Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення коштів позики згідно договору від 24.10.2013 року, мотивуючи свою вимогу тим, що згідно умов даного договору [PERSON] отримала від нього 98 400 грн., однак такі кошти не повертає, що і спричинило звернення його до суду. Також, позивач вважає, що на суму боргу в розмірі 98 400 грн. він правомірно нарахував інфляційні втрати в розмірі 67 502,50 грн. та 3 відсотки річних в розмірі 8 863,90 грн. за період з 24.10.2014 року по 24.10.2017 року, які також просить стягнути з відповідачки. Крім того, позивач просить стягнути з відповідачки понесені ним витрати на правову допомогу в сумі 2 400,00 грн. В судовому засіданні 16.11.2017 року позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві та поясненнях наданих в судовому засіданні. Відповідач в судове засідання не зявилась, про причини неявки суд не повідомила, хоча була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, шляхом розміщення оголошення про розгляд даної справи в газеті Свобода №91 (3231) від 22.11.2017 року. Згідно із ч.4 ст. 169 та ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвали заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. 17.11.2017 року в своїй заяві про розгляд справи без його участі, позивач також зазначив, що дає згоду на проведення заочного розгляду справи. Оскільки сторони в судове засідання не зявились, відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, фіксація судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 24.10.2013 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики грошей, шляхом підписання. Згідно п.1 даного договору [PERSON] позичила у [PERSON] 98 400 грн. В п.2 договору зазначено, що повернення позиченої суми грошей повинно бути в Чорткові. Відповідно до 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Застосовуючи положення Цивільного Кодексу, судом встановлено, що договір позики, який укладений між сторонами, не містить встановленого строку зобов'язання на повернення позичених коштів. Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. В матеріалах справи відсутні та позивачем не подано суду жодних доказів звернення до відповідачки з вимогою про повернення позичених останньою, грошових коштів згідно договору від 24.10.2013 року. Відтак, судом не встановлено, ані дати повернення коштів, які б визначались у договорі позики, ані вимоги в розумінні абз. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України. Разом з тим, як зазначено у п. 24 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 30.03.2012р. Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин, пред'явленням вимоги є як направлення/вручення вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення позову. Отже, суд вважає, що факт пред'явлення позову кредитором до боржника є сам по собі вимогою, а відтак дає підстави для висновку, що строк виконання зобов'язання по поверненню коштів настав. Тому, суд задовольняє вимоги позивача в частині 98 400,00 грн., як такі, що є підставними та доведені у встановленому законом порядку. Вирішуючи вимоги в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних, суд виходив із наступного. Так, суд в цілому погоджується із правом позивача на нарахування інфляційних втрат та 3% річних згідно ч. 2 ст.625 ЦК України на суму зобов'язання у розмірі 98 400,00 грн. Однак, досліджуючи можливість стягнення таких нарахувань в межах даної справи, суд дійшов до висновку, що такі не можуть бути задоволені виходячи із наступного. Як видно із вимог позивача, він просить стягнути такі нарахування за період з 24.11.2014 року по 24.10.2017 року. Водночас, до суду позивач звернувся 30.10.2017 року. Як зазначалось вище, аналіз фактичних обставин справи та норм закону свідчить, про те, що строк виконання зобов'язання відповідачки слід обчислювати з моменту пред'явлення вимоги (позову), тобто не раніше аніж з 30.10.2017 року. Відтак будь-які нарахування інфляційних втрат та 3% річних до цього часу є безпідставні, так як положення ч.2 ст. 625 ЦК України застосовуються лише щодо простроченого виконання зобов'язання. Отже, суд дійшов до висновку, що позивач просить стягнути такі нарахування за період, коли вони не могли бути нараховані. Щодо нарахування таких інфляційних втрат та 3 % річних після звернення з позовом, то суд відзначає, що такі судом самостійно не можуть бути нараховані виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.11 ЦПК), який передбачає, що суд розглядає справи в межах заявлених вимог. Разом з тим, позивач не позбавлений права на звернення до суду із окремим позовом, де можуть бути нараховані такі кошти після настання строку виконання зобов'язання. Тому, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Стосовно судових витрат на правову допомогу, то суд відзначає, що такі витрати є судовими витратами в силу ст.79 ЦПК України, а ч. 2 ст. 84 цього Кодексу визначено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно ст. 1 ЗУ Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до договору про надання правової допомоги від 17.10.2017 року надання правової допомоги [PERSON] забезпечив [PERSON], а відповідно до акту виконаних робіт від 24.10.2017р. оплата за надання правової допомоги становить 2 400,00 грн., які позивач сплатив згідно квитанції №27142126 від 24.10.2017 року. Як видно із акту виконаних робіт від 24.10.2017 року загальна кількість витрачених годин роботи на виконання договору про надання правової допомоги, тобто вчинення дій поза судовим засіданням становить 6 годин. Оскільки прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2017 р. становить 1600,00 грн., то граничний розмір компенсації таких витрат становить 3 840,00 грн. (1600*0,40*6=3840,00). За таких обставин, суд вважає доведеним розмір витрат на правову допомогу на рівні 2 400,00 грн., що і підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача. Одночасно, у відповідності до положень ст.88 ЦПК України слід вирішити питання судових витрат у вигляді оплаченого позивачем судового збору.

Outcome: partial