Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просять визнати Договір фінансового лізингу № 001221, укладений 14 листопад 2014 року між позивачем та відповідачем, недійсним та стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 10 000 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 14.11.2014 р. між [PERSON] та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» було укладено Договір фінансового лізингу №001221. На виконання зазначеного Договору [PERSON] було сплачено одноразову плату за організацію та оформлення комісію та авансовий платіж на загальну суму 10 000 грн. У судове засідання позивач не з'явився, про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином. Представник відповідача через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги не визнав та просив відмовити у його задоволенні. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 14 листопада 2014 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» (далі - відповідач) та [PERSON] (далі - позивач) було укладено Договір фінансового лізингу № 001221 (далі - Договір) (а.с. 4-12). Відповідно до п. 1.1 Договору, Лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (надалі - Предмет Лізингу, визначений у п. 3.1 цього Договору), а Лізингоодержувач зобов'язується прийняти Предмет Лізингу та сплачувати Лізингові та інші платежі згідно з умовами цього Договору. На виконання Договору фінансового лізингу № 001221, позивач 14 листопада 2014 року, згідно з Додатком № 1 до зазначеного Договору, що є його невід'ємною частиною, сплатив 10 000 грн. Комісії за організацію, згідно п. 8.2.1а ст. 8 Договору (а.с.10). Відповідно ч. ч. 3, 4 ст. 203 ЦК України, - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вчиняється у формі встановленій законом. Згідно із частинами 1, 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Нормами статей 203, 627 ЦК України закріплено, що правочин є чинним, якщо його зміст не суперечить цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення учасників є вільним і відповідає їхній волі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору. Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (ст.3 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: - предмет лізингу; - строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); - розмір лізингових платежів; - інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Умови спірного договору фінансового лізингу містять 17 самостійних розділів, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки як відповідача, так і позивача. Згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Слід звернути увагу на те, що кожен аркуш спірного договору підписано сторонами, що свідчить про досягнення між сторонами усіх істотних умов, що в ньому викладені. За таких обставин, власні дії позивача, що виразилися у підписанні договору фінансового непрямого лізингу та здійсненні напису щодо ознайомлення з його умовами і відсутністю претензій, являється підтвердженням ознайомлення позивача зі змістом укладеної нею угоди та бажанням щодо настання правових наслідків, обумовлених цією угодою. Виходячи з цього, позивач не заперечує вільного волевиявлення та його вільної згоди щодо всіх умов даного договору фінансового лізингу на момент його укладення та протягом його виконання. Таким чином, при підписанні договору фінансового лізингу всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства. Відповідно до ст. 806 параграфу 6 «Лізинг» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом (між сторонами було укладено договір фінансового непрямого лізингу). Відповідно до ст.ст. 759-786 параграфу 1 «Загальні положення про найм (оренду)» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України врегульовані відносини предмету договору найму, плати за користування, строку договору, правових наслідків неналежного виконання договорів тощо. При цьому загальні положення про найм (оренду), викладені у ст.ст. 759-786 ЦК України не встановлюють вимог про обов'язкове нотаріальне посвідчення договорів оренди або лізингу. Згідно зі ст. 799 параграфу 5 «Найм (оренда) транспортного засобу» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Проте, положеннями ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін ма'є бути'досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. З наведеного вбачається, що договір фінансового лізингу повинен відповідати вимогам статей параграфу 6 «Лізинг» глави 58 «Найм (оренда)», параграфу 1 «Загальні положення про найм (оренду)» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України та ЗУ «Про фінансовий лізинг», які не містять вимог про обов'язкове нотаріальне посвідчення договорів фінансового лізингу. При цьому, норма ст. 799 ЦК України, на яку посилається позивач, міститься у параграфі 5 «Найм (оренда) транспортного засобу» глави 58 «Найм (оренда)», який взагалі не регулює відносини фінансового лізингу та не є спеціальною нормою, як на те вказує позивач, а загальною, яка прямо не регулює лізинг, а являються допоміжною нормою. Отже, відповідно до чинного законодавства України, зокрема ЦК України та ЗУ «Про фінансовий лізинг», яким повністю урегульовано такий вид економічної діяльності як фінансовий лізинг, посилання позивача на норми ст. 799 ЦК України є безпідставними, оскільки передбачено, що фінансовий лізинг повністю регулюється спеціальними законами, а отже до договорів лізингу можуть застосовуватися загальні положення про найм (оренду) лише з урахуванням спеціальних особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Отже, не існує норми, яка б встановлювала обов'язковість нотаріального посвідчення договорів фінансового лізингу, незалежно від того, якого виду майно передається у лізинг та кому саме. Право власності на майно у лізингодавця в більшості випадків не має на момент укладення договору лізингу, оскільки спочатку укладається договір лізингу, і лише потім, відповідно до специфікації лізингоодержувача, лізингодавець придбаває річ у продавця для подальшої її передачі лізингоодержувачу. Для того, щоб нотаріус посвідчив договір найму (оренди), йому (нотаріусу) потрібно впевнитися, що орендодавець є повноважним на вчинення такого договору, тобто, що у нього є право власності на предмет оренди. Виходячи з цього, у лізингодавця повинне бути право власності на предмет лізингу на момент укладання договору лізингу. В той же час, законодавчо визначено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених ЦК України та законом. А ЗУ «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу. Між сторонами було укладено договір фінансового непрямого лізингу, тобто лізингодавець зобов'язаний придбати в майбутньому обраний предмет лізингу тільки після виконання встановлених договором умов лізингоодержувачем та передати його у користування. Як встановлено у судовому засіданні, позивач ознайомився з усіма істотними та іншими умовами договору і підписав кожний аркуш договору з додатками, усвідомлюючи всі ризики та особливості договору лізингу. У відповідності до ст.215 ч.ч. 1,2 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною / сторонами/ вимог, які встановлені ч.ч. 1-3,5,6 ст.203 ЦК України. У відповідності до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на який посилається позивач, містить самостійні підстави визнання угоди недійсною. За змістом частини 5 цієї статті у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. У разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимоги споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним в цілому. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено у частині другій ст.18 вказаного закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. У відповідності до ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця /постачальника/ предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець /постачальник/ несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмету договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця /постачальника/ предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу /поставки/ предмета договору лізингу. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі номер 6-2766цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів. Посилання позивача на ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставним, не доведеними у судовому засіданні, оскільки протирічать умовам договору. Як встановлено у судовому засіданні позивач не звертався до відповідача, ані з заявою про зміну умов договору, ані з заявою про розірвання договору, що передбачено умовами договору. Відповідно до ст. 629 ЦК України: договір, укладений сторонами з дотриманням вимог, необхідних для чинності правочину, у тому числі відповідно до чинних нормативно-правових актів, має обов'язкову силу насамперед для самих сторін. Обов'язкову силу для сторін має й такий договір, який законом не передбачений, але й не суперечить йому. Договір, який є чинним (дійсним), має обов'язкову силу не лише для сторін. Ним повинні керуватися й органи, які вирішують спори між сторонами цього договору, захищаючи їхні права та інтереси. Враховуючи вищевикладене та особливості, встановлені параграфом 6 «Лізинг» глави 58 ЦК України і Закону України «Про фінансовий лізинг» договори фінансового лізингу не підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Також, варто зазначити, що позивач за вх. 338 від 24.02.2014 на адресу відповідача надіслав заяву про розірвання Договору фінансового лізингу № 001221 від 14.11.2014, а відповідно до п. 12.11 ст. 12 Договору - у випадку розірвання даного Договору Лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавцеь повертає сплачені кошти за вирахування штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансових платежів, тобто комісія за організацію даного договору не повертається. Тобто, позивач скористався правом односторонньої відмови від Договору (згідно із ст.7 Закону України «Про фінансовий лізинг») шляхом надсилання листа відповідачеві. З огляду на викладене, аналізуючи норми чинного законодавства, оцінюючи всі докази по справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги безпідставні, необґрунтовані, а тому не підлягають задоволенню. У зв'язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати стягненню не підлягають. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed