Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з зазначеним позовом та просить позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позову посилається на те, що з 17.10.2004 року вони з відповідачем перебували у шлюбі в якому у них народився син [PERSON]. Рішенням Авдіївського міського суду від 27.08.2012 року шлюб було розірвано та син залишився проживати з позивачем. Рішенням суду від 09.10.2012 року з відповідача на користь позивача було стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 700 грн. З даного часу відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню та догляду за дитиною, не цікавиться життям та здоров'ям сина, не виявляє бажання піклуватись про нього, не надає матеріальної допомоги на його утримання. Просить задовольнити позовні вимоги. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з підстав викладених в позовній заяві та просить їх задовольнити в повному обсязі. Зазначила, що ставлення батька до дитини не змінилося та відповідач не цікавиться взагалі дитиною, умисно ухиляється від виконання батьківських обов'язків. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Покровської міської ради Браташ І.О. не заперечує проти задоволення позову, та вважає що в інтересах дитини доцільним буде позбавити батьківських прав відповідача. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином та своєчасно, причину неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення справи від відповідача не надійшло. Відповідач не скористалась правом, передбаченим ст.178 ЦПК України, відзив суду не надала. Враховуючи, що причина неявки відповідача є неповажною, відзив не надано, у справі є наявні дані про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України розглянути справу у заочному порядку у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою представника позивача, яка не заперечувала проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення учасників справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до таких висновків, зважаючи на таке. Відповідно до ст. 11 Закону України від 26.04.2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України від 26.04.2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Статтею 14 Закону України від 26.04.2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Приписами ст. 150 СК України встановлено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, а передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Згідно з частиною 4 статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. Згідно ч.1, 2 ст. 27 вказаної Конвенції, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Судом установлено, що сторони зареєстрували шлюб 07 жовтня 2004 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Авдіївського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 193 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER]). Відповідач є батьком [PERSON],[INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження від 14 грудня 2005 року серії [NUMBER], виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Авдіївського міського управління юстиції Донецької області. Відповідно до рішення Авдіївського міського суду Донецької області від 27.08.2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, дитина залишилась проживати з матір'ю. З довідки про склад сім'ї № 12546 від 26.04.2018 року вбачається, що за адресою: [ADDRESS] мешкає позивач [PERSON], [PERSON].(син), [PERSON] (донька). Як вбачається з акту КПУ Покровського координаційного комітету самоорганізації населення №14178 від 19.06.2018 року позивач [PERSON] разом із неповнолітніми дітьми [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] мешкають за адресою [ADDRESS] та батько [PERSON] за місцем проживання дитини не з'являвся. З характеристики, наданої КПУ Покровським координаційного комітету самоорганізації населення №14177 від 19.06.2018 року вбачається, що позивач [PERSON] мешкає за адресою [ADDRESS] з дітьми, зарекомендувала себе з позитивної сторони. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що вони з позивачем знайомі дуже давно та позивач з дітьми на теперішній проживає в м. Покровськ, оскільки переїхала з м. Авдіївка. Зазначила, що відповідач [PERSON] взагалі не цікавиться життям дитини. З характеристики №290 від 20.06.2018 року, наданої директором НВК №1 батько [PERSON] не приймає участі у вихованні сина, не цікавився його успішністю, школу не відвідував жодного разу, на контакт із класним керівником не виходив. Вихованням хлопця займається мати, приділяє достатньо уваги вихованню сина, регулярно відвідує батьківські збори. З довідки №288 від 19.06.2018 року підписаної директором НВК №1 вбачається, що батько дитини [PERSON] за період навчання сина з 09.04.2015 по 25.05.2018 року не приймав участь у вихованні дитини, не спілкувався з вчителем початкових класів, вихователями щодо поведінки і успішності дитини в навчанні, жодного разу не брав участі у батьківських зборах та спільних виховних заходах учнів і батьків. Свідок [PERSON], яка є класним керівником [PERSON], підтвердила, що батько дитини жодного разу не відвідав школу, не приймає участі у вихованні сина, не цікавився його успішністю. Вихованням [PERSON] займається тільки мати. Додала, що з бесіди з дитиною, їй відомо, що батько не спілкується з ним взагалі. В судовому засіданні був допитаний в якості свідка малолітній [PERSON], [INFO], який повідомив, що з батьком зовсім не бачиться, останній не приймає участі в його житті, вихованні, не турбується про стан його здоров'я, фізичний та духовний розвиток,не цікавиться його успіхами, взагалі ухиляється від зустрічей з ним. Відповідно до вимог п. 2 частини 1 статті 164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Звертаючись з даним позовом про позбавлення відповідача батьківських прав, позивач, як на підставу позову, посилається на умисне ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню малолітнього [PERSON], [INFO]. З роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» вбачається, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до частини 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. З медичних довідок, вбачається, що [PERSON], 06.10.2005 року перебуває на «Д» обліку у амбулаторії №3 м. Покровськ та має відповідні вади здоров'я, потребує консультації лікарів спеціалістів. Як вже зазначалося судом, батько взагалі не цікавиться життям дитини дуже тривалий час, більше ніж шість років. На думку суду, такі обставини свідчать про умисне ухилення батька дитини від виконання своїх батьківських обов'язків. Відповідач не займається медичним доглядом та лікуванням дитини, не піклується про фізичний і духовний розвиток, її навчання, підготовку до самостійного життя. З висновку органу опіки та піклування Покровської міської ради від 01.10.2018р. № 05/26-1298 вбачається що відповідач самоусунувся від виконання обов'язків щодо виховання та утримання дитини, у зв'язку з чим орган опіки вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до сина [PERSON], [INFO]. Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні підтримала висновок органу опіки і вважає, що наявні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав. Вважає, що в інтересах дитини, цей позов необхідно задовольнити. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішеннях від 16.07.2015 року у справі «Мамчур проти України» та від 01.07.2017 року у справі «М.С. проти України», при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Отже виховання дитини має спрямовуватися на її фізичний і духовний розвиток, забезпечення харчування дитини, медичного догляду, лікування. Таким чином у суду є всі підстави вважати, що батько [PERSON] не забезпечує дитині належне виховання, а тому позбавлення останнього батьківських прав буде сприяти забезпеченню інтересів дитини. В судому засіданні встановлені докази винної поведінки відповідача, яка свідчить саме про безпідставне ухилення його від виконання своїх батьківських обов'язків. Своєю поведінкою відповідач не забезпечує своїй дитині рівня життя, необхідного для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Суд зазначає, що головною метою позбавлення батьківських прав при вирішенні цієї справи, суд вважає захист саме інтересів дитини і стимулювання батька щодо належного виконання своїх обов'язків, оскільки позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини і водночас, санкція за протиправну винну поведінку, а тому є підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно дитини. При цьому, застосовуючи такий крайній захід, як позбавлення батьківських прав, суд також враховує, що у разі зміни обставин, що стали підставою для позбавлення [PERSON] батьківських прав, він має право бути поновленим у батьківських правах відносно своєї дитини, відповідно до положень ст. 169 СК України. Відповідно до вимог ч.1, 2ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем відповідно до квитанції, яка містяться в матеріалах справи, сплачено судовий збір в розмірі по 704,800 грн. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 704,80 грн.

Outcome: approved