Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просив: визнати незаконним та скасувати наказ Державної іпотечної установи від 22 червня 2018 року № 133-к «Про звільнення [PERSON] »; поновити його на рівнозначній посаді (начальника відділу по роботі з державними та правоохоронними органами Юридичного управління Державної іпотечної установи) з 25 червня 2018 року; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, з дати звільнення та до дня поновлення на роботі з розрахунку щомісячного середнього заробітку в сумі 16 401,32 грн. та недонараховану заробітну плату у вигляді надбавки за інтенсивність праці в сумі 12 270,40 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що він займав посаду начальника відділу по роботі з державними та правоохоронними органами Юридичного управління Державної іпотечної установиз 03 травня 2017 року, а відповідно до наказу № 133-к від 22 червня 2018 року його 25 червня 2018 року було звільнено з займаної посади в зв`язку з скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, однак дане скорочення позивач вважає незаконним з огляду на те, що на момент прийняття рішення в установі були наявні рівнозначні вакантні посади та його спеціальність, освіта, кваліфікація та досвід роботи дозволяли виконувати трудові обов`язки на цих посадах. Ухвалою суду від 01 серпня 2018 року у вказаній справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін, яким роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи. 08 жовтня 2018 року за клопотанням представника відповідача розгляд справи призначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін, яким додатково роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи. 11 квітня 2018 року до суду від представника відповідача надійшов відзив, 24 жовтня 2018 року від позивача відповідь на відзив, а 30 жовтня 2018 року заперечення на відповідь на відзив. Подані сторонами заяви про витребування доказів у справі, ухвалою суду від 18 жовтня 2019 року, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, занесеною до протоколу судового засідання залишено без задоволення, як такі, що не стосуються предмету доказування у даній справі. Вислухавши позивача, який в судовому засіданні вимоги позову підтримав та з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просив задовольнити, а також заслухавши доводи представника відповідача, який проти задоволення позову заперечував, зазначаючи на необґрунтованість позовних вимог та відсутність вакантних посад та кваліфікації позивача на їх заміщення, дослідивши матеріали, наявні у справі, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Зі змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 03 травня 2017 року позивача було призначено на посаду начальника відділу по роботі з державними та правоохоронними органами Юридичного управління Державної іпотечної установи, відповідно до наказу № 54к від 26 квітня 2017 року (а.с 5). Також встановлено, що 24 квітня 2018 року позивача було ознайомлено з наказом № 28з «Про внесення змін до організаційної структури та штатного розпису Державної іпотечної установи», яким зокрема, але не виключно ліквідовано відділ у якому працював позивач. 25 червня 2018 року [PERSON] було звільнено із займаної посади на підставі наказу № 133-к від 22 червня 2018 року у зв`язку із скороченням штату в порядку п. 1 ст. 40 КЗпП України. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. У ч. 1 ст. 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Аналіз даної норми дає підстави дійти висновку про те, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, а саме: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених в цьому пункті цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу, що передбачено ч. 2 ст. 40 КЗпП України. Частиною 3 ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Порушення трудових прав позивача, на які він посилається, підтверджується, зокрема у самому відзиві відповідача у якому представник стверджує про те, що не є вакантними посади, на яких основні працівники перебувають у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, тобто посада заступника начальника відділу нормативно-правової роботи Юридичного управління ДІУ, адже ця посада сама по собі має бути закріплена за працівником на період його відпустки та не означає, що вона не є вакантною (а.с. 137-138, 154). Отже, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями ст. 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом ч. 1 ст. 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом. Судом встановлено та підтверджено наявними доказами, що звільнення [PERSON] з посади начальника відділу по роботі з державними та правоохоронними органами Юридичного управління Державної іпотечної установиє незаконним, оскільки йому не було запропоновано іншої вакантної роботи, яку він може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду та наявності вакантної посади про яку наведено вище. Суд не приймає доводів відповідача щодо неналежного виконання професійних обов`язків позивача з огляду на те, що висновки про його роботу складені після його звільнення та не можуть були прийняті судом як належний доказ. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що звільнення позивача з роботи відбулось в порушення трудового законодавства, а тому заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадку стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Із наданої позивачем довідки про середню заробітну плату (дохід) від 09 липня 2018 року № 39/6-39, вбачається, що середньомісячний заробіток (посадовий оклад з урахуванням індексації), без урахування 30 % надбавки за інтенсивність праці (3 784,92 грн.) складає 12 616,40 грн. Враховуючи, що позивач був незаконно звільнений 22 червня 2018 року та має бути поновлений на роботі, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який за період з 26 червня 2018 року по 18 жовтня 2019 року складає 337 робочих днів. Отже, розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача за час вимушеного прогулу за вказаний період становить 255 543,15 грн. Також, з огляду на що підлягають задоволенню вимоги щодо стягнення недонарахованої заробітної плати у вигляді надбавки за інтенсивність праці в сумі 12 270,40 грн. Згідно ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах, зокрема про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України слід розподілити на користь держави судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене,

Outcome: approved