Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернувся до суду із позовом в якому зазначив, що він з 13.07.1970р. по 12.02.1993р. працював у відповідача на шахті «Фрунзе» підземним бурильником шпурів, помічником бурового майстра, прохідником. 12.02.1993р. був звільнений за станом здоровя по ч.2 ст.40 КЗпП України. Вже тривалий час переносить моральні страждання та переживання, а причиною того є те, що на протязі своєї роботи у відповідача він отримував ушкодження свого здоровя від чого й переносисть вказані страждання. Так, Українським науково дослідним інститутом промислової медицини йому були встановлені три професійні захворювання за діагнозами:правобічний сполучений епіконделіт плеча; двостороннійкохлеарний неврит з легким зниженням слухута радикулопатія попереково-крижова, з вираженим статико-динамічними порушеннями та стійким больовим синдромом. Наказами по підприємству відповідача йому було призначено відшкодовувати шкоду - проводити щомісячні платежі в звязку із втратою працездатності. В звязку із отриманими профзахворюваннями та наслідками викликаними профзахворюваннями він переносить моральні страждання та переживання, оскільки висновком МСЕК йому було встановлено 45% втрати професійної працездатності по правобічному сполученому епіконделіту плеча. При повторних переоглядах 30.09.1991р. та 27.07.1992р. йому було збільшено відсоток втрати професійної працездатності до 60% - за двухстороннімкохлеарним невритом та правобічним сполученням епіконделіту плеча; 12.02.1993р. було встановлено 70%втрати професійної працездатності по професійним захворюванням; 26.02.2001 року було встановлено 60% втрати професійної працездатності, але вже на безстроковий термін. Позивач зазначає, що майже щорічно, проходив лікування в міських лікарнях та клініці інституту промислової медицини, але стан здоровя покращувався лише на деякий час. Також позивач зазначає, що не мав можливості працевлаштуватися, оскільки було заборонено працювати за своїми професіями, був обмежений у виборі роботи, змушений був виконувати менш оплачувану роботу. Від профзахворювань переносить фізичні страждання - постійний тягнучий біль в поперековому та шийному відділах хребта з іррадіацією в ноги; заніміння в дистальних відділах кінцівок; підвищену чутливість до холоду в кінцівках; утруднена хода. Спричинену моральну шкоду оцінює в розмірі 384 000 гривень та просить стягнути з Приватного акціонерного товариства «Євраз [PERSON]» цю суму. У судовому засіданні представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності, підтримав заявлені позовні вимоги, при цьому посилався на обставини, вказані в позовній заяві та просив їх задовольнити. Зазначив, що в звязку з отриманими професійними захворюваннями, втратою працездатності в розмірі 60% на безстроковий термін, довіритель зазнає фізичного болю та моральних страждань. Просить стягнути з [PERSON] «Євраз [PERSON]» моральну шкоду на користь [PERSON] в розмірі 384 000 гривень, без утримання податку з доходу фізичних осіб. Представник відповідача [PERSON] «Євраз [PERSON]» позов не визнала. Зазначала, що позивач свідомо обрав даний фах та роботу на підприємстві відповідача, знав та повинен був знати про шкідливі фактори та умови праці, за це він мав певні пільги, а саме йому надавалося харчування, засоби індивідуального захисту, додаткова відпустка, скорочений робочий день. Вважає, що позивачем не доведено факт заподіяння йому моральної шкоди, не надано доказів, які підтверджують глибину фізичних та моральних страждань. Також позивач не довів причинно-наслідкового зв'язку праці на підприємстві [PERSON] «Євраз [PERSON]» з фактом втрати працездатності. Відповідач забезпечував позивача засобами колективного та індивідуального захисту і скорочував час дії шкідливих виробничих факторів відповідно до норм діючого законодавства. Вважає, що в отримані позивачем професійного захворювання та так званих «моральних страждань» відбулося з його вини, оскільки він мав право розірвати трудовий договір за власним бажанням. За роки праці у шкідливих умовах позивач з метою отримання більшої заробітної плати, більш тривалої відпустки відносно інших професій та виходу на пенсію на пільгових умовах з власної волі виконував важку роботу, що і призвело до значної втрати його здоров'я. Вислухавши представників сторін, вивчивши письмові матеріали справи, оцінивши у сукупності докази, надані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню, за таких підстав. [PERSON], із трудової книжки встановлено, відповідно до записів, які містяться в трудовій книжці, на імя [PERSON], що він пропрацював в період з 13.07.1970р. по 27.05.1970р. підземним бурильником шпурів на ш.«Фрунзе», з 28.05.1974р. по 18.07.1977р. помічником бурового майстра на ш.«Фрунзе», з 01.08.1977р. по 31.03.1979р. прохідником на ш.«Фрунзе». З 25.09.1979р. працював прохідником, а з 01.01.1990р. по 12.02.1993р. працював прохідником шахто-будівельного управління відповідача. 12.02.1993р. був звільнений за станом здоровя по ч. 2 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до повідомлень про хронічні профзахворювання Українським науково дослідним інститутом промислової медицини позивачу 26.07.1990р. було встановлено правобічний сполучений епіконделіт плеча, 09.09.1991р. двухстороннійкохлеарний неврит з легким зниженням слуху. 08.12.1992р. радикулопатія попереково-крижова, з вираженим статико-динамічними порушеннями та стійким больовим синдромом. Згідно з висновком МСЕК позивачу 27.08.1990р. первинно було встановлено 45% втрати професійної працездатності по правобічному сполученому епіконделіту плеча. При повторних переоглядах 30.09.1991р. та 27.07.1992р. було збільшено відсоток втрати професійної працездатності до 60% - за двухстороннімкохлеарним невритом та правобічним сполученим епіконделітом плеча. 12.02.1993р. було встановлено 70% втрати професійної працездатності по професійним захворюванням. При повторному переогляді 04.01.1995р. та 05.02.1996 рр. також було встановлено 70% втрати професійної працездатності за професійними захворюваннями, а 26.02.2001 року було встановлено 60% втрати професійної працездатності на безстроковий термін. Наказами по підприємству від 04.10.1990р. №254, 26.09.1991р. №290, 10.03.1992р. №90, 17.02.1995р. №75, 28.02.1995р., №87, 07.03.1996р., №83, 31.01.1997р. №11, 04.03.1999р. №88, 21.03.2001р. №109 позивачу було призначено відшкодовувати шкоду - проводити щомісячні платежі в звязку із втратою працездатності, та постійно проводилися перерахунки з відшкодування шкоди. Згідно виписних епікризів позивачу протипоказана: важка фізична праця, переохолодження, робота в умовах вібрації. Відповідно до медичних довідок, в звязку з погіршенням стану здоровя неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні в Українському науководослідному інституті промислової медицини. За таких обставин, вимоги позивача до [PERSON] «Євраз [PERSON]» є частково обґрунтованими і не суперечать чинному законодавству. Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, що позивач був ознайомлений із шкідливими умовами праці, погодився з ними, через що відсутня вина підприємства у заподіянні шкоди, оскільки той факт, що роботодавець ознайомив свого працівника з умовами праці, в тому числі її шкідливими факторами, не позбавляє підприємства від законодавчо встановленого обовязку забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку шуму, показники котрих перевищували нормативні значення через недосконалість робочого місця, як одного із шкідливих факторів, що став причиною отримання професійних захворювань позивача, а причиною цього було саме недосконалість робочих місць, як визначено висновками комісії при розслідуванні профзахворювання. Суд вважає, що в даному випадку саме відповідач - [PERSON] «Євраз [PERSON]» - повинен виплатити позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, а статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Згідно Закону України «Про охорону праці», який набрав чинності 14.10.1992р., ст.12 цього Закону було передбачено відшкодовувати моральну шкоду власником підприємства в разі заподіяння шкідливими та небезпечними умовами праці. Так, згідно з п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, спричиненої працівникові ушкодженням здоровя, в звязку із виконанням ним трудових обовязків затверджених постановою КМ України від 23.06.1993р. №472, що діяли на час виникнення профзахворювання позивача моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. При цьому, ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин передбачалося, що моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування матеріальної шкоди. Розмір відшкодування шкоди визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховував вказані роз'яснення Пленуму й виходячи з меж відшкодування моральної шкоди, встановлених ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року та п. 11 Правил в чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції, визначив її у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати на час розгляду справи, виходячи із встановленого ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» її розміру у сумі - 3200грн. Також Пленум Верховного [PERSON] України в п. 6 постанови № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» наголошує, що при застосуванні норм Кодексу законів про працю України щодо порядку розгляду трудових спорів у справах про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові у зв'язку з виконанням трудових обов'язків, суди повинні виходити з того, що за змістом ст. 124 Конституції потерпілий має право звернутися з такими вимогами до суду безпосередньо. Суддя не вправі відмовити особі у прийнятті заяви з такими вимогами лише з тієї підстави, що вона не розглядалася комісією по трудових спорах. Як вже зазначалося вище, у Правилах в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, тобто станом на 1995 року визначено, що розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. В останньому абзаці п.11 Правил слова «двохсот мінімальних розмірів заробітної плати» замінено цифрами і словами «150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян», тобто вже після виникнення спірних правовідносин і в силу ст. 58 Конституції України не мають зворотної дії в часі, а тому до спірних правовідносин застосовані бути не можуть. З 1999р. Кодекс законів про працю України був доповнений ст. 237-1, якою встановлено, цитую «Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя».Статтею 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Конституційний Суд України своїм Рішення від 8.10.2008р. №20рп-08, підтвердив обовязок по відшкодуванню моральної шкоди підприємством заподіявши таку шкоду. Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сімї, і рівних та невідємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обовязком держави (ст. 3 Конституції України). Що стосується доводів представників [PERSON] «Євраз [PERSON] балка» про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди в зв'язку з втратою працездатності, то вони не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності в результаті трудової діяльності на підприємстві відповідача йому спричинена моральна шкода. При цьому, суд враховує, що відповідно до вимог ч.1 ст.6, ст.13 Закону України «Про охорону праці» обов'язок створити безпечні умови праці покладено на роботодавця. Не може бути підставою для відмови у задоволенні позову відсутність висновку МСЕК про встановлення факту спричинення моральної шкоди позивачу, оскільки відповідно до вимог\~ст. 237-1 КЗпП України\~суд може самостійно визначати наявність чи відсутність факту спричинення моральної шкоди, а також визначати розмір відшкодування. Крім того, статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до\~ст.237-1 КЗпП України\~ за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної/немайнової/шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Частина 1 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. З урахуванням наведеного суд вважає, що спір про відшкодування моральної шкоди працівникові, завданої професійним захворюванням, повинен вирішуватися на підставі норм\~КЗпП України\~при доведеності виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах (ст.153 КЗпП України) та інших юридично важливих обставин. Зазначений спір є спором, що виникає із трудових правовідносин.З врахуванням викладених обставин справи, суд вбачає наявність спричинення позивачу моральної шкоди незалежно від наявності з цього приводу висновку МСЕК, яку повинен відшкодувати позивачу відповідач, як власник підприємства, який не створив працівнику безпечні умови праці, що підтверджується виписками з акта освідування МСЕК, наказами по підприємству та епікризами. Означені дії (бездіяльність) відповідача призвели до ушкодження його здоров'я та перенесення моральних страждань потерпілого. У судовому засіданні встановлено, що позивачу була заподіяна шкода здоровю, він отримав професійні захворювання, втратив працездатність в розмірі 60 відсотків. Позивач переносить щоденно фізичний біль та моральні переживання, змушений приймати ліки, має постійно звертатися і перебувати під наглядом лікарів. При вказаних обставинах суд вважає, що наслідками отриманих професійних захворювань, позивачеві порушено його звичайний життєвий ритм, нормальні життєві зв'язки. На теперішній час позивач зазнає фізичного болю, не має змоги виконувати звичайну для нього роботу, в результаті прикладає значні додаткові зусилля для організації свого життя. Позивач в зв'язку зі станом свого здоров'я переносить моральні страждання та переживання. Також суд бере до уваги той факт, що позивачу 26.07.1990р. було встановлено правобічний сполучений епіконделіт плеча, 09.09.1991р. двухсторонній кохлеарний неврит з легким зниженням слуху. На час встановлення вказаних професійних захворювань законодавством України не було передбачено відшкодовувати моральну шкоду. Закон України «Про охорону праці» набрав чинності 14.10.1992р. професійне захворювання позивача - радикулопатія попереково-крижова, з вираженим статико-динамічними порушеннями та стійким больовим синдромом була встановлено 08.12.1992р., тому суд вважає що моральна шкода заподіяна позивачу професійним захворюванням підлягає частковому задоволенню, оскільки відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону праці» передбачено відшкодовувати моральну шкоду власником підприємства в разі заподіяння шкідливими та небезпечними умовами праці. Беручи до уваги, що обставини, викладені в позові, частково знайшли документальне підтвердження та встановлено факт спричинення моральної шкоди, - суд вважає, що заподіяна моральна шкода підлягає часткової компенсації. Оцінивши в сукупності всі докази у справі, суд вважає доведеним спричинення відповідачем [PERSON] «Євраз [PERSON]» позивачу шкоди здоровю, провину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий звязок між винними діями підприємства - відповідача (а саме: порушенням адміністрацією [PERSON] «Євраз [PERSON]» вимог ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» та настанням у позивача негативних наслідків - втрати професійної працездатності в розмірі 60 відсотків. Суд врахував і той факт, що всю свою трудову діяльність позивач пропрацював в шкідливих умовах з перевищенням гранично допустимих показників, лише на підприємстві відповідача. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд враховує обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров'я, втрату професійної працездатності, вину підприємства в заподіянні шкоди, істотність вимушених змін в життєвих стосунках. Обговорюючи розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди, в рамках заявлених позовних вимог, з врахуванням вказаних позивачем та встановлених судом обставин характеру спричиненої моральної шкоди та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає можливим стягнути на його користь 25 000 гривень, що буде, на думку суду,тією компенсацією стражданням і переживанням, які він щоденно зазнає, а в задоволенні іншої частини позову позивачу слід відмовити. Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial