Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати свого сина [PERSON] , таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] , оскільки той з 2015 року в ньому фактично не проживає, своїх речей в будинку не зберігає, комунальні послуги не сплачує. Реєстрація відповідача у вказаному домоволодінні заважає їй оформити субсидію та реалізувати спадкові права після смерті чоловіка. Ухвалою судді Володарського районного суду Донецької області від 10.04.2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, призначено її розгляд. Копію ухвали надіслано сторонам, відповідачу, окрім копії ухвали, копію позовної заяви з додатками. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, пояснила, що відповідач у справі є її сином і з 2014 року він зареєстрований в будинку [ADDRESS] . В 2015 році син забрав речі та поїхав для проживання за межі України. Таким чином, з вказаного часу відповідач в будинку не проживає, тобто не використовує його за призначенням, комунальні послуги не сплачує, власних речей в будинку не має. Реєстрація відповідача перешкоджає їй оформити субсидію. Крім того зазначила, що в 2019 році помер її чоловік та батько відповідача [PERSON] , який був власником вказаного будинку і реєстрація відповідача чинить їй заважає реалізувати спадкові права. Просила визнати [PERSON] втратившим право користування будинком [ADDRESS] на підставі ст.405 ЦК України, що надасть їй змогу зняти його з реєстрації за вказаною адресою. Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце проведення судового розгляду. Відзив не подав. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справи доказів. Заслухавши позивачку, свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню за наступних підстав. Так, судом встановлено, що домоволодіння [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом №1853 від 05.04.2004 року (а.с.8, 9, 12). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Виконавчим комітетом Боївської сільської ради Нікольського району Донецької області від 14.05.2019 року, актовий запис №19. Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права, що належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статями 1217, 1222 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути, зокрема, фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.ст.1258, 1261 ЦК України). За свідоцтвом про народження, виданим Виконкомом Боївської сільської ради Володарського району Донецької області від 16.04.1997 року, відповідач [PERSON] є сином [PERSON] , актовий запис №06. Позивачка [PERSON] є дружиною [PERSON] , шлюб між якими зареєстрований 15.01.1993 року Боївською сільрадою Донецької області, актовий запис №01. В судовому засіданні позивачка пояснила, що її чоловік [PERSON] , померлий у травні 2019 року, заповіту не залишив. Таким чином, позивачка, будучи дружиною, та відповідач, будучи сином [PERSON] , є спадкоємцями першої черги за законом після його смерті [INFO] . Відповідно до ст.ст.1268, 1270 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким що прийняв спадщину, якщо протягом строку шість місяців з часу відкриття спадщини, не заявив про відмову від неї. Відповідач [PERSON] , який, як було встановлено, є спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] , постійно проживав зі спадкодавцем за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить довідка про реєстрацію місця проживання. Протягом встановленого ст.1270 ЦК України шестимісячного строку з часу відкриття спадщини, не заявив про відмову від неї. Таке право реалізувала донька позивачки померлого [PERSON] , яка також зареєстрована у домоволодіння [ADDRESS] , проте, 19.08.2019 року подала заяву про відмову від спадщини після смерті [INFO] батька [PERSON] , на користь матері. Отже, судом встановлено, що відповідач [PERSON] , будучи спадкоємцем першої черги за законом після смерті [INFO] батька [PERSON] , який є власником домоволодіння [ADDRESS] , постійно проживаючи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини і не подавши протягом встановленого законом шестимісячного строку заяву про відмову від спадщини, є таким що прийняв спадщину, в даному випадку, домоволодіння [ADDRESS] . Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.1, 3 ст.1296 ЦК України). В судовому засіданні позивачка пояснила, що вона прийняла спадщину після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] . Таким чином, і позивачка і відповідач є співвласниками домоволодіння [ADDRESS] і відсутність у відповідача свідоцтва про право на спадщину не позбавляє його права на спадщину. За ст.ст.316, 317, 321 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як на підставу позову, позивачка посилається на положення ст.ст.391, 405 ЦК України, за якими власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону але втрачають таке право у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. На підтвердження своїх вимог позивачкою було надано акт від 17.03.2020 року, складений секретарем Боївської сільської ради Нікольського району Донецької області за фактом непроживання відповідача [PERSON] за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] , близько чотирьох років. Вказані в акті обставини, були також підтверджені в ході судового розгляду поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] .. Крім того, свідки зазначили, що син позивачки виїхав з будинку за власною волею, і це не спричинено поведінкою позивачки, тобто остання не чинить відповідачу перешкоди у проживанні за місцем реєстрації. Однак, вказані докази не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки, до правовідносин, що виникли між сторонами не можуть бути застосовані правила користування чужим майном, визначені ст.405 ЦК України, бо суд дійшов висновку, що відповідач є не тільки членом сім`ї власника але й співвласником будинку [ADDRESS] . За таких обставин, права відповідача регулюються положеннями про право власності, а не про право користування чужим майном. Враховуючи викладене а саме, що відповідач є співвласником домоволодіння [ADDRESS] , хоча у нього і відсутній правовстановлюючий документ, його право власності є непорушним та захищається державою, він не може бути визнаний таким, що втратив право користування вказаним домоволодінням, а тому в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачкою при зверненні до суду з позовом в розмірі 840,80 грн, слід покласти на позивачку.

Outcome: dismissed