Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-06 00:00:00

Позивач \~ [PERSON] звернулась\~до суду\~до Відповідача\~ [PERSON] з\~позовом про\~захист честі,\~ділової репутації\~та відшкодування\~завданої моральної\~шкоди.\~Свої позовні\~вимоги обґрунтовувала\~тим,\~що [PERSON] звернувся до начальника Управління освіти, культури і туризму Дергачівської районної державної адміністрації Давидової Н.А, до голови Дергачівської РДА Жидкова К.С. та начальника Управління культури та туризму Харківської ОДА Яцини О.А. з заявами ідентичного змісту, в яких [PERSON] поширив недостовірну, неправдиву та негативну інформацію про невиконання нею рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 22 лютого 2018 року у справі № 619/3051/17, яким встановлено порядок спілкування [PERSON] з їх спільною дитиною [PERSON] , [INFO] . Також зазначила, що вказана інформація стосується її особистого та її сімейного життя на поширення якої вона дозвіл [PERSON] не надавала. Внаслідок зазначеного їй було завдано моральну шкоду і просила стягнути з [PERSON] 100\~000 гривень. В судовому засідання представник [PERSON] адвокат Циганенко О.П. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Відповідач [PERSON] зазначений позов не визнав в судовому засіданні та в своєму відзиві. В судовому засіданні пояснив, що дійсно він звертався до зазначених державних органів з заявами, але в них не стверджував про невиконання [PERSON] рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 22 лютого 2018 року у справі № 619/3051/17, а лише повідомив, що нею чиняться перешкоди в його спілкування з сином, яке встановлено розпорядженням Дергачівської РДА № 224 від 04.05.17. Згідно\~ст. 12 ч. 3 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази\~подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Суд, вислухавши пояснення представника [PERSON] адвоката Циганенко О.А. та [PERSON] , дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог з наступних підстав. Виходячи з приписів ч. 1 ст. 13 ЦПК України, судом встановлено, що 09 травня 2019 року [PERSON] звернувся з однаковими за змістом заявами до начальника Управління освіти, культури і туризму Дергачівської районної державної адміністрації Давидової Н.А, до голови Дергачівської РДА Жидкова К.С. та начальника Управління культури та туризму Харківської ОДА Яцини О.А., в яких повідомив про систематичне перешкоджання [PERSON] в його участі в спілкуванні з дитиною [PERSON] , [INFO] , невиконання нею Розпорядження Дергачівської РДА № 224 від 04.05.17, внаслідок чого Відповідач змушений звертатися до Служби у справах дітей Дергачівської РДА, та інших установ, а також до суду. Також [PERSON] зазначив, що Дергачівський районний суд Харківської області 22 лютого 2018 року прийняв рішення про усунення перешкод в спілкуванні [PERSON] з сином, але [PERSON] , незважаючи на вказане судове рішення, продовжує перешкоджати [PERSON] брати участь у вихованні сина та не виконує вказане рішення суду. Також, [PERSON] у вказаних заявах посилається на призначення [PERSON] на посаду начальника відділу культури і туризму Дергачівської РДА та зазначає, з посиланням на ст. 382 КК України, що йому [PERSON] невідомо як [PERSON] було призначено на державну посаду, оскільки вона не виконує рішення суду, про що посадовим особам Дергачівського району відомо. В силу приписів ч.1 ст. 82 ЦПК України, оскільки жодна із сторін не заперечує, а також з огляду на наявність в матеріалах справи копії зазначених заяв, то обставина звернення [PERSON] до начальника Управління освіти, культури і туризму Дергачівської районної державної адміністрації Давидової Н.А, до голови Дергачівської РДА Жидкова К.С. та начальника Управління культури та туризму Харківської ОДА Яцини О.А. з заявами зазначеним вище змістом є доведеною. Згідно п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», надалі Постанова №1, під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Зважаючи, що вказані заяви [PERSON] направлені на адресу посадових осіб, а саме на ім`я начальника Управління освіти, культури і туризму Дергачівської районної державної адміністрації Давидової Н.А, до голови Дергачівської РДА Жидкова К.С. та начальника Управління культури та туризму Харківської ОДА Яцини О.А., та в них зазначаються відомості, які стосуються особистого та сімейного життя [PERSON] , то поширення інформації про [PERSON] в заявах [PERSON] , адресованих зазначеним особам, є доведеним. Згідно п. 15 Постанови Пленуму №1, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Судом встановлено, що [PERSON] на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 22 лютого 2018 року у справі № 619/3051/17 була подана апеляційна скарга, яка на момент подання заяв 09 травня 2019 року, апеляційною інстанцією розглянута не була, що дає підстави, з урахуванням положень ст. 18, 273 ЦПК України, для висновку суду, що рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 22 лютого 2018 року у справі № 619/3051/17 законної сили не набрало, а тому і відповідальність за ст. 382 КК України, на яку послався [PERSON] у своїх заявах, за невиконання зазначеного судового рішення наступає лише після набуття ним законної сили. Посилання [PERSON] про невиконання [PERSON] розпорядження Дергачівської РДА № 224 від 04.05.17 суд сприймає критично, з огляду на приписи ч. 1 ст. 13 ЦПК України вказані обставини не є предметом цього судового розгляду. Також, зміст заяв [PERSON] , а саме: «22 лютого 2018 року Дергачівський районний суд прийняв рішення про усунення перешкод мені - батькові у спілкуванні з сином, але незважаючи на це вона продовжує перешкоджати мені брати участь у вихованні мого сина (перший абзац заяв)», а також «Я дізнався, що в квітні 2018 року громадянка [PERSON] призначена на державну посаду. Мені не відомо з яких обставин це відбулося бо голова Дергачівської РДА …… та інші впливові та поважні посадові особи Дергачівського району обізнані з цього питання та знають, що невиконання рішення суду згідно ст. 382 КК України…», дають підстави для висновку, що [PERSON] в зазначених заявах саме стверджує про не невиконання [PERSON] в квітні 2018 року рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 22 лютого 2018 року. Таким чином, судом встановлено, що поширена [PERSON] в своїх заявах від 09 травня 2019 року на адресу начальника Управління освіти, культури і туризму Дергачівської районної державної адміністрації Давидової Н.А, до голови Дергачівської РДА Жидкова К.С. та начальника Управління культури та туризму Харківської ОДА Яцини О.А., інформація про [PERSON] , яка не виконує рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 22 лютого 2018 року у справі №619/3051/17, у зв`язку з чим вона повинна бути притягнута до кримінальної відповідальності за ст. 382 КК України, є недостовірною та неправдивою. Також, суд зазначає, що приписами ст. 68 Конституції України встановлено обов`язок не поширювати про особу інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до п. 4 зазначеної Постанови № 1, під честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. \~ \~ \~ \~ У п. 15 Постанови № 1 зазначено, що згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Судом встановлено, що [PERSON] призначена на посаду начальника відділу культури та туризму Дергачівської РДА 02 квітня 2018 році. Зі змісту заяв [PERSON] вбачається, що [PERSON] обізнаний про зазначене призначення. Також, судом встановлено, що [PERSON] повідомляє в своїх заявах, що [PERSON] не виконує рішення Дергачівського районного суду Харківської області, що є підставою для притягнення її до кримінальної відповідальності за ст. 382 КК України та необхідності здійснення службової перевірки, у зв`язку з саме зазначеними обставинами. Крім того, виходячи з приписів ч. 1 ст.. 81 ЦПК України, [PERSON] не довів обставини на які він послався в своїх заявах, що є підставою для висновку, що вказана інформація також є негативною та такою, що ганьбить честь та ділову репутацію [PERSON] . Також, при прийнятті рішення суд виходить з того, що відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року\~№ 475/97-ВР,\~кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя. У статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань. Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, чи незаконних посягань на його честь і репутацію (пункт 1 статті 17). Відповідно до ст. 32 Конституції України, ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. За Цивільним кодексом України зміст права на недоторканність особистого і сімейного життя як одного з видів особистого немайнового права полягає в тому, що фізична особа вільно, на власний розсуд визначає свою поведінку у сфері свого приватного життя і можливість ознайомлення з ним інших осіб та має право на збереження у таємниці обставин свого особистого життя (статті 270, 271, 301). Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав (частина третя статті 269 Цивільного кодексу України). Більш того, відповідно до ч. 4 ст. 291 ЦК України, ніхто не має права втручатися у сімейне життя фізичної особи, крім випадків, передбачених Конституцією України. Статтею 5, 7 СК України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя. Конституційним судом України в рішенні у справі № 1-9/2012 від 20 січня 2012 року визначено, що особистим життям фізичної особи є її поведінка у сфері особистісних, сімейних, побутових, інтимних, товариських, професійних, ділових та інших стосунків поза межами суспільної діяльності. Сімейне життя це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім`ї, яке здійснюється на засадах, визначених у Сімейному кодексі України: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частина п`ята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше. Конституційний Суд України виходить з того, що неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб. Також, у зазначеному рішенні Конституційний суд виходив з того, що лише фізична особа, якої стосується конфіденційна інформація, відповідно до конституційного та законодавчого регулювання права особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації має право вільно, на власний розсуд визначати порядок ознайомлення з нею інших осіб, держави та органів місцевого самоврядування, а також право на збереження її у таємниці. Судом, з огляду на приписи ч. 1 ст. 81 ЦПК України, встановлено, що [PERSON] дозволу [PERSON] на поширення інформації про своє особисте та сімейне життя в зазначених заявах [PERSON] , а саме про сімейний конфлікт її з [PERSON] батька їх спільної дитини щодо визначення порядку спілкування та виховання, не надавала, що є підставою для судового висновку, що таке поширення [PERSON] про особисте та сімейне життя [PERSON] є незаконним. \~ \~ \~ \~Статтею 263 ЦПК України\~визначено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Задовольняючи позовні вимоги про зобов`язання [PERSON] направити заяви спростування, суд виходить з положень ч. 4 ст. 32 Конституції України, згідно якої кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та положень ч. 1, 7 ст. 277 ЦК України, згідно якої фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Зважаючи, що недостовірна, неправдива та негативна інформація про [PERSON] була поширена в заявах [PERSON] до начальника Управління освіти, культури і туризму Дергачівської районної державної адміністрації Давидовій Н.А, до голови Дергачівської РДА Жидкова К.С. та начальника Управління культури та туризму Харківської ОДА Яцини О.А., то суд вважає обґрунтованим задоволення позовних вимог та зобов`язання [PERSON] спростувати інформацію про невиконання [PERSON] рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 22 лютого 2018 року у справі № 619/3051/17, шляхом направлення [PERSON] заяв до зазначених вище посадових осіб, в яких зазначити, зокрема наступне: «Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 22 лютого 2018 року у справі № 619/3051/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку спілкування з дитиною станом на момент звернення не набуло законної сили.». Приймаючи рішення про відшкодування моральної шкоди та визначення його розміру суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України, кожному гарантується право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у приниженні четі, гідності, а також ділової репутації фізичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Відповідно до ч. 1\~ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до роз`яснень, що містяться в\~постанові Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Судом встановлено, що поширена в заявах [PERSON] інформація про [PERSON] щодо невиконання нею судового рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 22.02.18, є неправдивою, недостовірною та негативною, а також порушує принципи недоторканості особистого та сімейного життя [PERSON] , що спричинило приниження її честі і ділової репутації [PERSON] , і є підставою для судового висновку про доведеність нанесення [PERSON] моральної шкоди. \~ \~ \~ \~Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню суд виходить з того, що поширення інформації про особисте та сімейне життя відбулося незаконно, безпідставні звинувачення в скоєнні кримінального правопорушення стали відомі керівництву [PERSON] , іншим працівникам державних установ. Також, суд виходить з того, що [PERSON] , зважаючи на численні його звернення до Служби у справах дітей Дергачівської РДА, до органів поліції та суду, достеменно відомо про спосіб захисту своїх прав як батька дитини, а тому звернення [PERSON] з заявами до начальника Управління освіти, культури і туризму Дергачівської районної державної адміністрації Давидовій Н.А, до голови Дергачівської РДА Жидкова К.С. та начальника Управління культури та туризму Харківської ОДА Яцини [PERSON] А. з інформацією особистого та сімейного життя [PERSON] , повідомлення недостовірних відомостей щодо набуття законної сили судового рішення, суд розцінює не як спосіб захисту прав [PERSON] , як батька дитини, а як навмисне втручання в особисте життя [PERSON] , суспільні її відносини з іншими людьми, зокрема колегами по роботі, керівництвом, та виконання нею своїх посадових обов`язків, з метою вирішити сімейний конфлікт у непередбачений законом спосіб. Також, суд враховує, що в результаті неправомірних дій [PERSON] були завдані моральні та душевні страждання [PERSON] , змінився її нормальний життєвий уклад, була підірвана її ділова репутація на роботі. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (ст.ст.23,1167 ЦК України). Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який розмір може мати суто умовний вираз. При цьому, суд враховує моральні страждання позивача, з урахуванням вимог розумності і справедливості, вважає необхідним визначити розмір грошового відшкодування моральної шкоди в сумі 25000,00 грн. Таким чином, враховуючи зазначене вище суд вважає, що позовні вимоги є частково обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню. Відповідно до п. 1 ч. 2\~ст. 141 ЦПК України\~суд покладає судові витрати зі сплати судового збору в сумі 704,80 грн., понесені позивачем, на відповідача. \~\~

Outcome: partial