Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати за собою право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що між нею та відповідачем [PERSON] 14.09.2012 був зареєстрований шлюб, у шлюбі в них народився син [PERSON], [INFO]. Під час спільного проживання ними була придбана спірна квартира за договором купівлі-продажу від 18.02.2015 вартістю 139141 гривень. Вказана квартира була оформлена за відповідачем, але кошти на її придбання належали особисто позивачу та не були обєктом спільної власності подружжя. Враховуючи приписи п.1 ч.3 ст.57 СК України, позивач просить визнати за нею право особистої приватної власності на вказану квартиру, зазначаючи, що з 2016 року вони з відповідачем припинили сімейні відносини та не ведуть спільного сімейного господарства. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтримав свою письмову заяву про визнання позову, подану до початку розгляду справи по суті, визнав факт того, що спірна квартира, будучи оформленою на нього, придбана за кошти, що належали особисто позивачеві. Визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, у звязку з чим суд, враховуючи приписи ч.4 ст.206 ЦПК України, вважає, що існують законні підстави для задоволення позову. Шлюб між позивачем та відповідачем укладений 14.09.2012, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 14.09.2012 Серія І-НО №299655. 12.01.2013 у вказаного подружжя народився син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження від 22.01.2013 Серія І-НО №496508. 18.02.2015 на підставі договору купівлі-продажу відповідачем була придбана квартира [ADDRESS], відомості про що 18.02.2015 були внесенні до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджується відповідними договором купівлі-продажу від 18.02.2015 та витягом №33792438 від 18.02.2015. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Згідно з п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. В п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11 розяснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно з п.24 вказаної Постанови не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. За приписами ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Позивачем і відповідачем визнаний факт того, що спірна квартира придбана за особисті кошти позивача, у суду не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Враховуючи викладе, зважаючи на факт визнання позову відповідачем, суд доходить висновку про наявність підстав для визнання за позивачем права приватної власності на спірну квартиру. Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті позов визнав, про що подана відповідна заява, то згідно з ч.1 ст.142 ЦПК України 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову, підлягає поверненню позивачу з державного бюджету. Враховуючи приписи ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на відповідача з урахуванням приписів ч.1 ст.142 ЦПК України.

Outcome: approved