Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП «Завод імені В.О. Малишева», в якому просить стягнути з відповідача заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 5733,58 грн., 3% річних в розмірі 200,67 грн., інфляційні витрати в розмірі 1002,37, середній заробіток за період з 05.08.2013 року і по день винесення рішення. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він працював на підприємстві ДП «Завод ім. В.О. Малишева» з 01 квітня 2013 року на посаді контролера верстатних та слюсарних робіт, куди був прийнятий по переведенню згідно наказу № 62 від 01.04.2013 року, про що було зроблено відповідний запис №7 у його трудовій книжці. Позивачу було звільнено за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України згідно наказу від 05.08.2013 року №А3/343к, про що було зроблено відповідний запис №8 у його трудовій книжці. Позивачу при його звільнені не було проведено остаточний розрахунок, а отже, відповідач повинен йому сплатити, окрім заборгованості із заробітної плати, ще і середній заробіток за весь час затримки - з моменту звільнення до винесення рішення по справі. Враховуюче наведене позивач був змушений звернутися до суду з позовом. В судовому засіданні позивач позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки та інфляційних втрат підтримав посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача Куцин М.А. в судовому засіданні проти позову заперечував та пояснив, що стягнення заявлених позивачем вимог про індекс інфляції та 3% річних не передбачені чинним законодавством. Також зазначив, що позивач мав 6 часовий робочий день та 6 денний робочий тиждень, в день звільнення він був присутній на роботі та отримав трудову книжку. Остаточний розрахунок з позивачем не було проведено у зв'язку з тим, що з письмовою з вимогою провести розрахунок він до відповідача не звертався, та про наявність заробітної плати на депоненті йому було повідомлено по телефону. В наданих до суду запереченнях представник відповідача проти позову заперечував, та зазначив, що дійсно відповідач працював на ДП «Завод ім. В.О. Малишева» на посаді майстра участку відділу 323, 05.08.2013 року його було звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України та на момент звільнення заборгованість по заробітній платі складала 5733,58 грн. Відповідно до довідки №1607 від 01.12.2014 року та розрахункових листів позивача 5733,58 грн. складається з наступних сум: заборгованість за жовтень 2011 року в сумі 340 грн., за червень 2013 року в сумі 1138,52 грн., за липень 2013 року в сумі 1958,90 грн., за серпень 2013 року в сумі 2295,16 грн. Заборгованість за серпень в сумі 2295,16 грн. включає вихідну допомогу, доплату за шкідливість та заборгованість за 4 робочих дні у серпні, отже вимога позивача щодо сплати 2506,66 грн. вихідної допомоги є необґрунтованими, через невірний розрахунок належних позивачу виплат. Щодо сплати 3% річних зазначив, що відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» і ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року у разі затримки виплати заробітної плати на один і більше календарних місяців, роботодавець зобов'язаний нарахувати та виплатити працівникам компенсацію втрати частини заробітної плати. Відповідно до розрахункових листків за червень та липень підприємством було зроблено нарахування вказаної компенсації і в сумі 0,93 грн. та 2,28 грн. і вони також включені підприємством до загальної заборгованості. 30.12.2013 року відповідач здійснював виплату зазначеної суми заборгованості. Позивач не з'явився до каси підприємства, та не отримав належні йому кошти хоча йому повідомлялося про виплату заборгованості, у зв'язку із чим грошові кошти було повернуті до банку і задепоновані на банківському рахунку. Щодо виплати середнього заробітку представник відповідача посилаючись на положення ст. 117 КЗпП України зазначив, що вина відповідача у невиплаті заробітної плати позивачу відсутня, а тому ця вимога задоволенню не підлягає. Поясни, що загальна сума середнього заробітку, яку просить позивач стягнути з відповідача, складає близько 35 000,00 грн., та вона є неспівмірною із сумою заборгованості. Крім того позивач звільнився з підприємства ще у серпні 2013 року, і лише наприкінці 2014 року звернувся до суду з відповідним позовом, тобто він тривалий час не звертався до суду за вирішенням спору. Та просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач працював на ДП «Завод імені В.О. Малишева» на посаді контролера верстатних та слюсарних робіт з 01.04.2013 по 05.08.2013 року, що підтверджується копію трудової книжки серія [NUMBER] (а.с. 4). Наказом № АЗ/343к про припинення трудового договору від 05.08.2013 року, [PERSON] було звільнено по скороченню штатів за ст. 40 п.1 КЗпП України, у зв'язку з чим йому повинно було у той же день виплачено кінцевий розрахунок. Однак кінцевий розрахунок йому виплачено не було (а.с. 6). Згідно з довідкою наданою ДП «Завод ім. В.О. Малишева» №1607 від 01.12.2014 року заборгованість відповідача з заробітної плати перед [PERSON] складає 5733,58 грн., у т.ч. депонент 5733,58 грн., середньомісячна заробітна плата складає 2374,02 грн. (а.с. 20). Під час розгляду справи представником відповідача до суду було надано табель обліку робочого часу, згідно до даниз якого, позивач у день його звільнення був на роботі (а.с. 22). Ст. 166 КЗпП України, при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Як вбачається з графіку №13 виходів на 2013 рік при 4-х змінній роботі тривалістю 6 годин та наказу №210 від 12.11.2012 року позивач [PERSON] працюючи на ДП «Завод ім. В.О. Малишева» мав 6-ти робочий тиждень при 6-ти годинному робочому дні (а.с.34, 35). Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати в день звільнення належних працівникові сум, підприємство повинно виплатити його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку при наявності вини власника або уповноваженого органу. Судом встановлено, та не заперечувалося відповідачем, що у день звільнення 05.08.2013 року позивач був присутнім на підприємстві та працював. Відповідач в порушення вимог ст.116 КЗпП України у день звільнення не провів з позивачем остаточного розрахунку, а також суд приймає до уваги те, що відповідачем не було надано доказів на підтвердження направлення повідомлень позивачу про виплату заборгованості по заробітній платі, щодо депонування грошових коштів та про можливість їх отримання за відповідною заявою позивача на вказаний ним банківський рахунок. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи організації, суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Таким чином, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки кінцевого розрахунку, за період з 06.08.2013 року по 23.12.2014 року, а саме за 422 робочі дні в розмірі 48 500,46 грн. (середньоденна заробітна плата 114,93 грн. х 422 робочі дні = 48 500,46 грн.). Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Компенсація заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною її виплатою здійснюється відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001 р. № 159, з урахуванням внесених змін згідно постанови КМУ від 31.03.2003 р. № 430. Розрахунок проводиться за формулою: сума заборгованості по заробітній платі помножена на приріст індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації за період невиплати доходу по день винесення судового рішення, поділений на 100. Зважаючи на наведене індекс інфляції, що підлягає стягненню з відповідача в межах позовних вимог, на користь позивача за період з вересня 2013 року по вересень 2014 року становить 1002,37 грн. Щодо позовних вимог про стягнення 3 % річних у розмірі 200,67 грн. суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи наведене, суд не вбачає можливості задоволення позовних вимог в частині стягнення 3 % річних на підставі ст.625 ЦК України, оскільки чинним законодавством застосування до спірних правовідносин вказаної норми закону не передбачено. Згідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як по зверненню фізичної чи юридичної особи, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у розгляді справи. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості з заробітної плати в розмірі 5733,58 грн., середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку в розмірі 48 500,46 грн., індекс інфляції в розмірі 1002,37 коп., всього в розмірі 55 236,41 грн. в межах пред'явлених позовних вимог обґрунтовані та підлягають задоволенню. Питання про стягнення судових витрат, суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial