Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ЛМКП «Львівтеплоенерго» про стягнення на його користь компенсації втрати частини заробітної плати у розмірі 48 569 грн. 12 коп. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.10.2017 до 25.03.2020 у розмірі 155 570 грн. 30 коп. В обґрунтування позову покликався на те, що працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго» на посаді акумуляторника електричного цеху ТЕЦ-1 ЛМКП «Львівтеплоенерго» четвертого розряду. На підставі наказу від 23.10.2017 звільнений з посади за угодою сторін. Проте, починаючи з січня 2010 року до червня 2015 року відповідач здійснював розрахунок заробітної плати з порушенням норм чинного законодавства, що призвело до суттєвого заниження розміру заробітної плати. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 13.12.2019 стягнуто з відповідача на його користь 30 923 грн. невиплаченої заробітної плати, 2 474 грн. доплати за шкідливі умови праці та 4 857 грн. надбавки за високу професійну майстерність. Проте таке стягнення не стосувалося компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків для їх виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Оскільки відповідач порушив строки проведення розрахунку та затримав виплату нарахованих доходів, зокрема заробітної плати, зобов`язаний провести нарахування та виплату компенсації у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі 48 569 грн. 12 коп., а також виплату середнього заробітку за період затримки розрахунку з 24.10.2017 до 25.03.2020 у розмірі 155 570 грн. 30 коп. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав, що викладені у позовній заяві та відповіді на відзив від 18.05.2020. Представник відповідача Бекерська О.І. у судовому засідання позов не визнала з підстав, що викладені у відзиві, в якому зазначила, що Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» та п. 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати регулює питання виплати такої компенсації у разі, якщо така не має разового характеру. Тобто індексації підлягають виключно кошти, які були нараховані та не виплачені у встановлені терміни. При цьому, покликається на докази відсутності заборгованості перед працівниками із заробітної плати та виплатах із соціального страхування. Вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 155 570,30 грн. є необґрунтованою, оскільки у формулу розрахунку заробітної плати позивача закладено нижчий розмір мінімальної заробітної плати, ніж було передбачено Законом України «Про державний бюджет України», а відтак рішенням Сихівського районного суду м. Львові від 13.12.2019 позивачу виплачено різницю недонарахованої заробітної плати, що становить 25 % від загальної суми нарахованої і отриманої заробітної плати. Вважає, що пропущений тримісячний строк звернення до суду відповідно до вимог ст. 233 КЗпП та, окрім цього, звернула увагу на висновки, викладенні у постанові Великої палати Верховного Суду від 26.06.2019. Витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн. заперечує як необґрунтовані. Заслухавши пояснення представників сторін, оглянувши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково з таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з ЛМКП «Львівтеплоенерго», зокрема, 01.09.2007 відповідно до наказу №311-к від 31.08.2007 переведений у Теплоелектроцентраль №1 в електричний цех акумуляторником четвертого розряду, а 23.10.2017 звільнений із займаної посади за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується записами трудової книжки, копія якої долучена до матеріалів справи. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 13.12.2019, що набрало законної лили 17.01.2020, стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату у розмірі 30 923 грн., доплату за шкідливі умови праці у розмірі 2 474 грн., надбавку за високу професійну майстерність у розмірі 4 857 грн. Так, вищевказаним судовим рішенням встановлено, що діями відповідача порушено трудові права позивача на належний рівень оплати праці, передбачений чинним законодавством, у день звільнення відповідачем не проведено з позивачем остаточного розрахунку та не виплачено заборгованість із заробітної плати, а тому такі обставини згідно з вимогами ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню у межах цієї цивільної справи. В ході розгляду справи встановлено, що рішення суду про стягнення невиплаченої заробітної плати відповідачем виконано у березні 2020. При цьому, стягнута судом сума не включала компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків її виплати та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» передбачена компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, яка провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів), на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (ст.ст.1, 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»). Таким чином, основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення власником встановлених строків виплати нарахованих доходів. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач покликався на те, що рішенням суду від 13.12.2019 встановлено факт невиплати йому заробітної плати за період з січня 2010 року до червня 2015 в день звільнення - 23.10.2017. Як видно з виписки про надходження на карту АТ КБ «Приватбанк» позивачу станом на 27.03.2020 здійснено часткову оплату заборгованості по невиплаченій заробітній платі у розмірі 30 640,50 грн. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів» у зв`язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Згідно з п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Згідно з розрахунком, проведеним позивачем, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з січня 2010 року до червня 2015 року становить - 48 569,12 грн., який здійснено відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за № 159 від 21.02.2001. Враховуючи вищенаведене, оскільки відповідачем не виплачено позивачу заробітну плату вчасно, що потягло за собою втрату частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати, поданий позивачем розрахунок відповідачем не спростовано, відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація у розмірі 48 569,12 грн. Щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, судом взято до уваги наступне. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач посилався на те, що оскільки в день звільнення - 23.10.2017 заробітна плата не була виплачена в повному розмірі, а відтак відповідач зобов`язаний виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку, починаючи з 24.10.2017 до 25.03.2020. Згідно з розрахунком, проведеним позивачем відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за № 100 від 08.02.1995, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.10.2017 до 25.03.2020 становить 155 570,30 коп. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права. Покликання представника відповідача на рішення Європейського суду з прав людини від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» (заява № 377/02) як на підставу для відмови у задоволенні позову є безпідставними, оскільки у вказаному рішенні Європейський суд з прав людини не здійснював тлумачення статті 117 КЗпП України та лише констатував можливість двоякої дії цієї статті, вказавши при цьому, що, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство. Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Враховуючи те, що розрахунок з позивачем проведений 26.03.2020, а тому перебіг тримісячного строку звернення до суду почався з 27.03.2020, а відтак, позивач при зверненні до суду з даним позовом 17.04.2020 не пропустив тримісячний строк звернення до суду. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.09.2019 прийшла до правового висновку щодо зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зокрема, у постанові зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 9 Цивільного кодексу України, його положення застосовуються до врегулювання також і трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду взяла до уваги, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. Окрім цього, в своїй постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, відповідно до ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Застосовуючи у цій справі (№464/2033/20) вищенаведені критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, судом взято до уваги те, що позивач звернувся з цим позовом після спливу більш, ніж двох років після звільнення з роботи, належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що останній звертався на момент звільнення до відповідача з вимогою про відповідні виплати щодо недорахованої заробітної плати суду не надано, відповідач заперечував проти позову, а тому факт порушення права та сума заборгованості з заробітної плати були встановлені лише під час судового розгляду справи №464/5719/19, сума такої заборгованості (38 254 грн.) є більш, ніж у 3 рази меншою за визначену позивачем суму середнього заробітку за час затримки її розрахунку при звільненні (155 570,30 грн.). Враховуючи очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим судом розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд дійшов висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям, є визначення розміру відповідальності відповідача у сумі 50 000 грн. Таким чином, позовні вимоги необхідно задовольнити частково. Відповідно до частини 1 та 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Щодо судових витрат на професійну правничу допомогу, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано ордер про надання правої допомоги [PERSON] від 26.07.2019, договір про надання правової допомоги від 26.07.2019, акт виконаних робіт з надання правової допомоги у справі № 464/2033/20 за період з 14.04.2020 до 14.05.2020 та квитанцію до прибуткового касового ордеру № 25 від 14.05.2020 про сплату правничої допомоги в сумі 3 000 грн. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме: витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1440 грн., витрати, понесені у зв`язку зі сплатою судового збору, у розмірі 497,82 грн. Окрім цього, з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 840,80 грн. (щодо задоволеної у повному обсязі позовної вимоги про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, оскільки від сплати судового збору у цій частині позивач звільнений). На підставі статей 116, 117 Кодексу законів про працю України та

Outcome: partial