Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ПАТ «Альфа-банк», в якому просив суд визнати недійсним пункт 11.4 кредитного договору №490053350 від 17 грудня 2007 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Альфа-банк» щодо визначеного у ньому третейського застереження із відповідним мотивуванням змісту вказаного пункту. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що між ним та ПАТ «Альфа-банк» (надалі по тексту - відповідач) 17.12.2007 року було укладено кредитний договір №490053350, який містить оскаржуваний п.11.4, що позивач вважає таким, що за не відповідає вимогам ст.6 Закону України «Про третейські суди», п.9 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач вважає, що зміст вказаного п.11.4 договору щодо вирішення спорів між сторонами виключно в третейському суді порушує право позивача на розгляд будь-якого спору щодо вказаного кредитного договору незалежним і безстороннім судом, не узгоджується із Конвенцією про захист прав людини та практикою розгляду справ Европейського суду з прав людини. З врахуванням викладеного та вимог ст.ст.203, 215, 217 ЦК України наявні підстави для визнання п.11.4 правочину, укладеного між сторонами, недійсним. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, з викладених у позові підстав. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, але надав суду письмові заперечення проти позову, де просив в його задоволенні відмовити, посилаючись на те, що при укладенні вказаного кредитного договору між сторонами, ніяких заперечень щодо п.11.4 його умов у позивача не було та його було підписано з вільного волевиявлення позивача. За встановлених Верховним судом України у своїх постановах правових позиціях вбачається, що третейська угода про передачу спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1,2 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних або юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть у ній участь. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 17 грудня 2007 року між [PERSON] та ПАТ «Альфа-банк» було укладено кредитний договір №490053350, що містить 1 та 2 частини, де за умовами частини №1 п.2.1-2.4 позивачу відповідачем було надано кредит у вигляді грошових коштів у доларах США на умовах, передбачених Кредитним договором, а позивач зобов'язався одержувати кошти кредиту, а також повернути їх до 17.12.2014 року, сплатити проценти за користування ними та виконати інші зобов'язання, передбачені Кредитним договором. При цьому, загальна сума кредитних коштів становить - 18910,89 доларів США, строк дії договору визначено по 17.12.2014 року, процентну ставку за користування коштами визначено у розмірі - 14,5 відсотків річних, цільове призначення кредиту - придбання автомобіля (а.с.14-15). За умовами частини 2, укладеного між сторонами договору, а саме оскаржуваного п.11.4 передбачено, що судовий захист прав і законних інтересів, які мають сторони у зв'язку з цим Договором, у тому числі розгляд та вирішення спорів, які виникають при виконанні або припиненні дії даного Договору, включаючи спори про відшкодування завданих порушенням Договору збитків і недійсність (неукладеність) Договору підлягають остаточному вирішенню у Постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» у відповідності до його Регламенту. Підписанням даного Договору сторони надають згоду на такий порядок призначення третейського суду для кожного спору, що може виникнути між ними в зв'язку з даним Договором. Сторони домовились, що якщо одна із Сторін письмово не наполягає на іншому, то розгляд їхнього спору у Третейському суді буде проходити виключно на підставі наданих Сторонами письмових матеріалів, без проведення усного слухання та виклику Сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком. Також даною статтею визначені права та обов'язки сторін договору споживчого кредиту. Договором, за положеннями ст.626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України, передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Таким чином, кредитний договір був укладений з урахуванням волевиявлення позивача, оскільки підпис на договорі є доказом того, що сторони погодилися з його умовами. Крім того, суд вважає, що укладаючи Кредитний договір, будь-яка сторона повинна була уважно з'ясувати, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору. Як вбачається зі змісту позовної заяви, як на підставу для задоволення своїх вимог щодо визнання недійсним п.11.4 кредитного договору позивач, посилається на вимоги п.9 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.14 ч.1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди». Відповідно до ч.9 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває. Між тим, в контексті ст.ст.6, 627 ЦК України та умов п.11.4 кредитного договору визначено, що при укладенні договору сторони погодили зміст вказаного його пункту, зазначивши зокрема «якщо одна із Сторін письмово не наполягає на іншому, то розгляд їхнього спору у Третейському суді буде проходити виключно на підставі наданих Сторонами письмових матеріалів, без проведення усного слухання та виклику Сторін». Вказана вимога надає позивачу можливість заперечувати проти встановленого порядку проведення розгляду справи у її відсутність. Згідно ст.17 ЦК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків встановлених законом. У відповідності до ч.1 ст.5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Згідно ст.12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження у договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Зокрема, Законом України від 03 лютого 2011 року № 2983-VI «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» набув чинності 02 березня 2011 року доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Обмеження щодо підвідомчості справ третейським судам, встановлені вказаною нормою стосуються виключно справ у спорах щодо захисту прав споживачів, та не поширюється на інші справи, зокрема на справи у спорах про захист прав банківських установ, що випливають з договорів кредиту, а також прав позичальників - фізичних осіб, не пов'язаних і захистом прав споживачів. Таким чином, суд вважає необґрунтованим посилання позивача на невідповідність положень п.11.4 кредитного договору положенням п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», умови третейського застереження викладені в зазначеному пункті відповідають вимогам ст. 12 цього Закону. Також, суд відхиляє посилання позивача на те, що положення п.11.4 кредитного договору обмежує його у праві на судовий захист. Зокрема, рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті З, пункту 9 статті 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст. 17 ЦПК України, ст. 12 ГПК України, ст. 6 Закону України «Про третейські суди»), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64 Конституції України). Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, визнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Здійснення третейськими судами функції захисту, передбаченої в абзаці 7 ст. 2, ст. 3 Закону України «Про третейські суди», є здійснення ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного ч. 5 ст. 55 Конституції України. Тому, передбачаючи у договорах третейський порядок врегулювання спорів, сторони реалізують свої права, передбачені ст. 55 Конституції України, що є не угодою про відмову у зверненні до суду, а процесуальним правом, передбаченим Конституцією України та процесуальним законодавством. Вказані обставини викладені у правових висновках Верховного суду України згідно постанови №6-50цс 12 від 06.06.2012 року, що у відповідності до ст.360-7 ЦПК України є обов»язковою для застосуванням усіма судами України. Враховуючи викладене, суд вважає, що підстав для задоволення вимог позивача немає, оскільки домовленість сторін у кредитному договорі про звернення за вирішенням спорів до третейського суду ніяким чином не порушує права позивача, а оспорюваний пункт цього договору не суперечить чинному законодавству . Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України, передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Посилаючись на невідповідність п.11.4 укладеного кредитного договору вимогам ч.9 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» позивачем не було доведено обґрунтованості своїх позовних вимог як в цій частині, так і в частині невідповідності вказаного пункту вимогам п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди». Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При вирішенні спору про визнання кредитного договору недійсним, судом враховувалися вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема вимоги статей 203, 215, 1054 ЦК України, статей 15 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.6 ЗУ «Про третейські суди». Судом також враховувалися вимоги статей 536, 638 ЦК України з приводу того, чи було досягнуто між сторонами кредитного договору згоди щодо усіх істотних умов договору. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, щодо невідповідності п.11.4 кредитного договору змісту актам законодавства України, порушення відповідачем вимог ч.9 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про третейські суди», не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а її позовні вимоги щодо визнання відповідного пункту Кредитного договору недійсним не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як ЦК України, так і Законом України «Про захист прав споживачів» і ЗУ «Про третейські суди», суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову про визнання вказаного пункту Кредитного договору № 490053350 від 17 грудня 2007 року недійсним, слід відмовити. Враховуючи наведене, на підставі ст. 129 Конституції України, ст.ст. 11, 15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 3, 13, 203, 215, 524, 533, 626, 627, 638, 1049, 1054 ЦК України та

Outcome: dismissed