Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з даним позовом до відповідача про захист прав споживача шляхом відновлення порушеного права та стягнення грошових коштів, відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування пред'явленого позову позивач посилається на те, що 28 лютого 2015 року на умовах запропонованих в типовій формі договору між нею та відповідачем ТОВ ««Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено договір № 001177 фінансового лізингу з додатками № 1 та № 2, предметом лізингу є автомобіль Geely Emgrand 7, модифікація 1,5 basic MT. Згідно з додатку №1 нею було сплачено кошти на рахунки відповідача у розмірі 72\~975 грн. за автомобіль та 14\~595 грн. за комісію, всього сплачено: 87\~570 грн. Однак позивачка вважає, що вказаний договір є недійсний в силу його нікчемності з підстав невідповідності цього договору вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про фінансовий лізинг», Цивільному законодавству. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала повністю та просила задовольнити. Представник відповідача, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце судового розгляду справи, в судове засідання не зявився, однак подав до суду заперечення проти позову, згідно якого просить в задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши заперечення представника відповідача, а також інші матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, 28 лютого 2015 року на умовах запропонованих в типовій формі договору між нею та відповідачем ТОВ ««Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено договір № 001177 фінансового лізингу з додатками № 1 та № 2, зі строком дії у 78 календарних місяців. [PERSON] лізингу є автомобіль Geely Emgrand 7, модифікація 1,5 basicMT, зазначений у п. 1.1. договору та специфікації , що є додатком № 2 до договору. Пунктом 1.7 договору про фінансовий лізинг № 001177 передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувача протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії по організації та оформлення даного договору (10% від вартості предмета лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмета лізингу). Пунктом 8.2 договору вартість предмета лізингу становить 8340 дол. США, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 291\~900 грн., а в Додатку № 1, вартість предмета лізингу складає 145\~950, 00 грн. Згідно додатку №1 залишок, який позивачка повинна сплатити складає 2085 доларів США (50% вартості предмету лізингу), при цьому згідно п. 8.2 Договору загальна вартість становить 8340 доларів США, то стає незрозумілим, яку суму платежів повинна здійснити позивачка. При цьому, позивачко не було підписано Додатка № 3 щодо зміни вартості, хоча у відповідності п.10.4 зобовязані були підписати, так як ціни за автомобіль різні. Згідно з п. 9.7 договору перший лізинговий платіж складається із: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору, яка розраховується як комісія за організацію, яка визначена у додатку № 1 до цього договору. 02 березня 2015 року вона сплатила кошти на рахунки відповідача у розмірі 72\~975 грн. за автомобіль та 14\~595 грн. за комісію, всього сплачено : 87\~570 грн. Згідно квитанції № П1321543, призначення платежу зазначене як «плата за автомобіль GeelyEmgrand 7» та № П1321548 призначення платежу зазначене як «за комісію». 10.03.2015 року позивачкою було направлено на адресу відповідача, заяву про визнання недійсним договору № 001177 від 28.02.2015 р. з підстав п.3.4.4., порушення п.17.2., п. 17.4 та про повернення сплачених коштів, як таких що були помилково внесені. 31.03.2015 року відповідачем на адресу позивача надійшла формальна відповідь в якій зазначено, що потрібно надати заяву саме про розірвання даного договору. Вивчивши матеріали справи, та додані до справи письмові докази, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши заперечення представника відповідача, а також інші матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, оскільки, Законодавством України встановлений особливий порядок укладення договорів фінансового лізингу, а також встановлений контроль за змістом та розподілом прав та обов'язків сторін у такому договорі шляхом встановлення обов'язкових умов договору, у тому числі і частині прав та обов'язків сторін. Такі умови мають суттєве значення, оскільки згідно п. 1.3. Договору відповідач зобов'язувався придбати [PERSON] Лізингу у власність без визначення продавця, та визначення у чию власність, що є суттєвою умовою Договору. Згідно Хартії захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної [PERSON] Європи від 17 травня 1973 року N 543, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача. Вивчивши матеріали справи, та додані до справи письмові докази суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги є такими що підлягають задоволенню оскільки, Законодавством України встановлений особливий порядок укладення договорів фінансового лізингу, а також встановлений контроль за змістом та розподілом прав та обов'язків сторін у такому договорі шляхом встановлення обов'язкових умов договору, у тому числі і частині прав та обов'язків сторін. Такі умови мають суттєве значення, оскільки згідно п. 1.3. Договору відповідач зобов'язувався придбати [PERSON] Лізингу у власність без визначення продавця, та визначення у чию власність, що є суттєвою умовою Договору. Згідно Хартії захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної [PERSON] Європи від 17 травня 1973 року N 543, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача. Пунком 1.2 договору вартість предмета лізингу на момент укладання зазначається в договорі та Додатку № 1, який є його невідємною частиною то 2 березня 2015 року позивачкою на підставі Додатку № 1 та Договору п. 8.5 було сплачено кошти на рахунки відповідача у розмірі 72\~975 грн. за автомобіль та 14\~595 грн. за комісію, що підтверджується квитанціями. При цьому позивачкою не отримано відповідно до договору транспортний засіб. Крім того, п.8.2 договору вартість предмета лізингу становить 8340 дол. США, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 291\~900 грн., а в Додатку № 1, вартість предмета лізингу складає 145\~950, 00 грн. Згідно Додатку №1 залишок, який позивачка повинна сплатити складає 2085 доларів США (50% вартості предмету лізингу), при цьому згідно п. 8.2 Договору загальна вартість становить 8340 доларів США, то стає незрозумілим, яку суму платежів повинна здійснити позивачка. При цьому, позивачко не було підписано Додатка № 3 щодо зміни вартості, хоча у відповідності п.10.4 зобовязані були підписати, так як ціни за автомобіль різні. Опосередокваний обман з боку відповідача мав місце в тому, що умови спірного договору фінансового лізингу мали суперечності між окремими його положеннями, а також представник відповідача при укладенні договору надав позивачці зразок квитанції для сплати першого внеску виходячи із суми 145\~950 грн. Позивачкою було сплачено перший внесок виходячи з домовленості вартості автомобіля в сумі 145\~950 грн. і тому згідно цієї суми було виписано квитанції 10% (за комісію)- 14\~595 грн. та 50% (за автомобіль) становить 72\~975 грн. ( Згідно Додатку № 1) Позивачкою вказані кошти було сплачено на рахунки відповідача, що підтверджується квитанціями. При цьому згідно спірного договору вартість автомобіля значно є вищою ніж зазначено в додатках, які є невідємною його частиною. Посилання відповідача в запереченні на помилковість підписаних додатків, які є в позивачки необґрунтоване та безпідставне. Судом встановлено, що в специфікації зазначено суму в доларах США 4170, при цьому не зазначений гривневий еквівалент вказаної суми, а позивачка при виконанні умов договору повинна керуватись п. 8.1 Договору при цьому в зазначеному договорі не враховано, що курс долару є змінним з моменту укладання договору і невідомо за яким курсом чи більшим чи меншим, позивачка повинна сплачувати кошти. В разі, якщо ж курс долара значно впаде то надмірно сплачені кошти відповідач повинен повернути позивачці. Зазначених умов в договорі також не значиться. При цьому, згідно п.8.1. ст. 8 Договору визначено, що всі платежі підлягають сплаті в українських гривнях. Тому, позивачка неправильно сприйняла умови договору, а саме Додатку №1, вона сприймав всі зазначені в ньому платежі як виплату вартості автомобіля частинами, та згідно вказаного додатку № 1 саме таку вартість автомобіля. Оскільки, всі вказані у зазначеному додатку платежі були визначені як «графік сплати першого лізингового платежу». Оскільки, призначення платежу в сумі 87\~570 грн. не відповідає визначенню цього платежу в договорі, відповідач повинен був повернути йому вказаний платіж однак цього відповідач не зробив ввівши в оману позивача. Відповідно п. 1.1. Договору № 001177 від 28.02.2015 року укладеному між позивачем та відповідачем [PERSON] Лізингу по даному договору є: GeelyEmgrand 7. Згідно наданої представником позивачки, для огляду в судовому засіданні інформації, розміщеної на офіційному сайті групи компаній АІС, яка є офіційним дистрибютером автомобіль Geely Emgrand 7 має моделі, які різняться своєю вартістю залежно від модифікації, року випуску та комплектації. Так, автомобілі Geely Emgrand 7 є різного року випуску і мають 7 різних кольорів кузову та 2 комплектації; а отже різняться і своєю вартістю. Отже, виходячи зі змісту Договору, неможливо визначити предмет лізингу за індивідуальними ознаками, оскільки в договорі та специфікації (Додаток № 2 до Договору) будь-які інші індивідуальні ознаки предмету лізингу не визначені, а також не визначено на яких умовах Лізингодавець придбає у власність предмет лізингу. Згідно п. 1.3. договору відповідач взяв на себе обов'язок придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування позивача на строк та на умовах, передбачених договором. Тобто, в Договорі відсутні обов'язкові умови для даного виду договору та умови стосовно яких, виходячи з предмету договору, сторони повинні досягти згоди. В супереч вимогам ч. 1 ст. 760, ч. 1 ст. 806 ЦК України, в Договорі сторони фактично не досягли згоди щодо предмету лізингу, який можливо визначити за індивідуальними ознаками і лише на підставі специфікації предмету лізингу. Зокрема автомобіль Geely Emgrand 7, зазначений в п. 1.1. Договору і в додатку №1 до Договору є лише загальною назвою моделі автомобіля, яка не може бути предметом лізингу, оскільки як товар (виріб) не існує товару на ринку України, визначеного як автомобіль GeelyEmgrand 7. Як товар в Україні існує щонайменше 28 різних автомобілів GeelyEmgrand 7, які відрізняються за комплектацією та кольором кузову, що і є індивідуальними ознаками предмету лізингу і за звичаями ділового обороту при укладенні угод щодо придбання предмету лізингу і користування автомобілем на підставі лізингу, споживач вибирає автомобіль за наступними індивідуальними ознаками, за якими, його можна відрізнити від інших аналогічних товарів: модель (GeelyEmgrand 7), комплектація hatchback, Basicplus, колір кузова (білий, помаранчевий, червоний, сріблястий, чорний та сірий), рік випуску (2013 або 2014). Саме від наявності тих чи інших перелічених індивідуальних ознак залежить і ціна автомобіля, тобто в даному випадку предмету лізингу. Більш того, автомобіль може бути таким, що не був у вживанні, або був у вживанні, мати певний пробіг та ступінь зносу, що також за звичаями ділового обороту, та цивільного законодавства є звичайними, а отже і істотними умовами договору купівлі-продажу, оренди та лізингу. В спірному договорі такі суттєві умови відсутні. Також, сторони не досягли згоди щодо порядку купівлі-продажу предмета лізингу у третьої особи Лізингодавцем, оскільки останній має право згідно п. 1 ч. 1 ст. 10 Закону про фінансовий лізинг інвестувати на придбання предмета лізингу як власні так і залучені та позичкові кошти, а умовами договору купівлі-продажу є зокрема і вибір джерела інвестицій, що суттєво впливає на розмір лізингового платежу, який згідно п.п. в) ч. 2 ст. 16 Закону про фінансовий лізинг може включати компенсацію вартості відсотків за кредитом, що є суттєвою обставиною, яка може впливати на рішення споживача про придбання послуги фінансового лізингу на умовах спірного договору. Крім того, в порушенням вимог ч. 2 ст. 2 Закону в договорі не визначені умови купівлі-продажу предмету лізингу Лізингодавцем у третьої особи, оскільки така умова включена в поняття договору лізингу і є обов'язковою умовою договору лізингу згідно вимог ч. 2 ст. 6 Закону про фінансовий лізинг. Виходячи з зазначеного п.1.1. та п. 1.3. Договору не відповідають наступним вимогам законодавства України, яке регулює правовідносини з договірних правовідносин з надання послуги фінансового лізингу. Положеннями ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, відповідно до ч. 1 цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до положень ч. 3 цієї ж статті якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно положень ч. 1 ст. 633 ЦК України оспорюваний Договір є публічним договором, оскільки одна сторона - ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» взяла на себе обов'язок здійснювати надання послуг з фінансового лізингу кожному, хто до неї звернеться. Оспорюваний Договір є договором приєднання, оскільки його умови встановлені однією із сторін (відповідачем) у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ст. 634 ч. 1 ЦК України). Але договір фінансового лізингу не може бути договором приєднання, оскільки це суперечить вимогам актів цивільного законодавства до такого виду договорів, так як умови купівлі-продажу предмету лізингу визначає лише споживач послуги фінансового лізингу (ст. 806 ЦК України та ст. 2 Закону про фінансовий лізинг). Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Обов'язковим для виконання сторонами згідно ч. 1 ст. 629 ЦК України є лише дійсний договір. Згідно ч. 2 ст. 631 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення. Відповідно до ч. 5 ст. 633 ЦК України актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов'язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору. Положеннями ч. 6 цієї ж статті встановлено, що умови публічного договору, які суперечать правилам, обов'язковим для сторін при укладенні і виконанні публічного договору, є нікчемними. Згідно ч. 2 ст. 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Таким чином, положення п.1.1. Договору не відповідають вимогам наведених правових норм, а отже очевидно, що між позивачем та відповідачем не досягнуто згоди щодо предмету лізингу. Оскільки, виходячи з умов Договору від 16.08.2014 року неможливо визначити яку саме комплектність, стан та інші індивідуальні ознаки, з 56 можливих варіантів, повинен мати [PERSON] Лізингу, тому немає підстав вважати, що позивач та відповідач у вказаному договорі дійшли згоди щодо всіх обов'язкових та суттєвих умов договору. Також вищезазначений Договір від 28.02.2015 року року не відповідає вимогам цивільного законодавства, що до умов передачі товару, оскільки до договорів фінансового лізингу застосовуються вимоги, які зазвичай ставляться до договорів купівлі-продажу. Так, в у спірному Договорі не встановлено куди саме для передачі позивачу відповідач повинен поставити [PERSON] Лізингу та яким чином, або де та на яких умовах позивач повинен отримати автомобіль. Договір № 001177 від 28.02.2015 року укладений між позивачем та відповідачем не відповідає вимогам законодавства щодо його нотаріального посвідчення. Оспорюваний договір є договором непрямого лізингу до якого, крім іншого, застосовуються положення матеріального права щодо договорів купівлі-продажу. Але за своєю природою фінансовий лізинг передбачає купівлю предмета лізингу за кошти Лізингодавця, а не за кошти Лізингоотримувача. Згідно ст. 203 ч. 4 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ч. 1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Частиною 2 цієї статті передбачено, що нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Положеннями ст. 215 ч. 2 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Підписуючи Договір позивачка помилилась щодо обставин, які мають суттєве значення в наслідок необережної поведінки відповідача, який своєю поведінкою сприяв помилці. Про наявність зазначеної обставини свідчить невідповідність умов Договору та додатку № 1. Позивач підписуючи договір та сплачуючи грошові кошти в сумі, виходив з загального поняття про авансовий платіж, який за загально прийнятими звичаями ділового обороту є складовою від повної вартості товару або послуги. При цьому позивач вважав, що вказані грошові кошти є авансовим платежем і будуть враховані у вартість предмету лізингу, оскільки про це прямо зазначено в п. 1.2. Договору. Відповідач скористався цією помилкою позивача і не вжив заходів для зміни умов договору в зв'язку з тим, що в додатку №1 до Договору, на який міститься посилання в п. 1.2. Договору, включена сума комісії за організацію в сумі 14595 грн., яка за змістом договору не входить в вартість предмету лізингу і не є частковою сплатою за останній. Письмові докази того, що позивачу було роз'яснено, що сума 14595 грн. фактично не є авансовим платежем, відповідачем не було надано. Зазначеними діями відповідач також порушив вимоги ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про захист прав споживачів» відповідно до положень якої споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право зокрема на: належну якість продукції та обслуговування; необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця). Відповідно до ст. 6З «Про захист прав споживачів» продавець (виробник, виконавець) зобов'язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. Положеннями ст. 15 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлені права споживачів: 1. Споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію повинна містити: 1) назву товару, найменування або відтворення знака для товарів і послуг, за якими вони реалізуються; 3) дані про основні властивості продукції, а також іншу інформацію, що поширюється на конкретний продукт; 6) дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції; 9) гарантійні зобов'язання виробника (виконавця); 10) правила та умови ефективного і безпечного використання продукції; 11) строк придатності (строк служби) товару (наслідків роботи), відомості про необхідні дії споживача після їх закінчення, а також про можливі наслідки в разі невиконання цих дій; 12) найменування та місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування. 2. Інформація, передбачена частиною першою цієї статті, доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також у маркуванні чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів продукції або в окремих сферах обслуговування. 3. Продавець (виконавець), який реалізує продукцію, повинен обов'язково зазначати ціну кожної одиниці такої продукції або однієї категорії продукції та ціну однієї стандартної одиниці цієї продукції. Написи щодо ціни реалізації продукції мають бути чіткими і простими для розуміння. Ціна продукції повинна включати в себе всі податки та неподаткові обов'язкові платежі, які відповідно до законодавства сплачуються споживачем під час придбання відповідної продукції. Згідно ст. 17 ч. 4 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач має право на перевірку якості, безпеки, комплектності, міри, ваги та ціни продукції, що придбавається (замовляється). Зазначених вимог законодавства відповідач при укладенні договору та надання послуги з непрямого фінансового лізингу не дотримався. Враховуючи вище наведене суд дійшов висновку, що відповідач при укладенні договору № 001177 від 28.02.2015 року із позивачкою зазначив в типовому договорі умови, які є несправедливими по відношенню до позивача, та порушують основні принципи договірного права, ввівши останнього в оману відносно того блага яке позивач розраховував отримати укладаючи зазначений договір, чим порушив вимоги ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» в зв'язку з чим наведені положення Договору є недійсними. Таким, чином договір фінансового лізингу № 001177 від 28.02.2015 року предметом якого є автомобіль GeelyEmgrand 7 є недійсним в цілому. Відповідно до ст. 203 ЦК України Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Також, Договір від 28.02.2015 року не відповідає вимогам цивільного законодавства, щодо умов передачі товару, оскільки до договорів фінансового лізингу застосовуються вимоги, які зазвичай ставляться до договорів купівлі-продажу. Так, в у спірному Договорі не встановлено куди саме для передачі йому відповідач повинен поставити [PERSON] Лізингу та яким чином, або де та на яких умовах він повинен отримати автомобіль. Останнє також має суттєве значення, оскільки поставка автомобіля йому меже відбуватися як за місцем проживання, так і за місцезнаходженням відповідача, або будь-якого з його філій, або структурних підрозділів, а також як самостійним вивозом (своїм ходом), так і шляхом транспортування на спеціально обладнаному для цього транспортному засобі, оскільки автомобіль може бути придбаний у продавця, який перебуває на значній відстані від покупця і при поставці автомобіля своїм ходом на відстань наприклад 2000 км., автомобіль може мати певний знос і потребувати певного технічного обслуговування згідно встановленого регламенту для цього конкретного автомобіля. Наприклад заміна мастила чи інших технічних рідин, чи певне регулювання підвіски або трансмісії. Відносно вказаних умов договору між ним та відповідачем згоди не досягнуто, хоча такі умови про конкретне місце передачі [PERSON] Лізингу повинні були бути обов'язково вказані в договорі виходячи з положень ст. 664 ЦК України. Зокрема виходячи з умов 4-го розділу Договору від 22.05.2015 р. підлягає застосуванню п. 1 ч. 1 вказаної статті, відповідно до положень якого обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним зокрема у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Положення п. 4.3. та 4.6. Договору також є несправедливими і не відповідають вимогам ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Так відповідно до п. 4.3. Договору позивач зобов'язаний оглянути [PERSON] Лізингу в місці поставки протягом 3 днів з моменту повідомлення його про адресу поставки. Відповідно до п. 4.5. Договору Місцем Поставки є спеціалізований салон з торгівлі транспортними засобами, з яким у Лізингодавця укладений договір купівлі-продажу автомобіля або трактора, або інше місце визначене Лізингодавцем з врахуванням інтересів Лізингоодержувача. Але такі положення договору ставлять його в нерівне положення з відповідачем та не враховують його інтересів як споживача, оскільки в договорі не враховано, чи зможе він вчасно, чи взагалі дістатися до такого місця поставки, так як такий салон може бути розташований за межами України. Така можливість не виключена, тому що в Договорі не встановлено обов'язок відповідача зареєструвати автомобіль на території України відповідно до вимог Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів затвердженого постановою КМУ від 07.09.1998 року №1388. Так, відповідно до п. 31 вказаного Порядку можлива крім іншого Державна реєстрація транспортних засобів під зобов'язання про їх зворотне вивезення проводиться виключно за наявності документа, що підтверджує їх реєстрацію за межами України. В договорі не встановлено обов'язку зареєструвати транспортний засіб відповідно до положень п. 28 зазначеного Порядку. Також положення ст. 12 ЗУ «Про фінансовий лізинг» не встановлюють вимог щодо постійної реєстрації предмету лізингу і не містять заборони тимчасової реєстрації предмету лізингу. Виходячи з зазначеного в Договорі від 28.02.2015 року між ним та відповідачем обов'язково повинна була б бути досягнута згода щодо постійної реєстрації автомобіля за відповідачем після набуття ним права власності на нього, оскільки автомобіль виробляється за межами України. Отже, Договір фінансового лізингу 28.02.2015 р. є змішаним договором, який містить в собі елементи договору купівлі-продажу, договору поставки та договору оренди транспортного засобу. Отже зазначений договір містить в собі умови як концесуального договору (положення договору стосовно купівлі-продажу предмету лізингу та його поставки) і реального договору (положенні договору стосовно користування предметом лізингу). Крім того, відповідно до п 7. Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Також, в постанові ВСУ від 23.05.2012 року прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах (справа № 6-35цс12), яка є обовязковою для всіх судів і суди зобовязані привести свою практику у відповідність із цим рішенням (ст. 360-7 ЦПК України), зазначено, що сплата коштів не за сам товар, а за можливість одержання права на купівлю товару, формування особою без залучення власних коштів групи клієнтів, за рахунок коштів, яких здійснювалась передача права на купівлю товару одному з учасників групи, що є компенсацією за рахунок коштів інших учасників групи, залучених до умови діяльності системи, є такою, що вводить споживача в оману. Також, \~в Договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Крім того, порушенням прав позивачки вбачаються в п.п.3.2.7., 9.8., 12.1 Договору якими надана можливість лізингодавцю не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем у разі відмови укласти чи виконати договір, в той же час лізингоодержувач позбавлений відповідно до умов договору будь-якоїкомпенсації у зв'язку з невиконанням обов'язків лізингодавцем. Вбачаються несправедливі умови в ст.12.1 Договору - у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем після сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингоодержувач має сплатити штраф в розмірі нарахованого авансового платежу лізингодавцем підлягає зарахуванню в рахунок погашення штрафу. Комісія за організацію даного договору лізингоотримувачу не повертається. П.п.3.2.6., 3.2.7 Договору надають лізингодавцю право в односторонньому порядку розірвати договір, навіть письмово не повідомивши про це лізингоодержувача. (п. 3 ч. 1 ст. 10 ЗУ Про фінансовий лізинг та ст. 782 ЦК України), або розірвати договір (п. 4 ч. 1 ст. 10 вказаного Закону та ст. 783 ЦК України). При цьому відповідач не може відмовитися від Договору фінансового лізингу в разі прострочення оплати лізингового платежу більше 30 днів, оскільки згідно ч. 1 ст. 782 ЦК України таке право наймодавець (Лізингодавець) має і, якщо наймач (Лізингоотримувач) не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. Тобто, розділ 12 Договору не відповідає вимогам законодавства щодо умов припинення договору. В порушення ст. 21 ЗУ «Про захист прав споживачів» «..права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач..»,в договорі взагалі неоговорені умови, які б надавали право лізингоодержувачу у випадку невиконання умов договору відповідачем розірвати договір з ініціативи позивача та ставити питання щодо відшкодування шкоди. Відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верхового Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верхового Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Верховний Суд України у постанові від 11 вересня 2013 року у справі № 6-40цс13 зазначив, що аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше умови договору порушують принцип добросовісності; по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачу. Враховуючи вище наведене суд дійшов висновку, що відповідач при укладенні договору № 001177 від 28.02.2015 року із позивачем зазначив в типовому договорі умови, які є несправедливими по відношенню до позивача, та порушують основні принципи договірного права, ввівши останнього в оману відносно того блага яке позивач розраховував отримати укладаючи зазначений договір, чим порушив вимоги ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» в зв'язку з чим наведені положення Договору є недійсними. Таким, чином договір фінансового лізингу № 001177 від 28.02.2015 року предметом якого є автомобіль Geely Emgrand 7, є недійсним в цілому. Відповідно до ст. 203 ЦК України Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При цьому, суд не може погодитись з твердженням відповідача щодо підписання позивачем кожної сторінки самого договору є свідченням того,що досягнуто усіх істотних умов договору. Оскільки, ЗУ «Про захист прав споживачів» не передбачає визнання недійсним не підписаних договорів. А тому, норми закону передбачені саме для визнання недійсними договорів і їх окремих положень, що були добровільно підписані. Даний закон забороняє включати у договори зі споживачами несправедливі умови, незалежно від статусу договору, дій споживача та його мотивів. У рішенні Конституційного Суду України № 15-рп/2011 р. від 10.11.2011 р. (справа про захист прав споживачів), зазначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Про необхідність врахування вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» та вищевказаного конституційного рішення зазначено у п. 14 та 16 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Разом з тим, суд не знаходить підстав для задоволення позову в частині стягнення на користь позивача моральної шкоди, оскільки не Законом ні умовами договору не передбачена відповідальність позивача щодо сплати на користь позивача моральної шкоди, у зв'язку з невиконанням відповідачем умов договору. На підставі вимог ст. 88 ЦПК України суд вважає правильним стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 875,70 грн. На підставі викладеного і у відповідності зі ст. 15,16, 203, 209, 215, 216, 220, 229, 628-629, 631, 633-634, 638, 640, 648 Цивільного Кодексу України, ст. 17-18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 10, 11, 60, 61, 212-214 ЦПК України, суд, -

Outcome: partial