Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] грошових коштів у розмірі 178160,22 гривень, з яких 156193,22 гривень інфляційних збитків, 21967,00 гривень 3% річних за користування коштами. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 11.04.2011 Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних і кримінальних справ задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів і стягнуто з відповідача 196950 гривен. 07.10.2013 сторони виконавчого провадження уклали мирову угоду, яка ухвалою Тарутинського суду Одеської області від 24.02.2014 затверджена. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23.12.2015 зазначену ухвалу суду першої інстанції скасовано і справу передано до Тарутинського районного суду Одеської області на новий розгляд. 18.03.2016 Тарутинським районним судом Одеської області вдруге розглянуто подання відділу державної виконавчої служби Тарутинського районного управління юстиції про визнання мирової угоди на стадії виконання, за наслідками чого судом у визнанні мирової угоди відмовлено. Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 21.05.2012 боржнику надано строк для добровільного виконання до 28.05.2012, а отже санкції нараховувались з 29.05.2012. Таким чином, на думку позивача, відповідач [PERSON] до цього часу не виконала своїх зобовязань щодо сплати боргу, що й стало підставою для звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача інфляційних збитків та 3 % річних за користування коштами. Відповідач [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, надала відповідні письмові заперечення. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Так, 11.04.2011 Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних і кримінальних справ задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів і стягнуто з відповідача 196950 гривен (а.с. 4-9). 07.10.2013 сторони виконавчого провадження уклали мирову угоду, яка ухвалою Тарутинського суду Одеської області від 24.02.2014 затверджена (а.с. 10-12). Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23.12.2015 зазначену ухвалу суду першої інстанції скасовано і справу передано до Тарутинського районного суду Одеської області на новий розгляд (а.с. 61-64). 18.03.2016 Тарутинським районним судом Одеської області вдруге розглянуто подання відділу державної виконавчої служби Тарутинського районного управління юстиції про визнання мирової угоди на стадії виконання, за наслідками чого судом у визнанні мирової угоди відмовлено з причин відмови від такої угоди з боку боржника [PERSON] (а.с. 60). Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 21.05.2012 боржнику надано строк для добровільного виконання до 28.05.2012 (а.с. 19). Відповідачем [PERSON] надано письмове заперечення проти позовних вимог, в якому вказано, що у випадках виникнення правовідносин не з приводу порушення грошового зобовязання, а у звязку з примусовим виконанням рішення суду, застосування санкцій, передбачених ст. 625 ЦК України є безпідставним (а.с. 39-40). Проте, з таким висновком погодитись не можна. Зокрема, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Так, у частині п'ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду. Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК Українив разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Такі правові висновки виклав Верховний Суд України у постановах від 30.03.2016 та 06.07.2016. 11.04.2011 Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних і кримінальних справ задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів і стягнуто з відповідача 196950 гривен (а.с. 4-9). З відповіді в.о. начальника відділу державної виконавчої служби від 23.11.2016 вбачається, що відповідач [PERSON] почала сплачувати борг на суму 196950,00 гривень за вказаним рішенням суду з липня 2016 року (а.с. 66). Позивачем [PERSON] заявлено вимоги щодо стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних за період з 29.05.2012 по 15.02.2016. На момент здійснення розрахунку індекс інфляції за лютий місяць 2016 не встановлено (а.с. 20-21). Позивач звернувся з позовною заявою 28.04.2016, отже за період з 29.05.2012 по 27.04.2016 (день, що передував дню звернення до суду) сума 3% річних від простроченої заборгованості складає 23132.00 гривень (196950/100*3/365*1429 днів прострочення). Інфляційні збитки за цей же період складають 172178.63 гривень. Разом з тим, позивач в у позовній заяві просив стягнути з відповідача 156193,22 гривень інфляційних збитків та 21967,00 гривень трьох процентів річних від простроченої суми і в судовому засіданні позовні вимоги в сторону збільшення не змінював. Відповідно до ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Таким чином суд дійшов висновку про законність позовних вимог та необхідність їх задоволення в повному обсязі. Враховуючи викладене,

Outcome: approved