Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Тернопільського державного науково-технічного підприємства «Промінь» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку в сумі 26254,86 грн. та 10000,00 грн. моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що наказом Тернопільського державного науково-технічного підприємства «Промінь» №28к (розпорядження) від 24.09.2013р. його звільнено з посади комерційного директора, у зв'язку з скороченням штату працівників, згідно з п.1 статті 40 КЗпП України. В порушення статті 116 КЗпП України, позивачу не виплатили заробітну плату в сумі 30596,42 грн. В листопаді 2013 року за заявою позивача Тернопільським міськрайонним судом видано судовий наказ про стягнення із відповідача заборгованості, який знаходився на примусовому виконанні у відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Тернопільській області. Органом ДВС останню частину боргу перераховано на рахунок позивача 27.01.2014р. З урахуванням викладеного, позивач просить стягнути з відповідача на підставі статті 117 КЗпП України 26254,86 грн. середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 24.09.2013р. по 27.01.2014р. Також просить стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 10000,00 грн., яка виразилась у душевних стражданнях через систематичні ходіння до підприємства за зарплатою, переживання стосовно виникнення скрутного матеріального становища, неспокійний сон та інше. Позивач в судове засідання 24.06.2014р. не з'явився, подав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує. Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання 24.06.2014р. не забезпечив, представник відповідача попередньо подав суду письмове заперечення та клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача. Згідно заперечення, відповідач позов визнає частково, а саме визнає щодо стягнення 15205,36 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, в решті ж стягнення середнього заробітку і всієї моральної шкоди просить відмовити за недоведеністю. Згідно ч. 2 статті 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Судом залучено в якості третьої особи без самостійних вимог Головне управління юстиції у Тернопільській області в особі відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби. Третя особа явку уповноваженого представника в судове засідання 24.06.2014р. не забезпечила, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. Однак, представник третьої особи попередньо подала копії матеріалів виконавчого провадження про стягнення заборгованої зарплати з відповідача на користь позивача. Судом встановлено, що наказом (розпорядженням) Тернопільського державного науково-технічного підприємства «Промінь» №28к від 24.09.2013р. припинено трудовий договір (контракт) із позивачем [PERSON], на підставі п. 1 статті 40 КЗпП України, у зв'язку із скороченням штату працівників. Із наказом позивач ознайомлений того ж числа, що вбачається із підпису позивача про ознайомлення у наказі. Судовим наказом Тернопільського міськрайонного суду від 23.08.2013р., який набрав чинності 16.09.2013р., по справі №607/15377/13-ц стягнуто з відповідача на користь позивача 21711,85 грн. заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі. 01.10.2013р. даний судовий наказ пред'явлено до виконання органу ДВС. Постановою державного виконавця від 04.10.2013р. відкрито виконавче провадження. Судовим наказом Тернопільського міськрайонного суду від 08.11.2013р., який набрав чинності 27.11.2013р., по справі №607/20731/13-ц стягнуто з відповідача на користь позивача 8884,57 грн. заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі. 02.12.2013р. даний судовий наказ пред'явлено до виконання органу ДВС. Постановою державного виконавця від 09.12.2013р. відкрито виконавче провадження. Згідно відомості Тернопільського державного науково-технічного підприємства «Промінь» №400 від 19.12.2013р. «Про виплату грошей» позивач отримав від відповідача в рахунок погашення боргу 29656,32 грн., про що свідчить підпис позивача у даній відомості. Відповідно до розпорядження державного виконавця від 12.12.2013р. і платіжного доручення №310 від 12.12.2013р., відділом примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у Тернопільській області перераховано на користь позивача 940,10 грн. в рахунок погашення боргу відповідача. Як вбачається із платіжного доручення, дане платіжне доручення було одержано ГУ ДКСУ у Тернопільській області 13.12.2013р. Однак, платіж проведений лише 27.01.2014р., що підтверджується також випискою ПАТ КБ «Правекс-Банк» про надходження 940,10 грн. на рахунок позивача. Таким чином, остаточний розрахунок позивач отримав лише 27.01.2014р. Суд, заслухавши пояснення сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок зібраних по справі доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статті 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до п. 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно ч. 1 статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. При цьому слід зазначити, що спору між сторонами про розмір сум, належних позивачу при звільненні не було, що підтверджується наявністю двох судових наказів, які відповідачем не оскаржувались та набрали законної сили у десятиденний строк з моменту отримання їх копії відповідачем. Як вбачається із вищевказаних встановлених обставин, позивач, який був звільнений 24.09.2013р., отримав остаточний розрахунок лише 27.01.2014р. Згідно ч. 1 статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином позовна вимога про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку є обґрунтована та підлягає до задоволення. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995р. №100. Відповідачем надано суду довідку про середньомісячну заробітну плату позивача, згідно якої заробітна плата позивача за два попередні місяці до звільнення становила 1695,66 грн. за липень 2013р. (6 робочих днів) і 3736,53 грн. за серпень 2013р. (12 робочих днів). Розрахунок проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995р. Середній заробіток за один робочий день становить (1695,66+3736,53)/(6+12)=301,78 грн. Кількість робочих днів з дня звільнення до дня повного розрахунку - 87 днів, а саме (4 - вересень, 23 - жовтень, 21 - листопад, 22 - грудень 2013р., 17 - січень 2014р.). Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути 301,78 х 87 = 26254,86 грн. середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, за винятком податків та обов'язкових платежів, які підлягають сплаті у відповідні бюджети. Судом не приймаються заперечення відповідача щодо періоду, за який слід стягнути середній заробіток, так як дані заперечення спростовуються матеріалами справи (копія наказу про припинення трудового договору, копії платіжного доручення та банківської виписки з рахунку позивача). Також слід зазначити, що відсутність у роботодавця коштів на оплату праці не є доказом відсутності вини роботодавця у несвоєчасній виплаті заробітної плати. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до п. 9 цієї Постанови Пленуму Верховного Суду України, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Судом встановлено, що з вини відповідача позивач тривалий час (з 24.09.2013р. до 27.01.2014р.) не отримав повного розрахунку при звільненні, що відповідно позбавило його законного права на своєчасне одержання винагороди за працю. Позивач просить стягнути моральну шкоду у розмірі 10000 грн., посилаючись на те, що несвоєчасна виплата відповідачем заробітної плати призвела до душевних страждань позивача. Суд вважає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у заявленому позивачем розмірі необґрунтовані, обставини вказані у позовній заяві, зокрема відсутність необхідних коштів для сплати комунальних платежів, придбання належного харчування, оплати проїзду у громадському транспорті, неспокійний сон, не підтверджені належними та допустимими доказами, та підлягають до часткового задоволення, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 1000,00 грн. Згідно ч. 1, 3 статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути 24,36 грн. сплаченого ним судового збору за позовну вимогу немайнового характеру (пропорційно до задоволеної частини вимог про сплату моральної шкоди - 1/10 від суми позову), а також з відповідача в дохід держави слід стягнути 262,55 грн. за позовну вимогу майнового характеру (середній заробіток), яка позивачем при поданні позову не сплачувалась в силу п. 1 ч. 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial