Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до [PERSON], третя особа без самостійних вимог - Ужгородський міський відділ Головного управління державної міграційної служби України в Закарпатській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS], що в м. Ужгороді та зняття його з реєстраційного обліку. Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що на підставі договору дарування квартири від 09.07.2001 р., посвідченого приватним нотаріусом , зареєстрованого в реєстрі під № 3494, квартира [ADDRESS], що в м. Ужгороді, належить йому на праві приватної власності. Однак, у вказаній квартирі також зареєстрований відповідач [PERSON], який не був знятий з реєстраційного обліку колишнім власником і який з моменту отримання ним у дар вказаної квартири не проживає у належній йому квартирі. З посиланням на те, що відповідач [PERSON] в даній квартирі не проживає з моменту отримання ним у дар вказаної квартири, але залишається зареєстрованим за вказаною адресою, що змушує його нести додаткові витрати по оплаті житлово-комунальних послуг та приводить до неможливості на свій розсуд користуватися належною йому квартирою, а також з посиланням на норми Конституції України, ст. ст. 319, 391 ЦК України, просить суд винести рішення яким визнати [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS], що в м. Ужгороді та зобов'язати Ужгородський міський відділ головного управління державної міграційної служби України в Закарпатській області зняти його з реєстраційного обліку вищевказаної квартири. В судовому засіданні позивач уточнив позовні вимоги, просив суд визнати [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS], що в м. Ужгороді з підстав викладених у позові. Проти винесення заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання повторно не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляв, клопотань про відкладення розгляду справи, а також заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило, тому суд згідно ч.4 ст.169 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи. В судове засідання представник третьої особи Ужгородського МВ ГУ ДМС в Закарпатській області не зявився, однак надав суду заяву про розгляд справи без їх участі. Заслухавши пояснення позивача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, суд дійшов до наступного. Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS], що в м. Ужгороді належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору дарування квартири від 09.07.2001 р., посвідченого приватним нотаріусом та зареєстрованого в реєстрі під № 3494 /а.с. 6-7/ Згідно довідки ТОВ «Підзамок» № 4177 від 19.12.2013 року , власником квартири [ADDRESS], що в м. Ужгороді є [PERSON], у квартирі зареєстрований відповідач по справі [PERSON] та який згідно актів перевірки паспортного режиму не проживає у вказаній квартирі з січня 2013 року. /а.с. 23/ Факт непроживання відповідача [PERSON] у вищевказаній квартирі також підтверджується актами перевірки дотримання паспортного режиму від 14.05.2013 р., 17.09.2013 р., 24.10.2013 р., складеними комісією та затвердженими директором ТОВ «Підзамок», які приєднані до матеріалів справи./а.с. 24-26/ Як вбачається із газети обласної ради і обласної державної адміністрації «Новини Закарпаття» №142-143 (4164-4165) від 14.12.2013 року [PERSON] був повідомлений про судове засідання, яке призначено на 17.01.2014 року 11 год. 05 хв. Згідно вимог ч. 1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно вимог ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно вимог ч.1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно вимог ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Право члена сімї власника жилого будинку, який не є співвласником на користування цим будинком відповідно до ст. 156 ЖК України обумовлене наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у даному будинку. Як встановлено судом, відповідач по справі не є членом сімї власника квартири і не перебуває з власником квартири у сімейних відносинах. Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти відповідача з реєстрації місця проживання можна лише за умови втрати ним права користування цим житлом чи у звязку з його виселенням (добровільно чи у примусовому порядку). Відповідно до вимог ч.1 ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. З урахуванням всіх обставин справи, а також те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, враховуючи що реєстрація відповідача [PERSON] у квартирі має формальний характер, він не є членом сімї власника квартири, його реєстрація порушує права позивача вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю та беручи до уваги факт не проживання відповідача у вказаній квартирі з січня 2013 року , суд приходить до висновку, що вимога про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS], що в м. Ужгороді є обґрунтованою і підлягає до задоволення, оскільки позивач в судовому засіданні належними і допустимими доказами довів ті обставини на які посилався, як на підставу своїх вимог. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved