Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про стягнення 10000,00 грн., посилаючись на те, що 27.11.2014 року він уклав з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» договір фінансового лізингу № 00201, предметом якого є міні-трактор Джінма 244, загальною вартістю 49500,00 грн. Вказує на те, що на виконання взятих на себе зобов`язань, позивач сплатив на рахунок відповідача авансовий платіж на суму 10000,00 грн. Відповідач, у свою чергу, відповідно до договірних зобов`язань, повинен надати йому у користування предмет лізингу, трактор Джінма 244, у максимальний строк до 03 грудня 2014 року. Однак, на даний час відповідачем умови лізингу не виконано. 10 червня 2015 року позивач звернувся до відповідача з повідомленням про розірвання договору та вимогою про повернення сплачених ним коштів. ТОВ « Лізингова компанія « Автофінанс» добровільно не повернуло кошти. Позивач в судове засідання не з`явився. До суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність на підставі наявних у справі доказів. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Про день та час слухання справи повідомлявся у встановлений законом строк. Причини неявки суду не відомі. Згідно ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 27 листопада 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанас» та [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу № 00201, предметом якого є міні-трактор Джінма 244, загальною вартістю 49500,00 грн. Позивачем, 27.11.2014 року, було проведено оплату Товариству з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія « Автофінанас» в сумі 10000,00 грн. (що підтверджується квитанцією №2797.566.1. Як вбачається з матеріалів справи, поставка предмету договору повинна бути здійснена на 03 грудня 2014 року. 10 червня 2015 року позивач [PERSON] направив на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія « Автофінанас» вимогу про повернення сплачених ним коштів у зв`язку із розірванням договору, оскільки ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанас» не виконує взяті на себе зобов`язання відповідно до договору фінансового лізингу № 00201 від 27.11.2014 року. Такі дії позивача ґрунтуються на нормах укладеного сторонами договору та діючого законодавства України. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. У відповідності до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його не виконанням або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Законом України «Про фінансовий лізинг» визначено фінансовий лізинг як вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках. За вимогами ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови. Таким чином, аналізуючи приведені докази та даючи їм оцінку, суд вважає, що в даному випадку право позивача, як лізингоодержувача, було порушено та його вимоги щодо повернення сплачених ним коштів на виконання договору фінансового лізингу підлягають задоволенню. Отже, підсумовуючи все вищевикладене, суд приходить до переконання, що вимога позивача щодо стягнення на його користь сплачених ним на виконання умов договору лізингу 10000 грн. підлягає задоволенню. Згідно з ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, тому судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved