Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з уточненим позовом до Куп'янського житлово-комунального підприємства №1, 3-я особа: [PERSON], в якому просить визнати звільнення його з роботи на підставі наказу №159/ОС від 17 вересня 2013 року незаконним та поновити його на роботі на посаді електромеханіка 4 розряду Куп'янського житлово-комунального підприємства №1, визнати незаконним наказ №81/В від 28 серпня 2013 року ЖКП №1 в частині кількості днів щорічної відпустки, часу по який надається щорічна оплачувана відпустка, періоду відпрацьованого робочого року, за який надається щорічна оплачувана відпустка, зобов'язати відповідача внести змінити в наказ №81/ОД від 28 серпня 2013 року слова « 14 календарних днів» на « 24 календарні дні», « 15.09.2013 року» на « 25.09.2013 року», « 10.01.2012 р. по 28.08.2013 року» на « 23 серпня 2012 року по 23 серпня 2013 року», стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 17 вересня 2013 року по день поновлення на роботі, стягнути з відповідача на його користь 50000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням відповідача про звільнення з роботи та стягнути з відповідача на його користь 800 грн. у відшкодування витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, посилаючись на те, що наказ №159/ОС від 10 січня 2013 року є незаконним, він був звільнений з роботи без законних підстав та з порушенням норм діючого законодавства України, він не допускав прогулів 16 та 17 вересня 2013 року, а знаходився у відпустці з 02 вересня 2013 року, з наказом про надання відпустки від 28 серпня 2013 року відповідач його не ознайомив та при наданні йому щорічної оплачуваної відпустки, не повідомив про причини зменшення тривалості відпустки з 24 до 14 днів, крім того, в порушення вимог ст. 149 КЗпП України від нього не було витребуване письмове пояснення, наказ про звільнення з роботи не оголошений під розписку. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] у судовому вимоги позову підтримали у повному обсязі, який просили суд задовольнити. Представник відповідача та 3-ї особи за дорученням [PERSON] у судовому засіданні проти позову [PERSON] заперечувала у повному обсязі, у його задоволенні просила суд відмовити, надавши письмові заперечення. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши надані письмові докази і матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Приймаючи рішення по справі, що розглядається, суд виходив з вимог ст. 60 ЦПК України, яка регламентує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, коли мають місце підстави звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Крім того, дотримуючись принципу диспозитивності, передбаченого ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Отже, судовим розглядом встановлено, що позивач [PERSON] наказом №78/ОС від 22.08.2012 року з 23 серпня 2012 року прийнятий на посаду електромеханіка 4 розряду Куп'янського житлово-комунального підприємства №1, що підтверджується записом в трудовій книжці позивача. (а.с. 68) 10.01.2013 року позивача незаконно було звільнено з роботи, у зв'язку з чим ухвалою Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 15 липня 2013 року останній був поновлений на роботі з 16 липня 2013 року з виплатою середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за період роботи з 10.01.2013 року по 15.07.2013 року. (а.с. 84-86) 17.07.2013 року ЖКП №1 видано наказ №58/ОД про скорочення чисельності штату, яким скорочено 17 вересня 2013 року електромеханіка 4 розряду у зв'язку із відсутністю у штатному розкладі одиниці електромеханіка. (а.с. 16) 17 липня 2013 року позивач був ознайомлений з даним наказом, про що свідчить його підпис в наказі. 28 серпня 2013 року позивач [PERSON] звернувся до начальника ЖКП №1 із заявою про надання йому щорічної відпустки з 02 вересня 2013 року на підставі ст. 74 КЗпП України, вказуючи, що був позбавлений відпустки у 2012 році. (а.с. 20) Наказом №81/В від 28 серпня 2013 року [PERSON], на підставі його заяви, надано щорічну оплачувану відпустку на 14 календарних днів з 02.09.2013 року по 15.09.2013 року, за період роботи з 10.01.2012 року по 28.08.2013 року. (а.с. 15) Акт від 28.08.2013 року свідчить про те, що [PERSON] був запрошений для ознайомлення з наказом №81/В від 28.08.2013 року про надання йому щорічної оплачуваної відпустки. З наказом був ознайомлений, від підпису про ознайомлення відмовився. (а.с. 123) Як вбачається з наказу №62-К від 29.08.2013 року про кадрове порушення та усунення порушень у відділі кадрів, інспектором відділу кадрів ЖКП №1 була допущена груба помилка при розрахунку відпускних днів на підставі поданої заяви [PERSON], у зв'язку з чим наказ за №81/В від 28 серпня 2013 року визнано недійсним, інспектору відділу кадрів доручено надати новий наказ за №81/В-а (заміна) від 28.08.2013 року з вірним розрахунком періоду відпрацьованого часу та днів відпустки пропорційно відпрацьованому часу [PERSON] (а.с. 70) Даних про ознайомлення [PERSON] з цим наказом матеріали справи не містять. Наказом начальника ЖКП №1 №81/В-а від 28 серпня 2013 року [PERSON] надано відпустку тривалістю в 14 календарних днів з 02.09.2013 року по 15.09.2013 року включно, 3 дні - оплачувані, 11 днів - за свій рахунок, за період роботи з 16.07.2013 року по 28.08.2013 року. (а.с. 135) Крім того, начальником ЖКП №1 видано наказ №81-К від 29.08.2013 року, яким [PERSON] надано 3 дні відпустки з 02 жовтня 2013 року по 03 жовтня 2013 року включно за період роботи з 16.07.2013 року по 01.09.2013 року та 11 днів за свій рахунок з 05 жовтня 2013 року по 15 жовтня 2013 року включно. До роботи приступити з 16 жовтня 2013 року. З даними наказами позивач [PERSON] ознайомлений не був, цей факт не заперечується представником відповідача у поданих до суду письмових запереченнях. (а.с. 39) Листом начальника ЖКП №1 від 04.09.2013 року за №75 [PERSON] було повідомлено, що останній має можливість скористатися лише 14 календарними днями відпустки за період роботи з 10 січня 2013 року по 28 серпня 2013 року (дата надання заяви). Згідно бухгалтерського обліку йому була виплачена грошова компенсація у січні місяці поточного року за невикористану щорічну відпустку за 2012 рік. (а.с. 14, 124) Наказом №159/ОС від 17 вересня 2013 року електромеханіка [PERSON] за згодою ради трудового колективу, звільнено з займаної посади на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України 17 вересня 2013 року за здійснення прогулів 16 та 17 вересня 2013 року без поважних причин (був відсутній на роботі більше трьох годин з 8.00 до 17.00 год.). (а.с. 8, 44) Як вбачається з наказу №159/ОС від 17 вересня 2013 року, підставою для звільнення позивача з роботи стали: службова записка головного інженера Куденка О.В. та акт про відсутність на роботі працівника [PERSON]. Із доповідної головного інженера Куденка О.В., яка стала однією з підстав для звільнення позивача з роботи вбачається, що остання датована 18.09.2013 року, даною доповідною Куденко О.В. доводить до відома керівника ЖКП №1 про відсутність на роботі [PERSON] 16,17.09.2013 року без пояснювальних документів та просить прийняти відповідні заходи. (а.с. 45) 17.09.2013 року за вих..№780/2 начальником ЖКП №1 на адресу [PERSON] направлено листа із проханням надати пояснення з приводу відсутності його на робочому місці 16.09.2013 року та 17.09.2013 року у письмовому вигляді. (а.с. 46) Будь-які підтвердження відправки даного листа або отримання його позивачем в матеріалах справи відсутні. 16.09.2013 року та 17.09.2013 року комісією у складі головного інженера Куденка О.В., електромеханіка Нартова М.П., майстра з благоустрою Шапка Н.І., інспектора відділу кадрів Однойко С.Л. складено акти про те, що [PERSON] 16.09.2013 року та 17.09.2013 року не вийшов на роботу без поважних причин. (а.с. 48, 50) 17.09.2013 року комісією у складі головного бухгалтера Черкасової Р.Ф., головного інженера Куденка О.В., бухгалтера Ільченко Л.Є. та інспектора по кадрам Однойко С.Л. було складено акт про те, що електромеханік [PERSON] був запрошений до відділу кадрів для дачі пояснень за фактом його відсутності на робочому місці 16 та 17.09.2013 року, від дачі пояснень і зазначення причин відсутності відмовився. (а.с. 47) У судовому засіданні представник відповідача та 3-ї особи пояснила, що [PERSON] було повідомлено у телефонній розмові і саме в телефонному режимі останній відмовився від дачі пояснень, однак в акті від 17.09.2013 року ці обставини не відображені, відсутній час його складання, а також відсутні відомості, на який саме номер телефону дзвонили [PERSON], хто саме телефонував та докази, що це підтверджують. Крім того, 17.09.2013 року за вих. №780/1 на адресу [PERSON] направлено листа за підписом головного бухгалтера ЖКП №1 Черкасової Р.Ф., яким останній запрошувався з'явитись до бухгалтерії ЖКП №1 для отримання повного розрахунку у зв'язку із скороченням штатів. (а.с. 13) А листом №791 від 19 вересня 2013 року, після звільнення позивача з роботи 17.09.2013 року за п.4 ст. 40 КЗпП України, відповідач повідомляє позивача про те, що може надати йому відпустку 24 календарних дні за його письмовою згодою на утримання раніше нарахованих компенсаційних виплат при його з'явленні на звільнення по скороченню чисельності штату з 17 вересня 2013 року. (а.с. 12) Відповідно до п. 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більш трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до ст. 147 ч.1 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення, як догана та звільнення. Згідно з ч.1 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмового пояснення та стягнення оголосити в наказі і повідомити працівника про це під розписку. У відповідності до ч. 3 ст. 149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок і попередню роботу працівника. Відповідно до ч.4 ст. 149 КЗпП України стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що керівництвом Житлово-комунального підприємства №1 порушені вказані вище норми трудового законодавства, бо будь-яких належних письмових доказів про те, що позивачу [PERSON] відповідачем по справі пропонувалось дати письмові пояснення з приводу обставин, що мали місце 16.09.2013 року та 17.09.2013 року - суду не надано. Відповідачем у справі в якості доказів надано лист від 17.09.2013 року за вих..№780/2 начальника ЖКП №1 на адресу [PERSON] із проханням надати пояснення з приводу відсутності його на робочому місці 16.09.2013 року та 17.09.2013 року у письмовому вигляді, однак будь-які підтвердження відправки даного листа або отримання його позивачем в матеріалах справи відсутні. Крім того, відповідач надає акт від 17.09.2013 року, складений комісією у складі головного бухгалтера Черкасової Р.Ф., головного інженера Куденка О.В., бухгалтера Ільченко Л.Є. та інспектора по кадрам Однойко С.Л. про те, що електромеханік [PERSON] був запрошений до відділу кадрів для дачі пояснень за фактом його відсутності на робочому місці 16 та 17.09.2013 року, від дачі пояснень і зазначення причин відсутності відмовився. Як встановлено у судовому засіданні із пояснень представника відповідача та 3-ї особи, [PERSON] було повідомлено у телефонній розмові і саме в телефонному режимі останній відмовився від дачі пояснень, однак в акті від 17.09.2013 року ці обставини не відображені, відсутній час його складання, також відсутні відомості, на який саме номер телефону дзвонили [PERSON], хто саме телефонував та докази, що це підтверджують. Звільняючи [PERSON] за п.4 ст. 40 КЗпП України відповідачем по справі в супереч ч.3 ст. 149 КЗпП України не враховані ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок і попередню роботу працівника. Крім того, наказ від 17 вересня 2013 року №159/ОС про звільнення [PERSON] є неконкретизованим. Однією з підстав звільнення [PERSON] стала службова записка головного інженера Куденка О.В., яка датована 18.09.2013 року, в той час як наказ про звільнення від 17 вересня 2013 року. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідачем був порушений механізм звільнення позивача відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з чим позов в частині поновлення на роботі - підлягає задоволенню. Згідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Як вбачається з довідки Житлово-комунального підприємства №1 від 30.09.2013 року, середня заробітна плата за липень-серпень 2013 року [PERSON] склала 1828,36 грн. (а.с. 19) Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100, розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] за один календарний день становить 87,06 грн.. Таким чином, розмір середньомісячного заробітку складає в період вимушеного прогулу з 17.09.2013 року по 20.01.2014 року за 88 робочих днів (кількість днів вимушеного прогулу)* 87,06 грн. (середньоденну заробітну плату за 1 день), що складає 7661,28 грн., і саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Що стосується позовних вимог позивача [PERSON] про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди, завданої звільненням без законної підстави у розмірі 50000 грн., суд вважає ці вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року), відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин ( незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо) яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Судом встановлено, що звільнення [PERSON] з роботи є неправомірним, оскільки воно проведено відповідачем з порушенням норм діючого трудового законодавства. Незаконне звільнення позивача з роботи відповідачем, призвело до моральних страждань, порушило нормальний перебіг життя та вимагало додаткових зусиль для його організації, змусило затратити зусилля та час для поновлення на роботі, тимчасово позбавило заробітку за місцем роботи та засобів для нормального існування, нести витрати на правову допомогу. За таких обставин, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь [PERSON] 1000 (одну тисячу) грн. на відшкодування моральної шкоди. Що стосується вимог позивача в частині визнання незаконним наказу №81/В від 28 серпня 2013 року та зобов'язання внесення змін до цього наказу, слід зазначити наступне. Відповідно до преамбули Закону України «Про відпустки» цей Закон встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров'я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи. Відповідно до ст. 1 зазначеного Закону державні гарантії та відносини, пов'язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про відпустки» (далі Закон) право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності. Відповідно до ст. 4 Закону до щорічної відпустки відносяться інші додаткові відпустки, передбачені законодавством. Тривалість відпусток визначається цим Законом, іншими законами та іншими нормативно-правовими актами України і незалежно від режимів та графіків роботи розраховується в календарних днях. Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Ч.1 ст. 75 КЗпП України визначено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладання трудового договору. Як встановлено у судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи, наказом ЖКП №1 від 29.08.2013 року №62-к про кадрове порушення та усунення порушень у відділі кадрів, інспектором відділу кадрів ЖКП №1 була допущена груба помилка при розрахунку відпускних днів на підставі поданої заяви [PERSON], у зв'язку з чим наказ за №81/В від 28 серпня 2013 року визнано недійсним, інспектору відділу кадрів доручено надати новий наказ за №81/В-а (заміна) від 28.08.2013 року з вірним розрахунком періоду відпрацьованого часу та днів відпустки пропорційно відпрацьованому часу [PERSON], а тому суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання цього наказу незаконним та зобов'язання відповідача внести до нього зміни та вважає, що у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Відповідно до п 7 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення. Так, згідно з п.п. 2 і 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника та про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Зазначені випадки зобов`язують суд в обов`язковому порядку допустити рішення до негайного виконання. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в сумі 229,40 грн. та на користь позивача витрати на правову допомогу в сумі 800 грн.

Outcome: partial