказами. Враховуючи обґрунтованість позовних вимог, сума боргу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 36000 грн., суму основного боргу. Крім того, відповідно до п.6 договору позики, у випадку неповернення грошей у встановлений термін позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі 10% від суми договору (залишку суми при частковому погашенні). Суд стягує з відповідача штраф у розмірі 10% від суми договору, що складає 3600 гривень. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків(ст.611 ЦК України), які відшкодовуються кредиторові божником (ст.623 ЦК України). В силу статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Середній індекс інфляції за період розраховується за формулою: ІІ ср. = ІІ1 х ІІ2 ...х ІІХ/100, де ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць заборгованості; ІІ2 - індекс інфляції за другий місяць заборгованості; ІІХ - індекс інфляції за останній місяць заборгованості. Інфляційне збільшення суми боргу розраховується за формулою: С. інфл. = С х ІІср., де С - сума боргу; ІІср.- середній індекс інфляції. Сума боргу з врахуванням індексу інфляції розраховується за формулою: С заг. = С + С інфл., де С - сума боргу; С інфл. - інфляційне збільшення суми боргу. Період заборгованості 08.12.2014 року - 06.03.2015 року. Сума боргу 36000,00 грн. Середній індекс інфляції за період 1.118. Інфляційне збільшення суми боргу 4248,00 грн. Сума боргу з врахуванням індексу інфляції складає 40248,00 грн. Таким чином, сума боргу з урахуванням індексу інфляції складає 40248,00 грн. Суд відмовляє в задоволенні зустрічного позову про визнання договору недійсним, при цьому виходить з наступних підстав. Згідно із ч.3 ст.203 ЦК України однією із загальних вимог, дотримання якої необхідно для дійсності правочину, є вимога щодо волевиявлення учасника правочину, яке повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Відповідно до вимог ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставин і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Тобто законодавець визначив наявність двох в сукупності обставин для визнання правочину недійсним з підстав визначених ст.233 ЦК України, як наявність тяжкої обставини та невигідні умови. В зустрічному позові позивач зазначила, що позивачу на момент укладення правочину виповнилося 18 років, немала постійного доходу, був кредит та відповідач спонукав позивача укладати договір на вкрай невигідних умовах, грошові кошти не передавалися. Суд приходить до висновку, що вказані обставини не підтвердилися в судовому процесі та в розумінні вимог ст. 233 ЦК України не є тяжкими обставинами та не свідчать про наявність невигідних умов. На підставі ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved