Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСІРІС-2005», третя особа: Реєстраційна служба Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області про визнання правочину частково недійсним (удаваним) в частині виникнення прав та обовязків покупця у особи, яка зазначена покупцем; визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно; часткове скасування державної реєстрації права власності; визнання права власності та виділення в натурі частки в праві власності на нерухоме майно. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 04 червня 2004 року вона перебувала в офіційному зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. В період з 15 червня 2006 року по 26 грудня 2011 року шлюбні відносини були фактично припинені. Також, відповідач був співзасновником ТОВ «ОСІРІС-2005», йому належало 30/100 частини статутного капіталу. Як стверджує позивач, на початку березня 2009 року, чоловік мав намір придбати з прилюдних торгів нежитлове приміщення («КАЗАРМУ») для розширення бізнесу, він зазначив, що відповідно до його частки в статутному фонді товариства, при укладенні договору купівлі-продажу внести 200000 гривень, позивач запропонувала надати ці кошти, якщо буде власницею 30/100 частини будівлі. Дійшовши згоди щодо придбання нежитлового приміщення, у звязку з сімейними обставинами в день проведення прилюдних торгів, на підставі яких було набуте вищезазначене майно, позивач не мала змоги брати участь у торгах, і повністю поклався в цьому на свою чоловіка, передавши йому вище зазначену суму коштів у розмірі 200000 гривень, копію паспорту та заяву про участь в торгах, а відповідач на вимогу дружини написав відповідну розписку. В цей же день відповідач привіз підписати протокол прилюдних торгів, в якому переможцями та покупцями були зазначені: 30/100 частин КАЗАРМИ - позивач, та 70/100 частин КАЗАРМИ TOB «ОСІПІС-2005» в особі його директора, [PERSON] На протязі усього часу позивач не мала жодного сумніву, що є власницею вищезазначеного майна. Більш того, надавала кошти відповідачу на ремонт та реконструкцію «КАЗАРМИ». І тільки на початку жовтня 2012 року, отримавши рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12.09.2012 р. та звернувшись за реєстрацією за собою права власності на майно на підставі цього рішення, державний реєстратор повідомив, що 30/100 частин КАЗАРМИ за позивачкою ніколи не було зареєстровано. Відносини у сімї з відповідачем погіршились, 15 березня 2013 року уклавши шлюбний договір відповідач пообіцяв переоформити 30/100 частин нежитлової будівлі. Позивач дізналася, що відповідач свою частку в статутному фонді ТОВ «ОСІРІС-2005» в 2010 році було оформлено на його матір [PERSON], щоб ускладнити в майбутньому захист майнових прав, коли позивач довідається, що покупцем її частки зазначено TOB «ОСІРІС-2005». Також відповідач розповів, що двічі здійснив «перепродаж» КАЗАРМИ (було укладено договори купівлі-продажу КАЗАРМИ від 02.06.2009р. та 09.07.2009р. на підконтрольні їм фірми), щоб уникнути повернення позивачу майна. 12.09.2012 року відповідач разом з іншими засновника «ОСІРІС-2005» знову вирішили повернути КАЗАРМУ назад у власність TOB «ОСІРІС-2005» - рішенням господарського суду Дніпропетровської області договори купівлі-продажу КАЗАРМИ від 02.06.2009р. та 09.07.2009р. були визнані недійсними та КАЗАРМУ знову було повернуто у власність TOB «ОСІРІС-2005». Після реконструкції КАЗАРМИ попередні правовстановлюючі документи на неї були погашені та 24.05.2013 року Реєстраційною службою Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області на неї було видане нове свідоцтво про право власності на нерухоме майно (індексний номер 3902897) з новою назвою об'єкта нерухомого майна: складські приміщення та оптова торгівля товарами непродовольчої групи. Вважаючи, що вищезазначені договори купівлі-продажу, є удаваними правочинами в частині виникнення прав та обовязків покупця у особи, яка зазначена покупцем, позивач просить задовольнити позовні вимоги. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, з урахуванням третього варіанту висновку будівельно-технічної експертизи. Відповідач [PERSON], у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечував. Відповідач [PERSON], у судове засідання не зявилася надавши суду заяву, про розгляд справи без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Представник відповідача ТОВ «ОСІРІС-2005» у судове засідання не зявився надавши суду заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Представник третьої особи у судове засідання також не зявився, надавши суду заяву щодо розгляду справу без участі представника та прийняття рішення по справі відповідно до чинного законодавства. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, вислухавши сторони та свідків [PERSON], оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON], та [PERSON], перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 04.06.2004 року, виданим відділом РАЦС Красногвардійського районного управління юстиції міста Дніпропетровська, актовий запис № 182. Від спільного шлюбу мають двох малолітніх дітей. Згідно матеріалів справи, відповідно до договору купівлі-продажу відповідачем було придбано наступне майно: - КАЗАРМА, що розташована за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с. Старі Кодаки, вул. Аеропортів, буд. 144, має загальну площу 1361,8 кв.м., яка розташована на земельній ділянці, площею 428 кв.м. Казарма, що відчужується є державною власністю та належить Територіальній громаді в особі Дніпропетровської обласної ради та на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Дніпропетровською обласною радою 04.02.2009 року, яка передана Дніпропетровському обласному житлово-комунальному підприємству «Аеродром» на підставі рішення Дніпропетровської обласної ради від 21.04.2005 номер 589-27/IV.(а.с. 13). Дніпропетровське обласне житлово-комунальне підприємство «Аеродром» (код ЄДРПОУ 24439775) припинило своє існування без правонаступництва в 2009 році, тому відповідно до ч.4 ст. 91 ЦК України, його цивільна правоздатність припинилася. У відповідності з частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Враховуючи зміст Договору, очевидним є те, що він за своєю правовою природою є правочином. Згідно з частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Так, частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до п.п. 3, 5 ч.1 ст. 203 ЦК України: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно пункту 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06\~листопада 2009 року №\~9, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. З наданої суду розписки від відповідача вбачається, що саме позивач має бути зазначена в якості покупця 30/100 частини КАЗАРМИ. (а.с.12). Отже, вищезазначений договір купівлі-продажу відповідно до ст. ст. 203, 215, 235 ЦК не відповідає законодавству та дійсним намірам сторін і є удаваним (недійсним) в частині виникнення прав та обов'язків у покупця, а значить відповідно до ч.2 ст. 235 ЦК України відносини сторін повинні регулюватися правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Тому насправді дійсним є договір купівлі-продажу в якому покупцем 30/100 частин КАЗАРМИ виступаю позивач, [PERSON], а покупцем інших 70/100 частин КАЗАРМИ виступає TOB «ОСІРІС-2005». Відповідно до ст. 217 ЦК України «Правові наслідки недійсності окремих частин правочину»: недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Щодо позовної вимоги позивача про визнання за ним права власності на майно та визнання права власності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.ст. 68, 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Також ч. 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до ч.2 ст.120 СК України у разі встановлення режиму окремого проживання майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі. Відповідно ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 57 СК України «Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.». В п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року де в п. 23 зазначено, що суди, вирішуючи спори між подружжям про майно повинні з'ясовувати джерело і час його придбання. В п. 24 цієї Постанови зазначено, що не належить до спільної сумісної власності одного з подружжя майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Тому враховуючи: недійсність (удаваність) договору купівлі-продажу «КАЗАРМИ» 11.03.2009 року щодо відомостей про особу другого покупця; враховуючи що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12.09.2012 року (цивільна справа №0418/1040/2012) було встановлено окреме проживання позивача з відповідачем, у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин протягом періоду з 15.06.2006 року по 26.12.2011 рік, враховуючи положення ч.3 ст. 61 ЦПК України, - позивачу на праві особистої власності повинні належати 30/100 частин вищезазначеної КАЗАРМИ. Оскільки позивач не надавала письмової нотаріально посвідченої згоди на укладення договору, то його має бути визнано недійсним як такий, що укладений з недодержанням в момент його вчинення вимог, які встановлені частиною першою статті 203 ЦК України. Зокрема, недодержанням вимоги про надання згоди дружини на вчинення цього правочину. Оскільки суд дійшов до висновку про задоволення позову про визнання договорів купівлі-продажу недійсними в частині виникнення права та обовязків у особи, яка зазначена покупцем, та визнання дійсним покупцем [PERSON], то придбане за вказаними договорами майно слід вважати спільною сумісною власністю подружжя, оскільки воно було придбане одним з подружжя у період шлюбу. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч.1 ст. 61 ЦПК України). Враховуючи той факт, що відповідач у судовому засіданні визнав позовні вимоги, та відповідно до ст. 174 ЦПК України, суд вважає можливим задовольнити позов [PERSON] у частині визнання за нею права власності у повному обсязі. Враховуючи думку сторін, суд вважає за необхідне виділити позивачу в натурі майно відповідно до третього варіанту висновку судової будівельно-технічної експертизи №ГО-3845 від 23 грудня 2015 року. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з [PERSON], [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСІРІС-2005» на користь [PERSON] підлягає стягненню сплачений судовий збір у сумі 3654 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved