Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить суд надати [PERSON] дозвіл на виїзд малолітньої [PERSON], [INFO], за кордон без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON], надати дозвіл [PERSON] або її офіційному представнику без згоди [PERSON] оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу малолітньої [PERSON] за межі України, надати право на оформлення біометричного дитячого закордонного паспорта для виїзду за межі України [PERSON], всі судові витрати, включаючи судовий збір, та витрати по листуванню з відповідачем стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що з 15.10.1995 р. по 03.12.2008 р. вона перебувала в шлюбі з [PERSON], від якого має малолітню дочку [PERSON], [INFO]. За рішенням суду після розірвання шлюбу місце проживання дочки [PERSON] визначено разом з позивачем за адресою: [ADDRESS]. Позивач самостійно піклується про дочку, має намір забезпечити їй повноцінний відпочинок в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя, зокрема влітку має намір поїхати з дитиною до АР Крим, де проживають її родичі. З моменту розірвання шлюбу відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, участі у житті дочки не приймає. Аліменти на утримання дочки, що присуджені йому до стягнення за рішенням суду, не сплачує. Відповідач чинить перешкоди позивачу у здійсненні нею заходів щодо покращення здоров'я дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку, та відмовляється надати дозвіл на виїзд за кордон для відпочинку та оздоровлення їх дочки, яка хворіє на хронічний гайморит та інші застудні захворювання. На неодноразові усні, письмові та електронні звернення позивача відповідач не реагував. Відповідач створив конфліктну ситуацію щодо ненадання своєї згоди на виїзд дитини за кордон, оскільки на даний час аліменти на утримання дочки та заборгованість по них стягуються з нього державною виконавчою службою в примусовому порядку. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини та факти, викладені в позові, та просила суд задовольнити даний позов. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Третя особа Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації не уповноважила свого представника на участь в судовому засіданні, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи, однак подала заяву, в якій просила розглянути справу без участі її представника, та підтримала позовну заяву [PERSON] в повному обсязі. Відповідно до ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивача, яка просила справу розглянути без її участі та відповідача, який, будучи належним чином повідомленим, в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив, відзив на позову заяву не подав, та за згодою позивача ухвалити заочне рішення. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення даного позову з наступних підстав. З 15.10.1995 р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що був між ними розірваний за рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03.12.2010 р. (а.с.38,41). Від шлюбу сторони мають двох дітей: неповнолітнього [PERSON], [INFO], та малолітню [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER], актовий запис № 1254, та серії [NUMBER] актовий запис № 42 відповідно, та які проживають разом з позивачем (а.с. 37,39,40). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 січня 2011 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання їх дітей [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/3 з усіх видів заробітку щомісячно. Однак, як вбачається з розрахунку заборгованості по аліментам від 23.02.2011 р., довідки-розрахунку заборгованості по аліментах від 01.06.2013 р та довідок про неотримання аліментів від 11.04.2012 р. та від 05.12.2012 р., [PERSON] не сплачує на користь [PERSON] аліменти на утримання їх дітей (а.с. 10,16-19). Своїми заявами від 31.05.2014 р., 25.10.2014 р., 05.08.2015 р., 24.06.2016 р. та 16.06.2017 р. [PERSON] надавав свою згоду на тимчасовий виїзд за кордон до тимчасово окупованої території Автономної Респубніки Крим та/або Російської Федерації з метою туристичного відвідування та відпочинку дітей [PERSON] та [PERSON] у супроводі їх матері [PERSON] (а.с. 42-46). За місцем роботи відповідача державним виконавцем Дарницького РВ ДВС м. Києва було направлено на виконання постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 02.10.2017 р. (а.с.23,24). 08.05.2018 р. на ім'я відповідача за місцем його роботи позивачем було направлено листи з проханням з'явитись до нотаріуса з приводу надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України до країн ближнього зарубіжжя їх дочки [PERSON], оскільки 14.04.2018 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ніщенко А.П. було підготовано заяву про надання такого дозволу (а.с.27-30,32-33). Згідно витягу з історії хвороби, [PERSON] перебувала на стаціонарі з 28.12.2017 р. по 04.01.2018 р. із захворюванням гострий двобічний гайморит, та, як вбачається з амбулаторної картки, перенесла цю хворобу 11.06.2018 р., у зв'язку з чим на лікування дочки позивачем було витрачено 906,59 грн. (а.с. 77,78,85-90). З виданої [PERSON] ТВН «Енергетик-2» довідки від 08.06.2018 р. вбачається, що [PERSON], яка є членом ТВН «Енергетик-2» з 2008 р., має садову ділянку [ADDRESS], з розташованими на ній будівлями придатними для проживання з підведеними комунікаціями, і де [PERSON] проживає зі своїми дітьми [PERSON] та [PERSON] в літній період, та, згідно членської книжки № 276 та абонентських книжок по оплаті за послуги водопостачання, каналізації та електроенергію, систематично сплачує членські внески та оплачує комунальні послуги та (а.с. 79-89). Як вбачається з роздруківки SMS-повідомлень та електронної переписки у додатку «Viber» за період з 20.10.2017 р. по 17.05.2018 р. позивач неодноразово просила відповідача з'явитись до нотаріуса для надання дозволу на виїзд дітей за кордон, однак відповідачем в грубій та зухвалій формі було відмовлено [PERSON] у наданні своєї згоди, з умовою надання такої згоди лише у разі відкликання з виконання виконавчого листа щодо стягнення з нього аліментів на утримання дітей, та в майбутньому не пред'явлення до нього претензій щодо сплати заборгованості по аліментам (а.с. 91-111). Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 155 Сімейного кодексу України, передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч.ч.7,8 ст. 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Другим принципом Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (IXV) Генеральної Асамблеї Організації Об'єднаних Націй від 20.11.1959 року, встановлено, що дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Частинами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989р., яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ч.2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересування по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Змістом ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Частинами 1-3 ст. 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Пунктом 3 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, визначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновителів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Пунктом 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, визначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважнених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, в т.ч. рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що чинним законодавством України не встановлено обмежень щодо виїзду малолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за згодою батьків або ж за відсутності згоди одного із них. Ненадання дозволу на виїзд малолітної [PERSON] за кордон в супроводі її матері для гостинного візиту, відпочинку, оздоровлення та духовного розвитку, порушує законні права та інтереси цієї дитини. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення даного позову в частині надання дозволу на виїзд дитини за кордон без дозволу (згоди) батька шляхом надання [PERSON] дозволу на тимчасовий виїзд [PERSON] до АР Крим без згоди [PERSON] з часу набарання рішенням суду по даній справі законної сили по 24 грудня 2020 року включно, оскільки бажання позивача отримати дозвіл на виїзд дитини за кордон повністю узгоджується з її правами та обов'язками, покладеними на неї Сімейним кодексом України, тому суд не вбачає жодних обставин, що обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини за кордон, і вважає, що це буде відповідати інтересам малолітньої [PERSON], [INFO], оскільки виїзд дитини до АР Крим позитивно вплине на її загальний розвиток, сприятиме пізнанню, спілкуванню, проведенню дозвілля та оздоровленню. Тому, задоволення даного позову в частині надання дозволу на виїзд дитини за кордон без дозволу (згоди) батька шляхом надання [PERSON] дозволу на тимчасовий виїзд [PERSON] до АР Крим без згоди [PERSON] з часу набарання рішенням суду по даній справі законної сили по 24 грудня 2020 року включно виключає необхідність надання дозволу [PERSON] без згоди [PERSON] оформити документи для тимчасового виїзду або супроводу їх дочки [PERSON] Разом з тим, п.п. 2 п. 7 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2015 р. №152 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 16 листопада 2016 р. № 1001) визначено, що оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється особі, яка не досягла 16-річного віку, особі, яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників (далі - законні представники); у разі оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі - на підставі заяви-анкети одного з батьків/законних представників та письмової згоди другого з батьків/законних представників, яка надається під час подання документів (заява від другого з батьків/законних представників не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства чи за наявності виданої органом державної виконавчої служби довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців). У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою. Якщо батьки не перебувають у шлюбі, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети того з них, з ким проживає особа. Таким чином, для позивача [PERSON], яка розлучена з відповідачем [PERSON], та з якою проживає їх дочка [PERSON], законодавчо визначений порядок оформлення та видачі закордонного паспорта для її дочки, яка не досягла 16-річного віку, що не потребує надання окремого дозволу (згоди) батька цієї дитини, у зв'язку з чим позовні вимоги в частині надання права на оформлення паспорта [PERSON] для виїзду за кордон задоволенню не підлягають. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача інших судових витрат, в т.ч. на листування з відповідачем, [PERSON] необхідно відмовити, оскільки позивачем не конкретизовано, які саме судові витрати нею понесено, а її особисті витрати на листування з відповідачем до подання даного позову до суду не є витратами, що пов'язані з розглядом справи, тому до судових витрат не відносяться. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду зазделегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений останньою в дохід держави судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial