Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-15 00:00:00

\~ \~ \~ \~позивач [PERSON] звернулась до Долинського районного суду Кіровоградської області з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просила визнати [PERSON] , [INFO] , особою, що втратила право користування житловим приміщенням: будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрований [PERSON] , який фактично там не проживає з 01.07.2019. На її звернення щодо самостійного зняття з реєстрації [PERSON] не реагує, посилаючись на відсутність часу та можливості для зняття з реєстрації. Продовження перебування [PERSON] зареєстрованим у житловому приміщення, яке їй належить, в якому останній тривалий час фактично не проживає, - позивач вважає перешкодою для її реалізації своїх прав на користування та розпорядження своїм майном. На підставі чого, посилаючись, зокрема, на ст. 71 ЖК УРСР, позивач звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою від 23.09.2020 зазначену позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вказаним позовом з постановленням здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. \~ \~ \~ \~Крім того, зазначеною ухвалою позивача звільнено від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. \~ \~ \~ \~Копія зазначеної ухвали отримана відповідачем 26.09.2020, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Заперечення від відповідача проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходило. Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив. Позивач,\~яка про\~дату,\~час і\~місце розгляду\~справи,\~що призначався\~на 16.10.2020\~була повідомлена\~належним чином,\~що підтверджується\~рекомендованим повідомленням\~про вручення\~поштового відправлення,\~-\~звернулась до\~суду із\~заявою,\~зареєстрованою в\~суді 16.10.2020\~за вх.\~№ 4576/20,\~в якій\~просила розглянути\~справу за\~її відсутності,\~позовні вимоги,\~пред`явлені нею\~до [PERSON] , який приходиться їй двоюрідним онуком, підтримала в повному обсязі. Зазначила, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач, який про дату, час і місце розгляду справи, що призначався на 16.10.2020 був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, - в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення судового засідання від відповідача до суду не надходило. Відповідно до положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За наведених вище обставин та положень цивільного процесуального законодавства, суд дійшов висновку про заочний розгляд справи за відсутності сторін без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі наявних у суду матеріалів справи. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст. 12 та ст. 13 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Так, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, наданих учасниками справи, судом встановлено наступне. [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину, виданим 07.06.1997 Долинською державною нотаріальною конторою, зареєстрованим у реєстрі за № 1425 та свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 12.09.2017 Долинською державною нотаріальною конторою, зареєстрованим у реєстрі за № 289. За вказаною адресою, окрім самої [PERSON] , з 23.07.2018 зареєстровано місце проживання [PERSON] , що підтверджується домовою книгою за зазначеною адресою Домоуправління № 8 та довідкою № 3148 від 05.08.2020 Долинського РС УДМС України в Кіровоградській області. Відповідно до довідки від 11.08.2020, виданої головою вуличного комітету Янковою Н.І., підпис якої засвідчено секретарем міської ради 12.08.2020, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ) не проживає з 01.07.2019. Відповідач [PERSON] є членом сім`ї позивача [PERSON] та приходиться їй двоюрідним онуком, що позивачем підтверджено у заяві від 16.10.2020 та узгоджується з даними домової книги за Домоуправління № 8 і відповідачем не спростовано. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні обставини суд відзначає, що пред`являючи позов, позивач [PERSON] посилалася на те, що відповідач [PERSON] є членом її сім`ї та не проживає з 01.07.2019 в належному їй (позивачу) на праві приватної власності будинку, в якому відповідач зареєстрований, та його реєстрація у вказаному будинку порушує її (позивача) право власності на це нерухоме майно. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-ІV зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 8 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожен має право на повагу до свого житла. Конституція України встановила основні засади права власності. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним, та складається з правомочностей власника щодо права володіння, права користування і права розпорядження. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Більш того, на підставі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З огляду на зазначені норми закону суд констатує, що обраний позивачем спосіб захисту свого права користування та розпорядження належним їй майном (будинком), шляхом визнання відповідача [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням (будинком), є обґрунтованим та в повній мірі відповідає чинному законодавству. Поряд з цим, судом відзначається, що посилання позивача на положення ст. 71 ЖК УРСР, якими врегульовано питання збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім громадянином, є помилковим оскільки дія згаданої норми поширюється на відносини щодо користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, яким приміщення, з приводу реєстрації в якому відповідача подано даний позов, - не являється. У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина 1 статті 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Тобто, за своєю природою це право проживання є правом сервітутного типу і відноситься до особистих сервітутів. Особистий характер даного сервітуту полягає в тому, що воно встановлюється в інтересах певної особи, яка має статус члена сім`ї власника житлового приміщення. Отже, особа матиме право на користування житлом поряд з власником за умови, що вона є членом сім`ї власника житла та проживає разом з ним. \~ \~ \~ \~Згідно з положеннями ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При цьому, судом відзначається, що відповідач не надав суду докази про наявність поважних причин не проживання в належному позивачу будинку понад один рік. Також не надав докази на існування домовленості між ним та позивачем про можливість більш тривалого ніж один рік не проживання за адресою своєї реєстрації, як і не послався на закон, який давав би йому право на таке тривале не проживання. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, крім іншого, судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Таким чином, виходячи зі змісту зазначеної норми закону, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації. За таких обставин, враховуючи, що відповідач не проживає в належному позивачу на праві приватної власності будинку понад один рік та інші умови такого проживання (не проживання) не встановлені домовленістю між сторонами або законом, на підставі чого суд вважає вимогу позивача про визнання [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, - обґрунтованою та такою, що в повній мірі відповідає завданню цивільного судочинства, зокрема, щодо справедливого вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених прав та свобод фізичної особи, тому така вимога підлягає задоволенню. Питання розподілу судових витрат слід вирішити відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, якими, крім іншого, передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача, на підставі чого, враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору та позов задоволено в повному обсязі, - суд дійшов висновку, що понесені позивачем судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 840,80 грн., слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved