Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], яка діє в інтересах малолітньої дитини [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON]; Фрунзенський РВ у місті Харкові РУ ДМС України в Харківській області; Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, в якому з урахуванням уточнень, прийнятих судом до розгляду, просив суд: - усунути перешкоди у здійсненні права користування квартирою [ADDRESS] та вселити його у вказану квартиру; - зобов'язати Фрунзенський РВ у місті Харкові РУ ДМС України у Харківській області здійснити його реєстрацію без згоди власника квартири [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 2000 року позивач та третя особа [PERSON] фактично перебували у шлюбних відносинах, та у червні 2000 року вони придбали квартиру [ADDRESS], право власності на яку зареєстровано за [PERSON]. У вказаній квартирі позивач не зареєстрований, іншого житла не має. Позивач стверджує, що після розірвання 07.10.2013 року шлюбу із [PERSON], вони залишилися мешкати у спірній квартирі, проте 06.09.2013 року [PERSON] із своєю дочкою [PERSON] та її чоловіком [PERSON] вчинили сварку та не впустили його у квартиру. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 07.05.2014 року за позивачем визнано право користування спірною квартирою та встановлено сервітут відповідно до ч. 1 ст. 402 ЦК України, проте всупереч цьому рішенню суду [PERSON] заперечувала проти його вселення у квартиру. 09.06.2014 року [PERSON] відчужено спірну квартиру за договором дарування малолітній [PERSON], яка є онукою [PERSON]. Таким чином, позивач вважає, що оскільки сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений, то він має право на користування спірною квартирою та вселення його у цю квартиру, а також має бути зареєстрований у цій квартирі без згоди її власника. Третя особа з самостійними вимогами [PERSON], яка діє в інтересах малолітньої дитини [PERSON], звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради; Фрунзенський РВ у місті Харкові РУ ДМС України в Харківській області; [PERSON], в якій з урахуванням уточнень, прийнятих судом до розгляду, просила суд: - усунути перешкоди в здійсненні права власності [PERSON], [INFO] на квартиру за адресою: [ADDRESS]; - визнати [PERSON] особою що не підлягає вселенню та реєстрації в квартиру за адресою: [ADDRESS]; - визнати [PERSON] особою що втратила право користування квартирою [ADDRESS]. В обґрунтування позову третя особа із самостійними вимогами на предмет спору посилалася на те, що її мати - [PERSON] з 2002 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], який було розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 07.10.2013 року. Шлюбно-сімейні відносини та ведення спільного господарство між [PERSON] та [PERSON] були припинені у липні 2010 року, але ще деякий час відповідач мешкав у спірній квартирі. За твердженням третьої особи [PERSON], причиною розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] було систематичне порушення ним правил соціалістичного співжиття. Крім того, вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02.09.2014 року [PERSON] визнано винним у скоєні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та потерпілою у даному кримінальному провадженні є [PERSON]. [PERSON] наголосила, що 06.09.2013 року після скоєння злочину [PERSON] зібрав усі свої речі, які знаходились у спірній квартирі та уїхав. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 07.05.2014 року за [PERSON] визнано право користування квартирою [ADDRESS]. Проте на підставі договору дарування від 09.06.2014 року право власності на квартиру [ADDRESS] від [PERSON] перейшло на ім'я [PERSON], [INFO]. Відповідач не є членом сім'ї власника квартири. Таким чином [PERSON], як законний представник власника квартири - малолітньої [PERSON], вважає, що [PERSON] втратив право вимагати усунення йому перешкод у користуванні квартирою, оскільки він втратив право користування цією квартирою а, відтак, і право претендувати на усунення перешкод у такому користуванні, а у неї, в свою чергу, виникло право звернутися до суду з вимогою про усунення перешкоди в здійсненні права власності [PERSON], [INFO], на спірну квартиру, а також визнання [PERSON] таким, що не підлягає вселенню та реєстрації в квартиру. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги, у судовому засіданні підтримали уточнені позовні вимоги в повному обсязі та просили суд задовольнити позов. Проти позову третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору [PERSON], яка діє в інтересах малолітньої [PERSON], заперечували та просили відмовити у його задоволенні у повному обсязі. Представник третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору [PERSON] (законного представника малолітньої [PERSON].) - [PERSON], яка діє на підставі довіреності, яка також є представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON], підтримала позов третьої особи з самостійними вимогами з урахуванням уточнень, проти первісного позову заперечувала у повному обсязі та просила суд відмовити у його задоволенні. Треті особи: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради та Фрунзенський РВ у місті Харкові РУ ДМС України у Харківській області правом на участь представників у судовому засіданні не скористалися, причину неявки суду не повідомили. Про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать відмітки про направлення на їх адреси судових повісток та повідомлення про вручення відповідних поштових відправлень. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги первісного позову та позову третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення позивача, його представника та представника третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] та третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору, допитавши свідка, суд встановив наступне. 09 лютого 2002 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, про що відділом реєстрації актів громадянського стану Московського управління юстиції зроблено запис № 126 (а.с. 7). Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 07.10.2013 року у справі № 643/10190/13-ц шлюб між сторонами розірвано (а.с. 76). Судовим розглядом встановлено, що не заперечується сторонами у справі, що квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 29.06.2002 року. Позивач в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 06.09.2013 року він повернувся з роботи додому, а [PERSON] разом із своєю донькою [PERSON] та її чоловіком [PERSON] влаштували сварку та силоміць вигнали його з квартири. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 07.05.2014 року у справі № 645/7870/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи: [PERSON], Фрунзенський РВ у м. Харкові ГУДМС України у Харківській області, задоволені позовні вимоги [PERSON] та визнано за ним право користування квартирою [ADDRESS]. Вказаним рішенням суду, зокрема, встановлено, що [PERSON] вселився у спірну квартиру у якості члена сім'ї [PERSON] - її чоловіка та із згоди власника постійно там мешкав. Таким чином позивач наголосив, що Апеляційний суд Харківської області своїм рішенням від 07.05.2014 року визнавши за ним право користування квартирою [ADDRESS], встановив йому сервітут згідно з ч. 1 ст. 402 ЦК України. Разом з тим, позивач вважає, що всупереч вказаному рішенню суду [PERSON] заперечувала проти вселення його у спірну квартиру та не виконуючи вимоги ст. 124 Конституції України через місяць відчужила квартиру іншій особі. Частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке воно здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (пункт другий вказаної статті). На підставі договору дарування від 09.06.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області, [PERSON] подарувала спірну квартиру [ADDRESS] [PERSON], [INFO] (а.с. 71). Таким чином, власником квартири [ADDRESS] є малолітня [PERSON], [INFO], законним представником якої є третя особа з самостійними вимогами [PERSON] (її мати). Згідно з довідкою Дільниці № 55 КП «Жилкомсервіс» за № 2921 від 02.09.2014 року, у квартирі [ADDRESS] з 25.09.2013 року зареєстровані та проживають: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 56). Судовим розглядом встановлено, та не заперечується сторонами, що позивач [PERSON] не є членом сім'ї власника квартири [PERSON], оскільки не є її біологічним дідусем. За змістом ч. 4 ст. 156 ЖК України, збереження права користування житлом для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником квартири, можливе лише при умові збереження права власності на квартиру цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Суд критично ставиться до посилання позивача на те, що сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно щодо якого він встановлений (ч. 6 ст. 403 ЦК України). У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. До житлового сервітуту не підлягає застосуванню загальне правило ч. 6 ст. 403 ЦК України, відповідно до якого сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого встановлено сервітут, оскільки житловий сервітут має особистий характер. Так, в силу сервітуту право користування житлом надається членами сім'ї власника житла, які проживають разом з ним. Житлове законодавство не передбачає збереження за членами сім'ї права житлового сервітуту у випадку відчуження власником житлового будинку (квартири) у випадку зміни власника житлового будинку. Житлове законодавство виходить з того, що власник житлового будинку (квартири) має право продажу цих об'єктів права власності без збереження членами сім'ї права користування ними. Таким чином, суд вважає, що оскільки власник спірної квартири, членом сім'ї якого був позивач, розпорядився спірною квартирою, а саме відчужив її за договором дарування іншій особі, то припинилася обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту, а отже і припинився сам сервітут (право користування спірною квартирою). Разом з тим, суд критично ставиться до посилання третьої особи [PERSON] як на підставу втрати [PERSON] права користування спірною квартирою, на те, що останній систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття робить неможливим для інших проживання із ним в одній квартирі (ч. 1 ст. 116 ЖК України) . На підтвердження вказаних обставин, суду надана засвідчена копія вироку Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02.09.2014 року, яким [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, потерпілою за яким є [PERSON]. Крім того, допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] (чоловік відповідачки) пояснив суду, що він проживає у спірній квартирі з 2008 року. Весь цей час він був свідком того, що [PERSON] зловживав спиртними напоями, ображав колишню дружину та її доньку, постійно влаштовував сварки, підсипав у їжу медикаменти, у зв'язку з чим вони були вимушені звертатися до правоохоронних органів. Втім, з урахуванням зміни власника спірної квартири, та, як наслідок, припинення для позивача [PERSON] обставини, яка була підставою для встановлення права користування спірною квартирою (сервітуту), встановлення обставин систематичного порушенням позивачем правил соціалістичного співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ним в одній квартирі, не є предметом доказування у даній справі. Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON], оскільки чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника. Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування житлом. Таким чином, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі. Стосовно позову третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору, суд вважає необхідним зазначити наступне. У ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися в розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння - у спосіб, передбачений ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника квартири, житлового будинку визначені у ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України і передбачають його право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Судом встановлено, що у зв'язку із набуттям малолітньою [PERSON], законним представником якої є [PERSON], права власності на квартиру [ADDRESS], та припиненням права власності [PERSON] на спірну квартиру, припиняється право вселеного нею колишнього чоловіка [PERSON] на користування цією квартирою. Враховуючи, що відповідач не набув самостійного права користування житлом з підстав, передбачених законом (найм, оренда тощо), тому відповідно до наведених вище норм матеріального права після зміни власника він втратив таке право. Таким чином, суд вважає позовні вимоги третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору про усунення перешкод у здійсненні права власності [PERSON], [INFO], на квартиру за адресою: [ADDRESS]; визнання [PERSON] особою, що не підлягає вселенню та реєстрації у вказану квартиру та визнання його таким, що втратив право користування цією квартирою, обґрунтованими, законними та підлягаючими задоволенню. Відповідно до ч. 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У зв'язку із відмовою в задоволенні позовних вимог за первісним позовом, судові витрати, понесені позивачем, відносяться на рахунок позивача, та у зв'язку із задоволенням позову третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору, суд вважає за необхідне стягнути судовий збір в сумі 243,60 грн. з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved