Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-08 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до суду із вказаною позовною заявою, якою просив визнати відмову Шевченківського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) міста Харкова в прийнятті мене на роботу по вакансії «Інспектор з кадрів» незаконною. В обґрунтування заявлених вимог позивачем вказано про те, що 25.11.2014 року йому поновлено статус безробітного, у зв'язку із чим третьою особою йому 21.06.2016 видано направлення на працевлаштування до відповідача на посаду «Інспектор з кадрів» в установі відповідача. Відповідач відмовив у прийнятті позивача на роботу у зв'язку із відсутністю досвіду роботи. Таке пояснення відповідача у відмові позивачу в прийнятті на роботу, на його думку вважається необґрунтованим та таким, що порушує його конституційне право на працю. У судове засідання позивач не з'явився, просив розглядати справу за його відсутності. Представник відповідача проти позову заперечував, вказав про те, що 03.03.2016 р. ними була подана до Харківського міського центру зайнятості звітність «Інформація про попит на робочу силу (вакансії) перспективна з 15.03.2016 р.», згідно якої була вакантна посада «інспектор з кадрів». Згідно посадової інструкції, Інспектор з кадрів повинен мати базову або неповну вищу освіту (бакалавр або молодший спеціаліст), стаж роботи за професією інспектора з кадрів повинен мати не менше 1 року. В звітності у вимогах до кандидата на зайняття вакантної посади ними було вказано, що претендент на посаду інспектора з кадрів повинен мати базову вищу освіту або повну вищу (бакалавр, спеціаліст, магістр) та стаж роботи на посаді не менше 1 року. 23 червня 2016 року з направленням Харківського міського центру зайнятості на посаду інспектора з кадрів [PERSON] При перевірці трудової книжки кандидата, було виявлено що [PERSON] жодного дня не працював на посаді інспектора з кадрів та не мав досвіду роботи з цієї професії, у зв'язку із чим йому було відмовлено в прийнятті на посаду інспектора з кадрів та в корінці про направлення на роботу було вказано: «недостатній досвід роботи». Таким чином, відповідач вважає, , що [PERSON], було відмовлено в прийнятті на роботу на законних підставах, так як він не відповідав кваліфікаційним вимогам посаді інспектора з кадрів, не мав відповідного стансу роботи. Представник третьої особи проти позову заперечував, підтримав пояснення представника відповідача. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Відповідно до вимог ст. ст. 57, 58, 59, 64 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання ст. 13 ЦК України, захист прав і свобод людини і громадянина судом ч.1 ст.55 ЦК України. Відповідно до ст. 2 КЗпП України право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно ст. 2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров'я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов'язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов'язаними з характером роботи або умовами її виконання. Відповідно до ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно ст. 22 КЗпП України забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу. Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Вимоги щодо віку, рівня освіти, стану здоров'я працівника можуть встановлюватись законодавством України. Відповідно до п.3 ч.1 ст.1 Закону України «Про зайнятість населення» вакансія - це вільна посада (робоче місце), на яку може бути працевлаштована особа. 21.06.2016 позивачу видано направлення № 20391605300118005 на працевлаштування до відповідача на посаду «Інспектор с кадрів». 23.06.2016 позивачу відмовлено у прийнятті на роботу у зв'язку із відсутністю необхідного досвіду роботи. Довідником кваліфікаційних характеристик професій працівників (випуск 1, професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності), затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України 29.12.2004 № 336, визначені завдання та обов'язки, кваліфікаційні вимоги, необхідні знання інспектора з кадрів, була розроблена посадова інструкція інспектора з кадрів територіального центру. Відповідно до посадової інструкції були визначені кваліфікаційні вимоги до інспектора з кадрів. Інспектор з кадрів повинен мати базову або неповну вищу освіту (бакалавр або молодший спеціаліст). Стаж роботи за професією інспектора з кадрів повинен мати не менше 1 року. Вимоги до стажу роботи були визначені з тих підстав, що в нашому територіальному центрі, відповідно до затвердженого штатного розпису, є тільки одна одиниця інспектора з кадрів, який виконував всю кадрову роботу. Тобто, всі завдання та обов'язки, які покладені на кадрову службу, відповідно до чинного законодавства, виконувала одна особа, тому вона повинна мати стаж роботи та відповідати вимогам, які передбачені посадовою інструкцією. Таким чином, враховуючи свободу укладення договору та відсутністю ознак необгрутованої відмови відповідачем, наявність яких необхідна у відповідності до ст.22 КЗпП, суд приходить переконання що позивачем у відповідності до ст.ст.57-60 ЦПК України не доведено незаконність дій та відмови у прийнятті на роботу. У зв'язку із відмовою у позовних вимогах, відповідно до ст.88 ЦПК України, судовий збір відшкодуванню не підлягає. На підставі викладеного, відповідно до ст.43 Конституції України, ст. ст.21, 22, 237-1 КЗпП України, та

Outcome: dismissed