Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з цивільним позовом до ТОВ «Соло Інвест» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. Свої вимоги позивач мотивує тим, що він знайшов в мережі інтернет оголошення про продаж автомобілоя за 144 000,00 грн. і 10 липня 2016 року уклав Договір фінансового лізингу №000840 з додатками з ТОВ «Соло Інвест» у м.Миколїв, за умовами якого ТОВ «Соло Інвест» зобовязалося придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді автомобіля Lada Granta та передати його позивачу у користування. Позивач зазначає, що даним договором його введено в оману, оскільки неодноразовом під час телефонних розмов з представником ТОВ «Соло Інвест» озвучувалася вартість автомобіля в розмірі 144 000,00 грн. Натомість представник відповідача вказала в договорі іншу ціну, а саме 225 000,00 грн., на яку позивач не погоджувався та вніс перший платіж у розмірі 30 000,00 грн. Позивач просить суд визнати недійсним договір фінансового лізингу №000840 від 10 липня 2016 року укладеного між [PERSON] та ТОВ «Соло Інвест» та стягнути з ТОВ «Соло Інвест» сплачену ним суму на картковий рахунок у ПриватБанку [NUMBER] в розмірі 30 000,00 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує та просить задовольнити. Відповідач про день, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, в судове засідання свого представника не направили, причини неявки суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у відсутність представника відповідача на адресу суду не надходило, і тому суд, на підставі ст. 224, 225 ЦПК України, вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши докази по справі, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 14 липня 2016 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ТОВ «Соло Інвест» було укладено договір фінансового лізингу № 000840, згідно з умовами якого предметом фінансового лізингу є транспортний засіб Lada Granta. Також було підписано додатки № 1 та № 2 до даного договору. На виконання умов договору, позивач перерахував відповідачу платіж в розмірі 30 000,00 грн., що підтверджується копією відповідної квитанції. В той же час, Додатком№1 до договору передбачається, що розмір адміністративного платежу складає 10% від вартості предмета лізингу, тобто 22500,00 грн. Крім того, з огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України. Згідно п.1.7 Договору, автомобіль передається у користування лізингоодержувача, не пізніше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок товариства адміністративного платежу. Згідно ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Пункт 1.4 Договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності товару суперечить положенням ст.808 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. За положеннями ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Зазначений висновок Верховного Суду України викладений у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15. В судовому засіданні встановлено, що спірний договір фінансового лізингу від 14 липня 2016 року, укладений між позивачем та ТОВ «Соло Інвест», нотаріально посвідчено не було. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. За ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Окрім того, згідно п. 4 ч.1 статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. В п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК є оспорюваним. Вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси, а також органами державної влади, які відповідно до закону здійснюють контроль за видом діяльності, яка потребує ліцензування. Судом не встановлено наявність ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. За ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Отже, суд вважає, що договір фінансового лізингу від 14 липня 2016 року, укладений між позивачем та ТОВ «Соло Інвест», за відсутності у відповідача ліцензії на здійснення фінансової діяльності та його нотаріального посвідчення, а також у зв'язку з несправедливими умовами договору, на що вказано вище, належить визнати недійсним та стягнути з ТОВ «Соло Інвест» на користь позивача сплачені ним грошові кошти в сумі 30000,00 грн. На підставі ст.88 ЦПК України підлягає відшкодуванню на користь позивача з відповідача сплачений позивачем судовий збір в сумі 640,00 грн.

Outcome: approved