Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] В обґрунтування вимог зазначила, що їй на підставі свідоцтва про право власності належить квартира [ADDRESS]. У лютому 2014 році її чоловік - [PERSON] вивіз свої речі, а сам поїхав в невідомому напрямку. З лютого 2014 року відповідач у вказаній квартирі не проживає, сторони спільне господарство не ведуть, відповідач оплату за комунальні послуги не здійснює. Просила визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, провадження в цивільних справах здійснюються відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У зв'язку з цим, указана цивільна справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 25 липня 2017 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено до розгляду на 22 вересня 2017 року. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 16 січня 2018 року вирішено провести заочний розгляд справи. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. В подальшому [PERSON] та її представник [PERSON] надали заяву про розгляд справи без їх участі, наполягали на задоволенні вимог, не заперечували проти постановлення судом заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона є сусідкою [PERSON], [PERSON] не мешкає у квартирі [ADDRESS] вже більш п'яти років. Раніше вони підтримували дружні відносини та приходили один до одного у гості. Наразі [PERSON] не мешкає з [PERSON] та дітьми, не підтримує їх матеріально, не навідує їх. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона взагалі не бачила [PERSON] з 2006 року за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] самостійно виховую дітей, сплачує комунальні платежі. Суд, дослідивши письмові докази по справі, допитавши свідків, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 07 червня 2000 року, виданого на підставі наказу №18033/п 07 червня 2000 року, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00018349764 від 12 липня 2017 року 09 листопада 2002 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], актовий запис №944, дошлюбне прізвище «[PERSON]». Згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу [NUMBER], виданий 15 квітня 2008 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний та зроблений в Книзі реєстрації розірвань шлюбів актовий запис №728 21 грудня 2006 року. Згідно з особовим рахунком [NUMBER], виданим ЖКП «Жилкомплекс» від 07 червня 2000 року, квартиронаймачем квартири [ADDRESS] є [PERSON], на підставі ордеру №2625 від 29 червня 1984 року, в якій зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Згідно з актом від 11 жовтня 2017 року, виданого КСН «Квітковий» [PERSON], 1981 року народження, з січня 2014 року у квартирі [ADDRESS] не мешкає. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаного, а також виходячи зі смислу ч. 2 ст. 405 ЦК України, ст. 150, 156 ЖК України власник квартири на свій розсуд вирішує, чи буде особа, яка не є членом його сім'ї, проживати в його квартирі, чи не буде. Згідно з ст. 391 ЦК України одним із засобів захисту права власності є усунення перешкод у здійсненні власником майна права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11.05.1994 року, який діє для України з 11.09.1997 року та прецедентній практиці Європейського суду з прав людини, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Суд вважає, що оскільки відповідач більше року з власного бажання не проживає у спірному домоволодінні, останній добровільно не припиняє своєї реєстрації, тим самим порушує право позивача користуватись та розпоряджатись майном на свій власний розсуд, тому вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню. На підставі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11.05.1994 року, який діє для України з 11.09.1997 року, ч.1 ст. 319, ст. 391 ЦК України, ст.ст. 150, 163 ЖК Української РСР,

Outcome: approved