Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-02 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до відповідача Державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних сум при звільненні. В обґрунтування позову покликається на те, що з 15.08.1980 р. по 03.09.2012 р. працював у Державному підприємстві «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» (на далі ДП ЛНДРТІ) на посаді провідного інженера - конструктора. З 03.09.2012 року звільнився з даної посади за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію по інвалідності відповідно до ст.38 КЗпП України. В порушення ст.116 КЗпП України ДП ЛНДРТІ не провів з [PERSON] остаточного розрахунку і не виплатив йому належних коштів. На день звільнення, спору між [PERSON] та ДП ЛНДРТІ з приводу нарахованих сум не було. Однак, [PERSON] звернувся з позовом до Франківського районного суду м.Львова про примусове стягнення з ДП ЛНДРТІ належних йому коштів. Відповідно до рішення Франківського районного суду м.Львова, відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області було відкрито виконавче провадження ВП №36050492 з примусового виконання судового наказу 2н/1326/1641/2012 р. виданого Франківським районним судом 06.11.2012 р. Після примусового стягнення коштів з ДП ЛНДРТІ виконавче провадження було закрито ухваленням постанови про закінчення виконавчого провадження від 27.03.2014 р. Крім цього, у своїй позовній заяві [PERSON] зазначає, що ДП ЛНДРТІ повинне йому виплатити середній заробіток за час затримки виплат належних коштів при звільненні за період з 03.09.2012 р. по 27.03.2014 р. (395 робочих днів) у сумі 48 442,80 грн. Враховуючи вищенаведене, просить позов задоволити. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні до позову, просить позов задоволити. Представники відповідача Титаренко Ю.В. та Козак А.І. проти позову подали письмові заперечення, згідно яких просять відмовити у задоволенні позову, оскільки на час звільнення [PERSON] 03.09.2012 р. по день пред'явлення позову 30.05.2014 р. на всі кошти, майно та рахунки ДП ЛНДРТІ органами державної виконавчої служби було накладено арешт, що підтверджується листом начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби №09.1-46/В9-4471 від 16.05.2014 р., постановою про арешт коштів боржника від 10.04.2012 р. Таким чином, на день звільнення [PERSON] 03.09.2012 р. підприємство не могло з ним провести повний розрахунок, оскільки на все майно, кошти і рахунки було накладено арешт органами Державної виконавчої служби. Розрахунок по виконавчому провадженні ВП №36050492 з [PERSON] проведено 27.03.2014 р. внаслідок примусового виконання судового наказу №2н/1326/1641/2012 від 06.11.2012 року відділом примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного Управління юстиції у Львівській області. Як зазначають представники відповідача, у ДП ЛНДРТІ відсутня вина за невчасний розрахунок з [PERSON] при звільненні, що виключає відповідальність по відшкодуванню за час затримки, тому просять відмовити у задовленні позову, у зв'язку з безпідставністю. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, з'ясувавши права та обов'язки сторін, суд приходить до наступного висновку. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до п.1 ч.1 ст.15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Судом встановлено, що [PERSON] 15.08.1980 р. був прийняти на посаду провідного інженера - конструктора у Державне підприємство «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут». У зв'язку із виходом на пенсію по інвалідності, [PERSON] за власним бажанням звільнився із займаної ним посади 03.09.2012 р. /а.с.20-21/. Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Як вбачається із позовної заяви, на день звільнення [PERSON] спору щодо нарахування сум з ДП ЛНДРТІ, не було. Стаття 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як вбачається із копій постанов про закінчення виконавчого провадження від 29.01.2014 р., 06.02.2014 р., 27.03.2014 р. винесених головним державним виконавцем відділу ПВР УДВС ГУЮ у Львівській області, згідно розпорядження державного виконавця суму коштів за виконавчими документами перераховано стягувачеві, чим фактично виконано в повному обсязі рішення згідно з виконавчими документами./а.с.7, 9, 11/. Проведений [PERSON] розрахунок середнього заробітку, який становить 48442,80 грн., судом до уваги не приймається, оскільки такий розрахунок проведений без врахування вимог Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р. «Про порядок обчислення середньої заробітної плати». З даної постанови, вбачається, що нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів». Крім цього, як вбачається із наказів ДП ЛНДРТІ №127 від 20.04.2012 р., №257 від 24.09.2012 р., №236-к від 18.12.2012 р., №27 від 19.03.2013 р., №42-к від 21.06.2013 р., №75 від 17.09.2013 р., №113 від 17.12.2013 р., позиваючи з 01.07.2012 р. відповідач встановив режим роботи один день в місяць, тому число робочих днів у місяці дорівнює один день. /а.с.37- 43/. Проте, даний розрахунок проведений позивачем, як за 395 робочих днів. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Таким чином, не проведення з вини власника або уповноваженого органу в даному випадку ДП ЛНДРТІ розрахунку з [PERSON] у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Цим Законом врегульовано лише правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Порушення заборони державного виконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне за собою передбачену законом відповідальність зберігача майна. Як вбачається із наданої копії постанови про арешт коштів боржника від 10.04.2012 р., то на час звільнення [PERSON] із займаної посади, а саме 03.09.2012 р. на всі рахунку ДП ЛНДРТІ накладено органами Державної виконавчої служби арешт. /а.с.36/. Отже, враховуючи вищенаведене та те, що на день звільнення 03.09. 2012 року позивача відповідач не міг з ним провести повний розрахунок, оскільки на все майно, кошти і рахунки було накладено арешт органами Державної виконавчої служби. Враховуючи те, що відсутня вина ДП ЛНДРТІ за невчасний розрахунок з [PERSON] при звільненні, що виключає відповідальність по відшкодування за час затримки, тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed