Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій посилаючись на неможливість належного обслуговування належного їй будинку з власної земельної ділянки, перешкоджання відповідачем користуватись належною йому земельною ділянкою для доступу до стін будинку та сараю просила встановити постійний безоплатний земельний сервітут земельної ділянки, що знаходиться у власності [PERSON] за адресою: Київська обл., Обухівський р-н, с.Підгірці, вул.. Боровкова, б.21-а, для обслуговування та ремонту стіни її будинку, а також зняття показань лічильника електричного струму та стіни сараю (частка Б). В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на те, що стіна належного позивачеві будинку є межею суміжних земельних ділянок сторін, підійти до стіни та електролічильника можливо лише по належній відповідачеві земельній ділянці, однак останній часом між сторонами виникають сварки щодо землекористування, при цьому пояснила, що особисто відповідач не чинив перешкод у користуванні ділянкою, однак такі перешкоди чинити його мати. В судовому засіданні відповідач заперечив проти позову, посилаючись на те, що він не чинив позивачеві перешкод у проході по власній ділянці, до нього вона не зверталась для вирішення спору у позасудовому порядку. Вислухавши сторони, представника позивача, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Позивачеві [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 0,1260 га та житловий будинок по вул. Боровкова,21-Б в с.Підгірці Обухівського району Київської області, що підтверджується державним актом, договором. Відповідачеві [PERSON] на праві власності належить житловий будинок по вул. Боровкова,21-А в с.Підгірці Обухівського району Київської області, що підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Між сторонами виникали суперечки з приводу користування житловими будинками, що підтверджується їх перепискою, заявою до поліції, письмовими поясненнями, а також визнається сторонами. Суміжною із належною позивачеві вказаною вище земельною ділянкою користується відповідач [PERSON], що визнається сторонами. Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Під час судового розгляду жодною із сторін не було подано доказів належності відповідачеві [PERSON] на праві власності земельної ділянки, відносно якої пропонується встановити земельний сервітут. Крім того, позовні вимоги в частині відомостей про спірну земельну ділянку, які б давали можливість її в достатній мірі ідентифікувати, залишились неконкретизованими. Згідно ч.1 ст.98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Відповідно до ч.1 ст.100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Суд вважає, що під час судового розгляду не подано належних і допустимих доказів наявності передбачених законом підстав для встановлення земельного сервітуту в судовому порядку, оскільки достатніх відомостей про наявність між сторонами спору щодо користування земельною ділянкою суду не повідомлено, в матеріалах справи немає жодного доказу, з якого б вбачалось те, що відповідач чинив перешкоди позивачеві у користуванні належною їй земельною ділянкою чи житловим будинком, у здійсненні проходу через його ділянку до належних позивачеві будівель. Більш того, в судовому засіданні позивач визнала факт відсутності таких перешкод з боку саме визначеного нею у позові відповідача. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи викладене, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що позовні вимоги не доведені належними і допустимими доказами, не ґрунтуються на законі та зібраних у справі доказах, тому не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed