Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, який неодноразово був уточнений, до [PERSON] , третя особа: Харківська міська рада, і просить суд встановити факт проживання однією родиною, не менше ніж п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме до [INFO] [PERSON] з його батьком [PERSON] , його цивільною дружиною [PERSON] з листопада 2006 року до її смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Визнати право власності за [PERSON] на кімнати 9, 10 за адресою: [ADDRESS] як спадкоємця першої чергипісля смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він є сином [PERSON] та [PERSON] . Відповідач по справі - рідний брат-близнюк позивача. 26.08.2006 року Жовтневим РАГС м Харкова батьку позивача [PERSON] видано свідоцтво про розірвання шлюбу, актовий запис №378. Як вказує позивач, причиною розпаду родини його батьків була інша жінка - [PERSON] , з якою батько підтримував шлюбно-сімейні відносини, а з листопада 2006 року почав проживати разом. Після розірвання шлюбу батьків, його брат-близнюк - [PERSON] залишився проживати з матір`ю, а позивач перейшов жити до батька та його цивільної дружини - [PERSON] .Отже позивач, його батько та [PERSON] проживали однією родиною, мали спільний бюджет, допомагали один одному, вели спільне господарство, проживали разом до самої смерті [PERSON] . На підставі договору купівлі-продажу квартири від 15.02.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Тимченко Т.В та зареєстрованого в Міському БТІ за номером В-51640 від 09.03.2000 року, [PERSON] придбала дві кімнати 9,10 в будинку готельного типу, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Згідно зі штампом про прописку в паспорті [PERSON] була зареєстрована у придбаній квартирі 14.04.2000 року. Відповідно до технічного паспорту квартира житловою площею 23,4 кв.м. розташована на першому поверсі будівлі і складається з двох кімнат: перша кімната - 14,6 кв. м, друга кімната - 8,8 кв.м, кухня - загального користування для усіх мешканців коридору, туалет та ванна - загального користування для усіх мешканців коридору. Загальна площа квартири 39,8 кв.м, висота приміщення 3,10 м, будинок має центральне опалення, каналізацію, водопровід. Позивач вказує, що він мешкав в маленькій кімнаті, площею 8,9 кв.м, а батько з [PERSON] у другій кімнаті площею 14,6 кв.м. При цьому як вказує позивач, [PERSON] ставилась до нього як до сина, готувала їжу, прала одяг, позивач прибирав в кімнатах, ходив до магазину за продуктами. Коли [PERSON] хворіла, позивач ходив до аптеки за ліками, в них була повноцінна родина. Інших родичів у [PERSON] не було, тому коли [PERSON] померла [INFO] - похованням займалися позивач та його батько. При цьому узв`язку з проведенням ремонту кімнат 9,10 за адресою: [ADDRESS] позивач, батько та [PERSON] тимчасово проживали за адресою: [ADDRESS] , де [PERSON] стало погано, там остання і померла, що відображено в медичному свідоцтві про смерть №678 ДМ/16, причина смерті - крововилив у мозок. Батько звертався до прокуратури згідно з нормами законодавства щодо дозволу на проведення кремації тіла [PERSON] Харківська міська прокуратура надала письмовий дозвіл на проведення кремації тіла [PERSON] її цивільному чоловіку - [PERSON] . Позивач з батьком звертались до КП «РИТУАЛ» за адресою: м. Харків, вул. Червоножовтнева №3 з приводу проведення поховання, про що свідчить договір-замовлення на організацію та проведення поховання, у тексті договору в графі «замовник» вказаний батько позивача - [PERSON] . Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з двох кімнат у будинку за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , заява зареєстрована 13.06.2016 року в книзі обліку та реєстрації спадкових справ за №822, але свідоцтво про право на спадщину видане не було. [PERSON] помер [INFO] . Після смерті батька позивач по справі також звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак свідоцтво про право на спадщину йому не видано, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 15.10.2019 року заяву позивача [PERSON] про забезпечення доказів у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування за законом - повернуто позивачу. Зобов`язано УК у Новобаварському районі м. Харкова повернути [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] сплачений за квитанцією №0.0.1489679390.1 від 11.10.2019 року (час здійснення операції 09:03 год., дата здійснення операції 11.10.2019 року) судовий збір у розмірі 384 (триста вісімдесят чотири) гривні 20 копійок. 13.11.2019 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова прийнято позов до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування за законом. Призначено підготовче засідання. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 24.01.2020 року клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування за законом - задоволено. Зобов`язано відокремлений підрозділ Другої Харківської міської державної нотаріальної контори надати суду наступну інформацію: чи подавалися заяви про прийняття спадщини або про відмову у прийнятті спадщини та чи заводилися спадкові справи після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , якщо так, то хто звертався з такими заявами, чи складались вказаними особами заповіти і на чию користь, чи видавались свідоцтва про право на спадщину; чи подавалися заяви про прийняття спадщини або про відмову у прийнятті спадщини та чи заводилися спадкові справи після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] та на час смерті проживала за адресою: [ADDRESS] , якщо так, то хто звертався з такими заявами, чи складались вказаними особами заповіти і на чию користь, чи видавались свідоцтва про право на спадщину. На ухвалу суду надана відповідь. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 17.03.2020 року підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування за законом - закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті. Клопотання позивача [PERSON] про виклик свідків - задоволено. Викликано в судове засідання свідків. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 27.08.2020 року клопотання представника позивача адвоката Попової М.М. про повторне витребування доказів - задоволено. Зобов`язано відокремлений підрозділ Другої Харківської міської державної нотаріальної контори (місцезнаходження: м. Харків, м-н Павлівський, буд. 2) надати суду наступні докази: належним чином завірену копію матеріалів спадкової справи №94П/2019, заведеної після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] ; належним чином завірену копію матеріалів спадкової справи №394/2016, заведеної після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Крім того, ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 19.11.2020 року клопотання позивача [PERSON] про поновлення пропущеного строку на подачу уточненої позовної заяви - задоволено. Поновлено [PERSON] процесуальний строк на подачу уточненої позовної заяви у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування за законом. Прийнято до розгляду уточнений позов, поданий до суду 17.11.2020 року [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Харківська міська рада про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування за законом, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Харківську міську раду (місцезнаходження: м. Харків, м-н Конституції, буд. 7, ЄДРПОУ:04059243). На адресу суду за вх. №28007 від представника третьої особи Харківської міської ради надійшли письмові пояснення із запереченнями проти уточненого позову через відсутність доказів ведення спільного господарства для встановлення факту, що має юридичне значення, а також через відсутність доказів відмови в оформленні спадщини нотаріусом. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] приймали участь у підготовчому та судовому засіданнях, надали вступне слово і пояснення в судовому засіданні, однак в подальшому звернулись до суду із заявами про розгляд справи за їх відсутності, уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Відповідач [PERSON] брав участь у підготовчому та судовому засіданнях, надав вступне слово і заяву про те, що визнає позовні вимоги в повному обсязі, пояснив суду, що позов визнає, оскільки позивач дійсно проживав з батьком та його цивільною дружиною, а відповідач не претендував на спадщину після смерті батька, будь-яких заяв до нотаріальної контори про прийняття або відмову від спадщини не подавав, оскільки батько до смерті подарував йому квартиру. В подальшому відповідач подав письмову заяву про розгляд справи в його відсутність. Представник третьої особи Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, надав письмові пояснення на позов, про причини неявки суд не сповістив. Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, враховуючи наступне. Судовим розглядом встановлено, що згідно з копією рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів Харківської області від 05.05.1992 року №45-6 дозволено подружжю [PERSON] та [PERSON] усиновити дітей: [PERSON] та присвоїти йому прізвище [PERSON] імені [PERSON] по батькові [PERSON] , [PERSON] та присвоїти йому прізвище [PERSON] імені [PERSON] по батькові [PERSON] та із записом батьками усиновлених. Дату та місце народження не змінювати (а.с. 117). Отже, позивач [PERSON] народився [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис №124 та підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 27.05.1992 року. Батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с.11). Відповідач [PERSON] також народився [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис №125 та підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 27.05.1992 року. Батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с.43). З копії договору купівлі-продажу квартири від 15.02.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Тимченко Т.В. за №788 вбачається, що [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу зареєстрований 09.03.2000 року в Міському БТІ за номером В-51640 (а.с.17-18). Відповідно до копії технічного паспорту КП «ХМБТІ», виготовленого станом на 25.01.2000 року, у будинку готельного типу у [ADDRESS] розташована на першому поверсі 3-поверхової будівлі, складається з двох кімнат житловою площею 23,4 кв.м, у тому числі 1 кімната - 14,6 кв. м., друга кімната - 8,8 кв.м. (а.с.19-21). Як вбачається з копії звіту про експертну оцінку квартири [ADDRESS] від 16.09.2019 року, виконаного ФОП [PERSON] , ринкова вартість вказаного об`єкта оцінки становить 187 100,00 грн. (а.с.44-45). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що 31.10.2006 року зроблено відповідний актовий запис №378 і підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого 26.08.2009 року (а.с. 33). Згідно з копією паспорту серії [NUMBER] , виданого Жовтневим РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 31.05.2001 року, [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований з 08.10.2010 року за адресою: [ADDRESS] (а.с.12-15). Зазначені відомості відповідають даним інформаційної довідки з реєстру територіальної громади міста Харкова від 05.07.2019 року (а.с.171). Вказана квартира належала на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29.09.2009 року, однак на підставі договору дарування квартири від 13.02.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Коссе Л.М., [PERSON] передав безоплатно у власність сину, [PERSON] (відповідачу у справі) квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування квартири та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.02.2019 року (а.с.36, 46). [PERSON] народилася [INFO] , про що зроблений відповідний актовий запис №402 та підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 26.11.1966 року (а.с.26). З листа КП «Жилкомсервіс» вбачається, що [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована одна з 14.04.2000 року за адресою: [ADDRESS] . Знята з реєстраційного обліку 11.04.2016 року в зв`язку зі смертю (а.с.161). Зазначені відомості відповідають даним копії паспорту [PERSON] (а.с.22,23). Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 01.03.2016 року, [PERSON] померла [INFO] у віці 49 років, про що 01.03.2016 року зроблено відповідний актовий запис №3521 (а.с.25). З копії лікарського свідоцтва про смерть №678ДМ/16 від 26.02.2016 року та довідки №678ДМ/16 від 26.02.2016 року про причину смерті вбачається, що [PERSON] , 1966 року народження, померла [INFO] , причина смерті: нетравматичний крововилив у головний мозок. Смерть настала за адресою: [ADDRESS] (а.с.29-30). Згідно з повідомленням Харківської місцевої прокуратури №1 від 29.01.2016 року №02-22/16 дозволено провести кремацію тіла [PERSON] , виданого цивільному чоловіку [PERSON] , [INFO] (паспорт серії [NUMBER] , виданий Жовтневим РВ ХМУ УМВС України в Харківській області), який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.34). [PERSON] уклав з КП «РИТУАЛ» 01.03.2016 року договір-замовлення на організацію та проведення поховання [PERSON] , сплатив вартість послуг 4268, 00 грн. (а.с. 38). 13.06.2016 року [PERSON] звернувся до П`ятої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої [INFO] [PERSON] . У вказаній заяві одночасно зазначено, що [PERSON] державним нотаріусом роз`яснено про необхідність надання рішення суду про визнання його спадкоємцем четвертої черги за законом (а.с.151). Свідоцтво про право на спадщину [PERSON] не видавалось [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , про що 05.04.2019 року зроблено відповідний актовий запис №5273 та підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 27). Згідно з копією лікарського свідоцтва про смерть №10-12/895-ДМ/2019 від 05.04.2019 року та копії довідки про причину смерті №10-12/895-ДМ/2019 [PERSON] , 1962 року народження, помер [INFO] , причина смерті: атеросклеротична хвороба серця (а.с.28, 31-32). З витягу зі спадкового реєстру від 05.07.2019 року вбачається, що після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] відкрилася спадщина та Другою Харківською міською державною нотаріальною конторою 05.07.2019 року зареєстрована спадкова справа №644150070 (номер у нотаріуса № 94П/2019) (а.с.35). Позивач [PERSON] 05.07.2019 року звернувся з письмовою заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] (а.с.39). Однак постановою державного нотаріуса Другої Харківської міської державної нотаріальної контори Одрінської О.В. від 29.09.2020 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, квартиру [ADDRESS] , яка належала померлій [INFO] [PERSON] , оскільки не встановлений факт проживання [PERSON] однією сім`єю із [PERSON] (а.с.185). Відповідь Другої Харківської міської державної нотаріальної контори від 03.02.2020 року також свідчить про те, що за даними перевірки архівних матеріалів, що знаходяться на зберіганні у справах Другої ХМДНК (колишня П`ята ХДНК), після померлого [INFO] [PERSON] заведена спадкова справа № 94П/2019, після померлої [INFO] [PERSON] заведена спадкова справа № 394/2016 року. В матеріалах спадкової справи № 94П/2019 року знаходяться: заява, зареєстрована в книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 207 від 05.07.2019 року, про прийняття спадщини за законом, від сина спадкодавця - [PERSON] , який мешкає в [ADDRESS] . Свідоцтва про право на спадщину не видавались. Згідно Інформаційних довідок зі спадкового реєстру, які містяться в матеріалах спадкової справи, заповіти від імені [PERSON] не складалися. В матеріалах спадкової справи № 394/2016 року знаходяться: заява, зареєстрована в книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 822 від 13.06.2016 року про прийняття спадщини за законом від [PERSON] , який мешкав в [ADDRESS] . Свідоцтва про право на спадщину не видавались. Згідно Інформаційних довідок спадкового реєстру які містяться в матеріалах спадкової справи, заповіти від імені [PERSON] не складалися (а.с. 97). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є матір`ю позивача та відповідача, діти прийомні, і до 2006 року вона перебувала у шлюбі з [PERSON] , але формально, оскільки чоловік пішов із сім`ї ще в 95-96 році. Вони вирішили з чоловіком, що один з синів залишиться проживати з нею, а інший - з батьком. При цьому [PERSON] з 2000 року почав проживати з іншою жінкою, вони купили з [PERSON] квартиру по [ADDRESS] . З часом, коли вони робили ремонт в квартирі, то на цей час переїхали проживати на [ADDRESS], однак [PERSON] захворіла і померла в лютому 2016 року, родичів у неї не було. Свідок зазначила, що вона також допомагала в похованні померлої, оскільки в них були нормальні стосунки. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона доводиться тіткою позивачу та відповідачу, а [PERSON] є її сестрою. Як зазначила свідок, [PERSON] з чоловіком усиновили дітей, однак наприкінці 90-х років вони вже не жили разом. Оскільки один з синів був більш прихильний до матері - [PERSON] , а [PERSON] - до батька, то вирішили, що [PERSON] буде проживати з батьком, а [PERSON] - з матір`ю. Всіх це влаштовувало. При цьому [PERSON] проживав з іншою жінкою [PERSON] , у них були нормальні умови та добрі стосунки, син [PERSON] проживав з ними разом. При цьому свідок пояснила, що знає всі ці обставини, оскільки спілкувалась із колишнім зятем [PERSON] , його цивільною дружиною, племінником, претензій ні в кого не було, існували добрі людяні стосунки. В 2000 році зять з [PERSON] придбали дві кімнати по Григорівському шосе, де з ними проживав і [PERSON] . До матері він лише приходив в гості. При цьому свідок спілкувалась із [PERSON] з питань побуту, консервації. В подальшому [PERSON] померла від інсульту, всі родичі допомагали її поховати. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є колишнім чоловіком [PERSON] і добре знає родину [PERSON] , йому відомо, що на момент 2000 року [PERSON] вже проживав не з [PERSON] , а з [PERSON] , ще до офіційного розірвання шлюбу, вони придбали кімнати в гуртожитку, однак в 2016 році [PERSON] померла. Свідок брав участь у її похованні, як і [PERSON] та його сини. Свідок [PERSON] суду пояснила, що познайомилась із [PERSON] та [PERSON] , коли вони ще до дітей знімали квартиру у батька свідка. Отже синів [PERSON] - позивача та відповідача - свідок знає як дітей своїх друзів. [PERSON] розірвали шлюб приблизно в 2004-2006 роках, однак і до цього сім`ї вже не було. [PERSON] більше любив батька, коли йому було 10-11 років - він став проживати по [ADDRESS] з батьком та жінкою батька, яка його добре прийняла. Свідок бачила [PERSON] , коли він приходив в гості до матері, розповідав про життя батька, розповідав, що [PERSON] до нього добре ставиться. [PERSON] також ходив до батька і його жінки в гості, а жив з матір`ю. [PERSON] померла, коли проживала з [PERSON] на [ADDRESS] . Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивач та відповідач є її знайомими, зазначила, що знає [PERSON] , вона приходила до [PERSON] та [PERSON] , які проживали з [PERSON] , оскільки брат свідка знімав квартиру і був сусідом [PERSON] та [PERSON] з 2010 по 2015 рік. У [PERSON] та [PERSON] було 2 кімнати. [PERSON] готувала, прала для [PERSON] та [PERSON] , вони вели спільне господарство. Після 2015 року свідок не приходила в гості, оскільки її брат з`їхав. Свідок [PERSON] суду пояснив, що був сусідом [PERSON] , його батька та [PERSON] , яку свідок вважав матір`ю [PERSON] , однак пізніше дізнався, що це не його рідна матір. Свідок проживав в кімнаті 6 на 1 поверсі по [ADDRESS] з 2010 року по 2015 рік. В родині [PERSON] з батьком та прийомною матір`ю були добрі стосунки, свідок взагалі вважав [PERSON] та [PERSON] батьками [PERSON] , вони робили ремонт. Свідок [PERSON] зазначив, що познайомився з [PERSON] в 2009 році, коли вони працювали на будівництві, їздив до [PERSON] додому в квартиру по [ADDRESS] в 2016 році - допомагав там робити ремонт. [PERSON] там жив в меншій кімнаті, він проживав однією родиною з батьком та нерідною матір`ю [PERSON] , остання готувала їжу. Також туди приїжджав в гості брат [PERSON] . До матеріалів позовної заяви позивачем [PERSON] додані світлини, які, на думку позивача відображають та підтверджують факт проживання однією родиною його з батьком [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.50-60), а також квитанції про сплату комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] з 2018 за 2020 рік (а.с.179-182), однак суд вважає вказані докази не належними, оскільки світлини не містять достовірної інформації щодо часу та місця їх створення, а квитанції стосуються сплати комунальних послуг за період після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Отже вказані докази не підтверджують будь-яких обставин, які підлягають доказуванню по даній справі. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. З урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до яких обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, суд зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів і в межах заявлених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитись від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, крім того, право приватної власності є непорушним. Зі змісту ст. 328 ЦК України вбачається, що спадкування є однією з підстав набуття права власності. Статтями 1216, 1220-1221 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно зі ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, які зазначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Зокрема, статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною третьою зазначеної статті передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Статтею 1270 ЦК України встановлено строк для прийняття спадщини у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно зі ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. При цьому відповідно до п. 3.1 Роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є інші юридичні факти. Інститут фактичних шлюбних відносин введений у національне законодавство Сімейним Кодексом України і закріплений, зокрема, у ст. 74 СК України. Згідно пункту 1 Розділу VII СК України цей Кодекс набирає чинності з набранням чинності Цивільним Кодексом України. Пунктом першим Прикінцевих і перехідних положень ЦК України встановлено, що цей Кодекс набирає чинності з 01 січня 2004 року. Таким чином, норми ст.74 СК України розповсюджуються на правовідносини, які виникли чи існували з січня 2004 року. Отже положення Кодексу законів про шлюб та сім`ю України (надалі - КпШС України) не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Тому встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено, отже не тягне юридичних наслідків. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 24.01.2020р. по справі № 546/912/16-ц. Касаційний цивільний суд Верховного Суду в постанові від 30.10.2019 у справі № 643/6799/17 зазначив, що проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Суд вказав, що для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Частиною другою статті 3 СК України, чинного з 01 січня 2004 року визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. В даному випадку з огляду на досліджені судом письмові докази, показання численних свідків, визнання відповідачем позову і всіх обставин, викладених в позові, суд приходить до висновку про те, що між батьком позивача [PERSON] та [PERSON] виникли стосунки, які притаманні подружжю: вказані особи проживали під одним дахом, мали спільний побут, разом виконували обов`язки по домогосподарству, ремонт, на час смерті [PERSON] , остання взагалі фактично проживала за адресою реєстрації [PERSON] , що підтверджується письмовими доказами. При цьому [PERSON] займався документальним оформленням поховання його цивільної дружини. Так само разом з [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю і на одній житловій площі проживав позивач [PERSON] , який також мав спільні побутові права і обов`язки в цій родині, займався ремонтом. Допитані в судовому засіданні свідки наголошували на тому, що з огляду на стосунки і побут - вказаних осіб вони сприймали як чоловіка та дружину, а позивача - як їх сина. Разом з тим переважна більшість досліджених судом доказів вказує на спільне проживання вказаних осіб з 2010 року, отже суд приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для частковому задоволення позову і встановлення юридичного факту проживання однією родиною з 2010 року до [INFO] [PERSON] , [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Судом також встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] , яка була придбана за життя [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. [PERSON] у передбачений законом шестимісячний строк подав до нотаріальної контори заяву, в якій зазначив, що приймає спадщину після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , і йому роз`яснено про необхідність надання рішення суду про визнання його спадкоємцем четвертої черги за законом. Свідоцтво про право на спадщину [PERSON] не видавалось, однак суд виходить з того, що факт проживання [PERSON] однією сім`єю зі спадкодавцем [PERSON] не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини встановлений в даному судовому засіданні, отже [PERSON] є спадкоємцем четвертої черги, а відповідно до закону спадщина належить спадкоємцеві незалежно від часу прийняття спадщини - з часу відкриття спадщини, тому суд приходить до висновку, що [PERSON] за життя набув право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування як спадкоємець четвертої черги після смерті [PERSON] , однак не оформив належним чином своє право. В свою чергу позивач [PERSON] , який є спадкоємцем першої черги після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , прийняв спадщину шляхом подачі до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у передбачений законом шестимісячний строк, однак в отриманні свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] , йому відмовлено через неотримання батьком рішення суду про визнання його спадкоємцем четвертої черги. При цьому другий син [PERSON] - відповідач у справі [PERSON] заяв про прийняття або відмову від спадщини після батька не подавав, в судовому засіданні підтвердив, що на спадщину не претендує і визнає позов брата-позивача. За таких обставин суд приходить до висновку про наявність законних підстав для задоволення позову [PERSON] в частині визнання за ним у порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] . При цьому належна адреса квартири 10/9 зазначається судом згідно правовстановлюючих документів, замість зазначених в позові посилань на кімнати 9, 10, що не є виходом за межі позовних вимог, оскільки стосується одного й того ж нерухомого майна, яке є предметом спору. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). З огляду на викладене та

Outcome: partial