Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача держави України в особі Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області, за участю третіх осіб без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, Управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці, про відшкодування майнової шкоди, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з 01.10.2003 року по даний час позивач перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України та отримує пенсію по вислузі років, призначену відповідно до вимог ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» у редакції Закону від 05.11.1991 року. Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці як податковий агент утримувало із пенсії позивача по вислузі років податок на доходи фізичних осіб та військовий збір і перерахувало їх до Державного бюджету України. Всього за період із 01.07.2014 року по 31.12.2016 року включно було утримано і перераховано у бюджет податок на доходи фізичних осіб та військовий збір на загальну суму 49 498,77 грн. Проте, позивач вважає, що дії по утриманню податку з доходів фізичних осіб та військового збору з його пенсії є незаконними, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з Державного бюджету України на його користь шляхом списання з відповідного рахунку Державної Казначейської служби України 49 498,77 грн. майнової шкоди у вигляді недоотриманої пенсії, завданої законом, що визнаний неконституційним. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 15.04.2019 року було відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) осіб. 02.05.2019 року від відповідача Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці на адресу суду надійшов письмовий відзив на позов, відповідно до якого позовні вимоги не визнає та просить в задоволенні останніх відмовити у зв`язку з тим, що жодним нормативно-правовим актом України не передбачено, що Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області несе відповідальність за дії інших органів державної влади. На думку відповідача належними відповідачами у даній справі повинні бути Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці та Державна казначейська служба України. Окрім того, представник відповідача у своєму відзиві зазначає, що положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164 статті 164 Податкового кодексу України визнані неконституційними рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 року №1-р/2018 та втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України даного рішення. Що ж стосується правовідносин, які склались у позивача та третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці у період з липня 2014 року по грудень 2016 року, то дані правовідносини і на момент подання позову до суду регулюються статтею 164 пунктом 164.2 абзацом першим підпунктом 164.2.19 Податкового кодексу України, оскільки Конституційний Суд України, визнаючи вказані положення Податкового кодексу України неконституційними, не вказав на преюдиціальність свого рішення. 08.05.2019 року від третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці на адресу суду надійшли письмові пояснення щодо позову, відповідно до яких останнє заперечує проти задоволення заявлених вимог з наступних мотивів. Так, Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці у розумінні статті 168 пункту 168 підпунктів 168.4.1, 168.4.7 Податкового Кодексу України виступає податковим агентом, що є прирівняним у своєму правовому статусі до платника податку. Управління зобов`язане своєчасно та у повному обсязі перерахувати суми податку на відповідні рахунки, оскільки саме управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці здійснювало нарахування та виплату оподаткованого доходу позивачу. Також, враховуючи вищезазначені норми Податкового Кодексу України, суми сплаченого податку не є коштами Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці та воно не зараховує і не накопичує їх на власних рахунках, а також не розпоряджається зазначеними коштами, оскільки суми податку розподіляються між державним та місцевим бюджетами органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів в установленому Бюджетним кодексом України порядку. Від третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області ні відзиву на позов, ні клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду подано не було. Суд звертає увагу, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 року №628 «Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України» Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці реорганізовано шляхом приєднання до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, а тому останнє було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, як і нині ще діюче Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши та оцінивши докази, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. З 01.10.2003 року по даний час позивач перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України та отримує пенсію по вислузі років, призначену відповідно до вимог ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» у редакції Закону від 05.11.1991 року. Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці як податковий агент утримувало із пенсії позивача по вислузі років податок на доходи фізичних осіб та військовий збір і перерахувало їх до Державного бюджету України. Згідно довідки УПФ України у м. Вінниці №104 від 21.03.2019 року за період із 01.07.2014 року по 31.12.2016 року включно з пенсії позивача було утримано і перераховано у бюджет податок на доходи фізичних осіб та військовий збір на загальну суму 49 498,77 грн. Позивач, вказує на порушення його права, шляхом заподіяння матеріальної шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним, у виді утримання податку з доходів фізичних осіб та військового збору з пенсійного забезпечення. Таким чином, між сторонами виникли спірні правовідносини, які регулюються положеннями норм Конституції України та Цивільного кодексу України. Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України. Закони та інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Встановлено, що рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 року №1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Вказані зміни до Податкового кодексу України були внесені Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 року №1166-VІІ і стали підставою для утримання при виплаті щомісячного пенсійного забезпечення позивача за період з 01.07.2014 року по 31.12.2016 року податку з доходів фізичних осіб та військового збору. Після запровадження у законодавстві України з 01.07.2014 року оподаткування пенсій упродовж двох років Верховна Рада України тричі вносила зміни. Встановлення Верховною Радою України у законодавстві України оподаткування пенсій та зміни суми, з якої починається таке оподаткування, суперечить таким елементам конституційного принципу верховенства права, як правова визначеність, правова передбачуваність, правомірні очікування та справедливість, тому положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Кодексу не відповідає частині першій статті 8 Конституції України. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституційний Суд України констатував, що правове регулювання у сфері оподаткування пенсій певних категорій осіб спотворює сутність обов`язку держави щодо гарантування права застрахованих осіб на пенсію, оскільки не узгоджується з принципом рівності, а також з обумовленою ним вимогою збалансування прав та обовязків. Застосований законодавцем підхід до визначення категорій (груп) пенсіонерів, пенсії яких підлягають оподаткуванню, свідчить про порушення такого принципу. Реалізація положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України створює умови, за яких громадянин, розмір пенсії якого перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), повинен сплачувати податок, а громадянин, розмір пенсії якого є нижчим, звільнений від такого оподаткування. Тобто платники, які сплачували більші соціальні внески протягом трудової діяльності, відповідно до оспорюваного положення Кодексу повинні додатково сплачувати податок у розмірі, встановленому пунктом 167.4 статті 167 Кодексу. Викладене дає підстави для висновку, що оподаткування пенсій, починаючи від певної суми (більше десяти розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, у розрахунку на місяць), є порушенням конституційного принципу рівності за ознакою майнового стану. Крім того, у Європейській соціальній хартії 1996 року (переглянутій), яка була ратифікована Україною, передбачено, що держави-сторони зобов`язані вживати заходів для забезпечення рівності між власними громадянами у сфері реалізації прав на соціальний захист, які надаються законодавством про соціальне забезпечення, докладати зусиль для поступового піднесення системи соціального забезпечення на більш високий рівень (стаття 12). Тобто, утверджуючи та забезпечуючи права осіб на соціальний захист, держава повинна в процесі виконання своїх соціальних обов`язків вживати заходів для забезпечення рівності між пенсіонерами. Згідно з ч.1, п.2 ч.2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Відповідно до ч.1 ст.1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів. Виходячи з аналізу зазначених норм закону та зважаючи на визнання неконституційними змін, внесених до Податкового кодексу України Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» і втратою ними своєї чинність з дня ухвалення рішення Конституційного Суду України №1-р/2018 від 27.02.2018 року, суд вважає, що мало місце незаконне утримання коштів з грошового утримання позивача через дію вищевказаних норм з липня 2014 року по грудень 2016 року, в зв`язку з чим порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову і компенсації недоотриманих коштів в порядку ст.152 Конституції України, ст.ст.22,1175 ЦК України за рахунок коштів Державного бюджету України. Неконституційність закону, встановлена Конституційним Судом України є підставою для застосування до держави, Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування наслідків, передбачених ст.1175 ЦК України, оскільки регламентована цією нормою цивільно-правова відповідальність у вигляді відшкодування шкоди, заподіяної прийняттям нормативно-правових актів, визнаних незаконними стосується також і випадків визнання неконституційними законів. При цьому, суд враховує аргументи позивача, наведені ним в обґрунтування заявлених вимог, які знайшли своє підтвердження в ході дослідження наявних в матеріалах доказів, які є належними, допустимими, достовірними та достатніми в розумінні ст.ст.77-80 ЦПК України. Що ж стосується аргументів представника відповідача з приводу того, що такий є неналежним відповідачем по справі, то такі є безпідставним, оскільки відповідно до п.п.4, 35, 38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №845 від 03.08.2011 року «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників», визначена судом сума підлягає стягненню за рахунок Державного бюджету України шляхом списання грошових коштів з відповідного рахунку органом Казначейства. Виходячи із системного аналізу частин 1, 6 статті 141 ЦПК України, та зважаючи на те, що позивач звільнений від сплати судового збору за звернення до суду з даним позовом, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань судовий збір у розмірі 768,40 грн. в дохід держави.

Outcome: approved