Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання бездіяльності неправомірною, визнання неналежними виконання договорів строкових банківських вкладів, стягнення матеріальної шкоди, зобов'язання здійснити перерахунок за строковими вкладами, сплатити проценти та доплатити різницю у вигляді виплати неустойки, стягнення відшкодування моральної шкоди, посилаючись на наступне. 14.03.2013 року між позивачем та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» було укладено договір №26335-15298 строкового банківського вкладу у сумі 6 500,00 євро із виплатою 6,3% річних після закінчення строку вкладу «Класичний». 19.11.2013 року між позивачем та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» було укладено договір №29849-15398 строкового банківського вкладу в сумі 707,00 євро з виплатою 4,4% річних після закінчення строку вкладу «Класичний». В період з 18.04.2014 року по 29.04.2014 року позивач почав отримувати від банку грошові кошти частинами у сумі 15 000,00 гривень щоденно. На теперішній час позивач отримав грошові кошти по строковим банківським вкладам. При цьому, позивачем було докладено додаткових зусиль для того, щоб кожного дня приїжджати в філіал банку. Ним було витрачено на бензин грошові кошти у сумі 2 201,19 гривень, що в еквіваленті складає 130,00 євро. Моральну шкоду, спричинену позивачу, як інваліду 1 групи, людині, що потребує підтримки та допомоги, лікування , він оцінює в 4 500 000,00 гривень. Уточнивши позовні вимоги позивач просив визнати неправомірною бездіяльність ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» по виконанню договірних зобов'язань перед ним за договорами №29849-15398 від 19.11.,2013 року, №26335-15298 від 14.03.2013 року строкових банківських вкладів з виплатою йому суми у розмірі 6 500,00 євро та 707,00 євро з процентами у розмірі 6,3% та 4,4% в призначений день - 17 березня 2014 року; визнати неналежним виконання договорів №29849-15398 від 19.11.,2013 року, №26335-15298 від 14.03.2013 року строкових банківських вкладів з виплатою йому суми у розмірі 6 500,00 євро та 707,00 євро з процентами у розмірі 6,3% та 4,4% по строковим вкладам зі сторони ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» з виплатою сум вкладів по частинам; стягнути з ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» на його користь матеріальну шкоду у розмірі 2 201,19 гривень; зобов'язати ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» здійснити перерахунок по його строковим вкладам, виплатити проценти виходячи з процентної ставки, що діяла станом на 17.03.2014 року по притягненню у населення коштів в євро в 11,8% по строкових вкладах в євро типу «Класичний», доплатити різницю у вигляді виплачених відсотків у розмірі 6,3%, 4,4% та 11,8% у вигляді виплати неустойки за неналежне виконання договірних зобов'язань; стягнути з відповідача на його користь 4 500 000,00 гривень в якості відшкодування моральної шкоди (а.с. 43). В судове засідання позивач не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав суду заяву про розгляд справи без його участі (а.с. 41). Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що затримка щодо виплати коштів позивачу відбулась у зв'язку із наявністю обмежень щодо виплати готівкових коштів у валюті фізичним особам, що встановлені Постановою НБУ №49 від 06.02.2014 року. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши докази у справі в їх сукупності, прийшов до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини. 14.03.2013 року між позивачем та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» було укладено договір №26335-15298 строкового банківського вкладу у сумі 6 500,00 євро із виплатою 6,3% річних після закінчення строку вкладу «Класичний». 19.11.2013 року між позивачем та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» було укладено договір №29849-15398 строкового банківського вкладу в сумі 707,00 євро з виплатою 4,4% річних після закінчення строку вкладу «Класичний». В період з 18.04.2014 року по 29.04.2014 року позивач почав отримувати від банку грошові кошти частинами у сумі 15 000,00 гривень щоденно. На теперішній час позивач отримав грошові кошти по строковим банківським вкладам. Даний факт сторонами не оспорювався. Крім того, отримання грошових коштів відповідно до вищезазначених договорів строкових банківських вкладів підтверджується заявами на видачу готівки за період з 18.04.2014 року по 29.04.2014 року (а.с. 29-34). При цьому, позивач 17 березня 2013 року звернувся із заявами до відповідача, в яких просив виплатити йому в той же день кошти по строковим банківським вкладам, а в іншому випадку, окрім вказаних сум, виплачувати 2,5% у вигляді пені та штрафних санкцій від всієї суми вкладу із процентами за кожний день затримки (а.с. 9, 10). Позивачу був роз'яснений порядок щодо обмеження отримання готівкових коштів в іноземній валюті з депозитних рахунків у межах 15 000,00 гривень на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ та запропоновано закрити його рахунки по строку і отримувати кошти частинами на підставі п. 9 діючої на той час постанови Правління НБУ «Про заходи щодо діяльності банків та проведення валютних операцій» №49 від 06.02.2014 року. За договором №29849-15398 від 19.11.2013 року позивачу було запропоновано отримати готівкові кошти у повному обсязі (а.с. 38). З письмових пояснень відповідача вбачається, що позивач відмовився від пропозиції банку отримати грошові кошти за договором №29849-15398 від 19.11.2013 року у повному обсязі та за договором №26335-15298 від 14.03.2013 року частинами або в гривневому еквіваленті. Таким чином, відповідач діяв у межах, встановлених законодавством, та виконав всі зобов'язання за договорами строкових банківських вкладів №26335-15298 від 14.03.2013 року та №29849-15398 від 19.11.2013 року, виплативши позивачу грошові кошти відповідно до умов вказаних договорів. У той же час, відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за звернення фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно статті 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свобод та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до змісту наведеної норми захист - це правовий засіб, що настає за порушенням і тягне за собою відновлення відповідного суб'єктивного права, і включає реалізацію наданих законом можливостей щодо здійснення приватною особою на свій розсуд захисту своїх прав та інтересів з обранням відповідних способів та засобів захисту. Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів міститься в статті 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним, і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений законом або договором. Пунктом 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено такий спосіб захисту права, як визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, до числа яких не відноситься ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України». Тобто такого способу захисту права, як визнання в судовому порядку незаконними дій суб'єкта господарської діяльності - публічного акціонерного товариства, законодавством України не передбачено. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги [PERSON] про визнання бездіяльності неправомірною, визнання неналежними виконання договорів строкових банківських вкладів безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Враховуючи той факт, що ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» при виконанні зобов'язань за договорами строкових банківським вкладів, укладених із позивачем, діяло у межах та у спосіб, встановлені законодавством України та вказаними договорами, вимоги про здійснення перерахунку за строковими вкладами, зобов'язання сплатити проценти та доплатити різницю у вигляді виплати неустойки також є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на законі. Правових підстав для їх задоволення у суду немає. Щодо позовних вимог про стягнення з ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» матеріальної шкоди, спричиненої позивачу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної шкоди, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мучить зробити для відновлення свого порушеного права. Позивач посилається на те, що ним було понесено збитки на придбання бензину для поїздки до банку для одержання коштів за вкладами. Таким чином, позивачем були здійснені витрати для реалізації свого права на отримання вкладів, а не для відновлення свого порушеного права. Позовні вимоги є необґрунтованими та не заснованими на законі. Суд не вбачає правових підстав для їх задоволення. Також суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення відшкодування моральної шкоди з наступних підстав. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених даної статтею. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльність інших осіб. Пунктом 5 даної Постанови встановлено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Також ч. 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час прийняття рішення суд, зокрема, вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. У той же час, позивач не надав належних та допустимих доказів, якими б підтверджувався факт наявності моральної шкоди. Такі вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність у задоволенні [PERSON] до ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання бездіяльності неправомірною, визнання неналежними виконання договорів строкових банківських вкладів, стягнення матеріальної шкоди, зобов'язання здійснити перерахунок за строковими вкладами, сплатити проценти та доплатити різницю у вигляді виплати неустойки, стягнення відшкодування моральної шкоди - відмовити повністю. Справу розглянуто в межах заявлених позивачем позовних вимог з урахуванням обраного ним способу захисту права. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed