Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, поданим представником позивача адвокатом Каратиш Ю.В., до відповідача Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» про стягнення заборгованості по заробітній платі та сумам, які належать до сплати при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди в зв`язку з виробничою травмою. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що з 12.10.2005 року працював на підприємстві відповідача з повним робочим днем в шахті. Позивача звільнено 29.03.2021 року з підприємства внаслідок невідповідності стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи, відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП України. 03.12.2020 року з позивачем стався нещасний випадок в ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1». Згідно акту розслідування нещасного випадку від 24.12.2020 року комісія встановила, що нещасний випадок стався на робочому місці під час виконання трудових обов`язків і він пов`язаний з виробництвом. Внаслідок нещасного випадку позивачу був поставлений діагноз часткове пошкодження біцепса справа. Після отриманої травми позивач змушений був тривалий час перебувати на стаціонарному лікуванні, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури і лікування. 25.03.2021 року по даній травмі МСЕК первинно встановила позивачу 40 % втрати професійної працездатності і третю групу інвалідності, позивачу протипоказаний важкий фізичний труд, робота в підземних умовах. В результаті травми позивачу заподіяна моральна шкода в зв`язку з тим, що він не може вести повноцінний спосіб життя, протягом тривалого часу відчував фізичні страждання, обумовлені важкістю травми, почуття страху за майбутнє своє та своєї сім`ї, психологічний дискомфорт і значне порушення щиросердечного спокою. Втрата працездатності викликала у нього додаткові переживання, тому що в ході лікування він переніс оперативне лікування, тривалий час стаціонарного лікування, постійний біль у руці, які досі його турбують. Зазначені обставини викликають у позивача відчуття неповноцінності, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, почуття розпачу, тривоги, дратівливості, страху, через що він переживає моральні страждання. Тепер позивачу потрібні додаткові зусилля для організації свого життя. Позивач позбавлений можливості продовжувати роботу за здобутою професією, результати якої були основним сімейним доходом. Неможливість матеріально забезпечувати сім`ю також призвела до моральних страждань, переживань позивача. Відповідач має перед позивачем заборгованість по заробітні \~ \~ \~ \~й платі: за вересень 2020 року 877,97 грн., листопад 2020 року 1295,26 грн., грудень 2020 року 1399,99 грн., лютий 2021 року 8212,41 грн., березень 2021 року 43454,83 грн. Разом заборгованість по заробітній платі станом на 14.05.2021 року складає 55240,46 грн. Розмір середньоденного заробітку позивача за довідкою відповідача становить 713,94 грн. Позивач вважає, що відповідач, відповідно до ст. 117 КЗпП України, зобов`язаний сплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за весь час затримки по дату ухвалення судового рішення з розрахунку 713,94 грн. за кожен день затримки. Також позивачем понесено витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000 грн. Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь: заборгованість по заробітній платі в сумі 55240,46 грн.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку за кожен день затримки розрахунку по день ухвалення рішення суду; судові витрати, а саме витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 908 грн. Представником позивача адвокатом Каратиш Ю.В., 22.06.2021 року до суду було подано заяву про уточнення позовних вимог, в якій зазначено, що за період з 08.04.2021 року на картковий рахунок позивача надійшли кошти від відповідача в сумі 26777,89 грн. Останній платіж був проведений 03.06.2021 року. Заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] зменшилася до 36316,44 грн., яка мала бути виплачена, відповідно до ст.116 КЗпП України, не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В заяві про уточнення позовних вимог представник позивача [PERSON] просить суд стягнути з відповідача на користь [PERSON] : заборгованість по заробітній платі в сумі 36316,44 грн.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку за кожен день затримки розрахунку по день ухвалення рішення суду; судові витрати, а саме витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 908 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала письмову заяву, в якій просила суд задовольнити уточнені позовні вимоги в повному обсязі та розглянути справу за її відсутності та за відсутності позивача. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав до суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому просив розглянути справу за його відсутності. У відзиві представник відповідача зазначив, що позивача було звільнено з підприємства наказом № 52-к від 29.03.2021 року, за п. 2 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з виявленою невідповідністю стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи. Заборгованість по заробітній платі станом на теперішній час складає 46159,74 грн. Джерелами виплати заробітної плати працівникам відповідача є: кошти державного бюджету за програмами «Реструктуризація вугільної галузі» та кошти від реалізації вугільної продукції. За період з 29.03.2020 року по 26.05.2021 року заробітна плата з нарахуваннями виплачувалась в основному за рахунок коштів державного бюджету. За вказаний період виплачено 16783 млн. грн., з них 15099 млн. грн. за рахунок коштів Державного бюджету та лише 1684 млн. грн. зв рахунок коштів від реалізації вугільної продукції. Відповідач не міг розрахуватися с позивачем у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, в зв`язку з відсутністю грошових коштів від реалізації на виплату заробітної плати, введенням простою на підприємстві з грудня 2019 року, несплатою в повному обсязі підприємству за поставлену вугільну продукцію з боку покупців. Відповідач вважає, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, заявлений позивачем, не є співмірним, оскільки заборгованість перед позивачем виникла не з вини відповідача. Відповідач просив суд зменшити розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені на 50 %, посилаючись на висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року в справі № 761/9584/15-ц, яка визначає умови/підстави та обставини, які мають бути враховані судом при визначенні такої співмірності. Представник відповідача у відзиві на позовну заяву просив зменшити стягуваний розмір моральної шкоди з урахуванням аналізу судової практики Вищого спеціалізованого суду України. У відзиві представник відповідача зазначив, що розмір моральної шкоди визначається залежно від характеру та обсягу заподіяних моральних і фізичних страждань, характеру та тривалості страждань, тяжкості завданої травми, наслідків ушкоджень, істотних вимушених змін у життєвих та виробничих стосунках позивача. Представником позивача адвокатом Каратиш Ю.В., 22.06.2021 року до суду було подано відповідь на відзив, відповідно до якого заборгованість розрахунку при звільненні до теперішнього часу в повному обсязі позивачу не сплачено відповідачем. Саме невиплата заробітної плати при звільненні призвела до того, що [PERSON] вимушений був позичати кошти на лікування, якого він досі потребує. Позивач досі потребує додаткових зусиль для організації свого життя, продовжує відчувати фізичний біль, що призводить до душевних страждань. Представник позивача [PERSON] просить позов [PERSON] задовольнити в повному обсязі. Крім того, до суду 22.06.2021 року надійшла заява про надання доказів на підтвердження розміру судових витрат, відповідно до якої адвокатом Каратиш Ю.В. надано [PERSON] правову допомогу, загальна вартість яких складає 3000 грн. Відповідно до ч. 3 ст.\~211\~ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, дослідивши докази, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Судом встановлено, що позивача прийнято на роботу наказом № 187-к від 12.10.2005 року, звільнено 29.03.2021 року в зв`язку з виявленою невідповідністю стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи, за п. 2 ст. 40 КЗпП України, наказом № 52-к від 29.03.2021 року, що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] (а.с.15-17). При виконанні виробничого наряду 03.12.2020 року [PERSON] було травмовано. За наслідками нещасного випадку з позивачем було складено акт форми Н-1/ІІ про розслідування нещасного випадку, затверджений керівником підприємства 28.12.2020 року (а.с.20-25). Внаслідок нещасного випадку на виробництві позивач отримав: часткове пошкодження біцепса справа, що підтверджується копією екстреного повідомлення про звернення потерпілого з посиланням на нещасний випадок а виробництві від 03.12.2020 року, копією довідки № 1/1 від 04.01.2021 року, копією виписки з історії хвороби № 16 від 27.01.2021 року (а.с.37-38, 41-42). Висновком МСЕК від 25.03.2021 року [PERSON] вперше було встановлено 40 % стійкої втрати професійної працездатності з 25.03.2021 року по 01.04.2023 року по трудовому каліцтву, встановлено третю групу інвалідності, рекомендовано медикаментозне, санаторно-курортне, реабілітаційне лікування (а.с.19). Відповідно до листа Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» № 1425 від 27.05.2021 року на час звільнення позивача нараховані йому грошові кошти склали 67055,31 грн.: одноразова допомога у зв`язку з виходом на пенсію 27843,64 грн., компенсація за невикористану відпустку при звільненні 11773,62 грн., допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (за рахунок ФСС) 12227,70 грн., відпустка 1288,53 грн., вихідна допомога при звільненні 13921,82 грн. Утримання з нарахованих грошових коштів склали 13075,79 грн. Сума до сплати у березні 2021 року складала 53979,52 грн., з яких перераховано: 2670,82 грн. платіжним дорученням № 77 від 07.04.2021 року; 580,47 грн. платіжним дорученням № 92 від 26.04.2021 року; 7263,74 грн. платіжним дорученням № 165 від 12.05.2021 року. Крім того, не сплачена заробітна плата за листопад 2020 року 1295, 26 грн., за грудень 2020 року 1399,99 грн. Станом на 26.05.2021 року невиплачена сума склала 46159,74 грн. Середньоденна заробітна плата на день звільнення позивача склала 713,94 грн. (а.с.71). На час розгляду справи в суді позивачу було частково сплачено суму заборгованості по заробітній платі. Заборгованість по заробітній платі та сумам, які належать до сплати при звільнені, перед позивачем станом на час ухвалення рішення суду склала 36316,44 грн., що підтверджується наданою представником позивача копією довідки про рух коштів по картці [PERSON] (а.с.91-96). Таким чином, в судовому засіданні встановлено і не оспорюється сторонами, що [PERSON] працював на Державному підприємству «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» і був звільнений з підприємства за п. 2 ст. 40 КЗпП України. В день звільнення з позивачем не було проведено повний розрахунок всіх належних йому сум. Середньоденна заробітна плата [PERSON] на день звільнення становила 713,94 грн. Відповідно до ст.\~43\~Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1-2 ст.\~115\~КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.\~116 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст.\~116\~КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом встановлено, що невиплачена позивачу заборгованість по заробітній платі та сумам, які належать до сплати при звільнені, складає 36316,44 грн. Таким чином, відповідно до вимог ст. 47, 116 КЗпП України, невиплачена позивачу заборгованість по заробітній платі та сумам, які належать до сплати при звільнені, в сумі 36316,44 грн. підлягає стягненню з Державно Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» на користь позивача [PERSON] . Вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача, суд приходить до наступних висновків. Згідно зі ст.\~117\~КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Пункт 21 зазначеної постанови передбачає, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року. Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Судом встановлено, що середньоденний заробіток [PERSON] на день звільнення становить 713,94 грн., що підтверджується довідкою Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» № 1425 від 27.05.2021 року, не оспорюється сторонами та не підлягає доказуванню. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Таким чином, під час проведення розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки розрахунку при звільненні з використанням даних про середній заробіток позивача. Розрахунок з позивачем мав бути здійснений відповідачем не пізніше наступного дня після звільнення, тобто 30.03.2021 року, заборгованість по заробітній платі в сумі 36316,44 грн. на даний час позивачу не виплачена. Таким чином розрахунок відшкодування, відповідно до ст. 117 КЗпП України, слід виконати за період з 30.03.2021 року по день ухвалення рішення суду, а саме до 21.06.2021 року, включно. Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік» № 3501-06/219 від 12.08.2020 року кількість робочих днів, за які має бути оплачений середній заробіток [PERSON] , з 30.03.2021 року до 21.06.2021 року, включно, становить 56 днів. Таким чином, розмір компенсації середнього заробітку за період, коли з вини відповідача з позивачем не було здійснено розрахунок при звільненні, а саме з 30.03.2021 року до 21.06.2021 року, включно, який підлягає відшкодуванню позивачеві Державним підприємством «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» становить 39980,64 грн. (56 робочих днів х 713,94 грн. = 39980,64 грн.). Згідно актів про початок цілозмінних простоїв по Державному підприємству «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» від 08.12.2019 року, 02.01.2020 року, 03.02.2020 року, 19.03.2020 року та актів про продовження цілозмінних простоїв від 02.04.2020 року, 25.06.2020 року, 01.07.2020 року, 19.10.2020 року, через відсутність розрахунків збоку ДП «Даржвуглепостач» та «ПАТ «Центренерго» за відвантажену вугільну продукцію відповідач не має змоги сплатити заробітну плату. ПрАТ ДТЕК «ПЕМ-ЕНЕРГОВУГІЛЛЯ» обмежує постачання електроенергії відповідачу через заборгованість за спожиту електроенергію, у зв`язку з чим були розпочаті цілозмінні простої підприємства (а.с.75-78). Суд враховує, що з 29.03.2021 року по 26.05.2021 року відповідачем заробітна плата з нарахуваннями виплачувалася в основному за рахунок коштів Державного бюджету. За вказаний період виплачено 15099 млн. грн. за рахунок коштів Державного бюджету і лише 1684 млн. грн. за рахунок коштів від реалізації вугільної продукції. Слід зазначити, що визначальним для доведення позову є такі юридично значимі обставини - невиплата належних працівникові сум при звільненні, та факт проведення з ним остаточного розрахунку. При вирішенні клопотання представника відповідача про зменшення розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні на 50 %, суд враховує, що розмір належних до виплати позивачу сум за трудовим договором на день звільнення був істотним, а саме становив 53979,52 грн. Також суд враховується, що на день постановлення рішення суду нараховані кошти не були виплачені позивачу в повному обсязі, тобто на день подачі позивачем до суду позову про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку існує спір між сторонами щодо стягнення заборгованості по заробітній платі. Крім того, суд враховує, що істотним є і період затримки (прострочення) виплати зазначеної заборгованості, який становить майже три місяці, а саме позивача було звільнено 29.03.2021 року, однак заборгованість по заробітній платі та сумам, які належать до сплати при звільненні, до теперішнього часу не виплачені в сумі 36316,44 грн. Також суд враховує, що тривалість такого періоду пов`язана з відсутністю у підприємства грошових коштів від реалізації на виплату заробітної плати, введенням простою на підприємстві з грудня 2019 року, несплатою в повному обсязі підприємству за поставлену вугільну продукцію з боку покупців. Враховуючи викладене, висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, суд вважає за можливе зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, на 50 % та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 19990,32 грн., що буде в повній мірі дотримано балансу та принципу розумності, справедливості та пропорційності між розміром невиплаченої при звільненні заробітної плати та стягуваної з підприємства компенсації. Вирішуючи питання про стягнення відшкодування моральної шкоди в зв`язку з виробничою травмою, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до вимог ч. 1, п. 1 ч. 2 ст.\~23\~ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Згідно з ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст.\~1167\~ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Частиною 1 ст.\~1168\~ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Відповідно до ч. 2-3 ст.\~153\~КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Згідно зі ст.\~237-1\~КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~4\~від 31.03.1995\~року «Про\~судову практику\~в справах\~про відшкодування\~моральної (немайнової)\~шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Пунктом 13 зазначеної постанови передбачено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно з п.4.1 Рішення Конституційного Суду України № 1-9 рп/2004 від 27.01.2004 року, відповідно до ст. 23, 1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. В судовому засіданні встановлено, що внаслідок трудового каліцтва пошкоджено здоров`я позивача, чим завдано моральну шкоду, яка обумовлена моральними та фізичними стражданнями з приводу пошкодження здоров`я, погіршення життєвих умов, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, що є підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди відповідачем, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України. Відповідач не заперечує той факт, що позивач під час роботи на Державному підприємстві «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» отримав трудове каліцтво, внаслідок чого йому була встановлена стійка втрата професійної працездатності безстроково на 40 %. Частина 1 ст.\~76\~ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Сукупність наданих позивачем доказів підтверджують факт завдання позивачу моральної шкоди. Суд, враховуючи вимоги розумності та справедливості завданої моральної шкоди, постійний характер негативних наслідків, глибину фізичних та душевних страждань позивача, погіршення стану здоров`я, значну ступінь втрати професійної працездатності, обмеження життєдіяльності, порушення та зміну звичайного укладу життя і особистих зв`язків, вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги в цій частині та стягнути з відповідача Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» на користь позивача [PERSON] в порядку відшкодування моральної шкоди 20000 грн., що буде цілком еквівалентним завданим позивачу моральним стражданням. Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Статтею 168 Податкового кодексу України передбачено порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету. 168.1. Оподаткування доходів, нарахованих (виплачених, наданих) платнику податку податковим агентом. 168.1.1. Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст.\~167\~Податкового кодексу України. 168.1.2. Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету. Відповідно до ч. 5 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Таким чином, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді заробітної плати, присудженої до стягнення, середнього заробітку, нарахованого на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні. При зазначенні в резолютивній частині рішення висновку про оподаткування присуджених до стягнення сум, суд враховує, що відповідач має перед [PERSON] обов`язок по виплаті заробітної плати, згідно бухгалтерської довідки відповідача про суму заборгованості, де суми відображено вже з урахуванням проведених утримань податків, внесків й інших обов`язкових платежів. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 3000,00 гривень, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст.\~15\~ЦПК України учасники справи мають право користуватись правничою допомогою. Згідно з п. 1 ч. 3 ст.\~133\~ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Частинами 1-5, 6 ст.\~137\~ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи\~та виконаних\~адвокатом робіт\~(наданих\~послуг); часом,\~витраченим адвокатом\~на виконання\~відповідних робіт\~(надання\~послуг); обсягом\~наданих адвокатом\~послуг та\~виконаних робіт; ціною\~позову та\~(або)\~значенням справи\~для сторони,\~в тому\~числі впливом\~вирішення справи\~на репутацію\~сторони або\~публічним інтересом\~до справи. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська\~діяльність здійснюється\~на підставі\~договору про\~надання правової\~допомоги. Документами,\~що посвідчують\~повноваження адвоката\~на надання\~правової допомоги,\~можуть бути: договір\~про надання\~правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Відповідно до п. 48 Постанови Пленуму Верховного Суду країни № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Судом встановлено, що між позивачем та адвокатом Каратиш Ю.В. було укладено договір від 29.04.2021 року про надання правової допомоги. Вартість послуг за даним договором склала 3000 грн., що підтверджується актом про приймання-передачу наданих послуг від 18.06.2021 року. На виконання умов зазначеного договору [PERSON] сплачено передплату на користь адвоката [PERSON] за надання юридичних послуг в сумі 1500 грн., що становить 50 % від загальної вартості послуг. Зазначене підтверджується наданою суду про сплату послуг адвоката за договором № 27 від 29.04.2021 року. Крім того, [PERSON] сплатив адвокату Каратиш Ю.В. другу частину гонорару в розмірі 1500 грн., відповідно до п. 3.4 договору про надання правової допомоги № 27 від 29.04.2021 року, що підтверджується довідкою про сплату послуг адвоката від 18.06.2021 року, поданою адвокатом Каратиш Ю.В. (а.с.9-12, 104-105). Суд вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката 3000 грн., є співмірним з складністю справи, обсягом наданих послуг та виконаних адвокатом робіт, а саме наданням усної консультації, складанням позовної заяви, відповіді на відзив, заяви про уточнення позовних вимог, а також ціною позову та значенням справи для сторони. Крім того, відповідач не заперечував в своєму відзиві на позов проти стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу адвоката і не заявляв клопотання про зменшення зазначених витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Таким чином, з Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» на користь позивача [PERSON] підлягають до стягнення документально підтверджені витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 грн. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат зі сплати судового збору суд виходить з наступного. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами ст. 141 ЦПК України. Позивачем було сплачено судовий збір за подання до суду даного позову в сумі 908,00 гривень, що підтверджується квитанцією про сплату № 70804 від 14.05.2021 року (а.с.8). Враховуючи викладене, суд вважає за доцільне, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору в розмірі 908,00 гривень.

Outcome: partial