Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про визнання права власності на квартиру та виселення без надання іншого житлового приміщення , вказуючи , що у Придніпровському відділі державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції перебував на виконанні виконавчий лист за № 2-582 від 26.05.2010 року, виданий Придніпровським районним судом м. Черкаси про стягнення солідарно з громадян [PERSON] та [PERSON] боргу. При цьому , на час проведення даних виконавчих дій він був власником однокімнатної квартири [ADDRESS]. За результатами проведення прилюдних торгів квартиру реалізовано на користь [PERSON], що підтверджено даними протоколу № 23- 0049/12 від 13.07.2012 року, на неї оформлено право власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності за № 2560 від 19.07.2012 року, видане приватним нотаріусом [PERSON] . Також, вказані обставини підтверджені і даними витягу про державну реєстрацію прав за № 34930824 від 24 липня 2012 року. У відповідності до рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси у справі № 711/1519/13-ц задоволено позовні вимоги [PERSON] про його виселення з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення та знято з реєстраційного обліку. Рішення набрало законної чинності 21.04.2013 року та було виконано Придніпровським відділом державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції. Разом з тим , іншим рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси у справі за № 2314/5677/12 від 3.02.2014 року задоволено його позовні вимоги , визнано недійсними результати прилюдних торгів по реалізації арештованого майна - квартири [ADDRESS] , які відбулися 13.07.2012 року та оформлені протоколом № 23 - 004912, а також , актом державного виконавця про проведені прилюдні торги від 17.07.2012 року. Також, визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на квартиру на ім'я [PERSON] від 19.07.2012 року . Вищевказане рішення суду залишено без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 19.03.2014 року. Також, в позовній заяві вказується на правові позиції Верховного Суду України, зокрема, які містяться в постанові від 3.10.2011 року , про те, що Вищий господарський суд України виходив з того, що продаж майна на прилюдних торгах, проведених з порушенням чинного законодавства щодо порядку виконання судових рішень, не змінює статусу особи, яка придбала майно з прилюдних торгів , як добросовісного набувача, у якого майно не може бути витребуване власником за будь - яких умов в силу ч.2 ст. 388 ЦК України. Згідно Верховного Суду України , висновок Вищого господарського суду України ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права та суперечить висновкам цього суду в інших за змістом судових рішеннях у подібних правовідносинах, зокрема, у справах № 15/274 (5/158) та за № 3/253- 06. Також, позивачем вказується , що в постанові від 5.07.2007 року у справі за № 3/253- 06 Вищий господарський суд України, зазначив, що посилання скаржника на те, що за змістом частини 2 ст. 388 ЦК України майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане в порядку, встановленому для виконання судових рішень, не приймаються до уваги Вищим господарським судом України, оскільки державною виконавчою службою був порушений порядок виконання судових рішень, а протоколи проведення таких аукціонів визнані недійсними в судовому порядку. Тобто, визнання судом прилюдних торгів оформлених протоколом недійсним є підставою визначити переможця торгів недобросовісним набувачем та витребувати в нього квартиру, згідно із статтями 387 та 388 ЦК України. Відповідачка [PERSON] відмовляється добровільно звільнити спірну квартиру, чим створює йому перешкоди у здійсненні повноважень , як власника нерухомого майна, а крім того, здає житло по найму третім особам, а тому, він змушений звертатися з даним позовом до суду. Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав і інтересів є визнання права, відновлення становища, яке існувало до порушення. У зв'язку з відсутністю у [PERSON] правових підстав для проживання у вищевказаній квартирі, просив суд у відповідності до ст.116 ЖК України виселити відповідачку із квартири без надання іншого житлового приміщення , а також, просив суд визнати за ним право власності на квартиру. В судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали. Відповідачка [PERSON] на неодноразові повідомлення до суду не з'явилась без надання поважних причин неявки. При цьому, судом у відповідності до вимог чинного ЦПК України неодноразово направлено судові повідомлення на адресу відповідачки [PERSON] , в тому числі і через працівників житлового органу, а також направлено телеграми та розміщено оголошення в засобах масової інформації. Таким чином , повідомлення суду про явку до суду відповідача направлені саме за місцем проживання та реєстрації відповідача - [ADDRESS], що узгоджується із даними сектору адресно - довідкової роботи Управління ДМС України в Черкаській області за запитом суду , тобто , належним чином , а тому , у відповідності до ст.169 ч.4 ЦПК України , якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки суд визнає неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів та ухвалює заочне рішення. Заслухавши пояснення [PERSON] та його представника, дослідивши надані письмові матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований на законі , підтверджений документально та підлягає до задоволення , виходячи з наступних підстав. За обставинами справи , встановлено , що у Придніпровському відділі державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції перебував на виконанні виконавчий лист за № 2-582 від 26.05.2010 року, виданий Придніпровським районним судом м. Черкаси про стягнення солідарно з громадян [PERSON] та [PERSON] боргу. При цьому, на час проведення даних виконавчих дій позивач [PERSON] був власником однокімнатної квартири [ADDRESS]. За результатами проведення прилюдних торгів квартиру реалізовано на користь [PERSON], що підтверджено даними протоколу № 23- 0049/12 від 13 липня 2012 року, на неї оформлено право власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності за № 2560 від 19.07.2012 року, видане приватним нотаріусом [PERSON] Також, вказані обставини підтверджені і даними витягу про державну реєстрацію прав за № 34930824 від 24 липня 2012 року. У відповідності до рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси у справі № 711/1519/13-ц задоволено позовні вимоги [PERSON] про виселення позивача [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення та знято з реєстраційного обліку. Рішення набрало законної чинності 21.04.2013 року та виконано Придніпровським відділом державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції. Разом з тим , іншим рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси у справі за № 2314/5677/12 від 3.02.2014 року задоволено позовні вимоги [PERSON], визнано недійсними результати прилюдних торгів по реалізації арештованого майна - квартири [ADDRESS] , які відбулися 13.07.2012 року та які оформлені протоколом № 23 - 004912, а також, актом державного виконавця про проведені прилюдні торги від 17.07.2012 року. Також, визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на квартиру на ім'я [PERSON] від 19.07.2012 року . Вищевказане рішення суду залишено без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 19.03.2014 року. Це підтверджено наданими суду письмовими матеріалами справи , вказаними рішенням Придніпровського районного суду м . Черкаси від 3.02.2014 року та ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 19.03.2014 року. Таким чином, у зв'язку із ухваленням рішення суду від 3.02.2014 року та ухвали апеляційного суду Черкаської області від 19.03.2014 року, у відповідача [PERSON] на теперішній час відсутні законні підстави для проживання у вищевказаній квартирі, а тому , позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими , а відповідачка [PERSON] підлягає виселенню із спірної квартири на підставі ст. ст. 9,10,116 ЖК України. Відповідно до ч.1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також , у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В ході розгляду справи встановлено , що після прийняття судом рішення та видачі виконавчого листа від 26.05.2010 року № 2-582 право власності на квартиру було зареєстроване за [PERSON]. Проте , з ухваленням судом рішення від 3.02.2014 року , яке залишено апеляційним судом Черкаської області без змін 19.03.2014 року, порушене право [PERSON] має бути відновленим шляхом визнання за ним права власності на квартиру [ADDRESS]. Суд находить обґрунтованими посилання позивача в позовній заяві про те , що відповідно до п.п. 10 п. 37 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» , затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за № 868 від 17 жовтня 2013 року, документами, які підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Також, є обґрунтованими і посилання позивача в своїй заяві на ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України № 475/97- ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» про те , що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства, і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Також, суд вважає обґрунтованими і посилання позивача та його представника в заяві на правові позиції Верховного Суду України, зокрема, які містяться в постанові від 3.10.2011 року , про те, що Вищий господарський суд України виходив з того, що продаж майна на прилюдних торгах, проведених з порушенням чинного законодавства щодо порядку виконання судових рішень, не змінює статусу особи, яка придбала майно з прилюдних торгів , як добросовісного набувача, у якого майно не може бути витребуване власником за будь - яких умов в силу ч.2 ст. 388 ЦК України. Згідно позиції Верховного Суду України , висновок Вищого господарського суду України ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права та суперечить висновкам цього суду в інших за змістом судових рішеннях у подібних правовідносинах, зокрема, у справах № 15/274 (5/158) та за № 3/253- 06. Також, позивачем вказується , що в постанові від 5.07.2007 року у справі за № 3/253 - 06 Вищий господарський суд України, зазначив, що посилання скаржника на те, що за змістом частини 2 ст. 388 ЦК України майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане в порядку, встановленому для виконання судових рішень, не приймаються до уваги Вищим господарським судом України, оскільки державною виконавчою службою був порушений порядок виконання судових рішень, а протоколи проведення таких аукціонів визнані недійсними в судовому порядку. Тобто, визнання судом прилюдних торгів оформлених протоколом недійсним є підставою визначити переможця торгів недобросовісним набувачем та витребувати в нього квартиру, згідно із ст.ст. 387,388 ЦК України. Згідно до ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно - правовий акт, що містить зазначену норму права та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Статтею 41 Конституції України визначено , що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, які, зокрема, означають можливість належним чином використовувати річ для своїх потреб за її призначенням. Згідно до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати його для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб. Таким чином , порушене право позивача [PERSON] підлягає захисту шляхом виселення відповідачки із квартири без надання іншого жилого приміщення. Узагальнюючи вищенаведене , суд вважає, що за [PERSON] має бути визнано право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 29, 2 кв.м та виселено з квартири відповідачку [PERSON] без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до п. 9 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 8.07.2011 року № 3674-VI позивач [PERSON], , як інвалід 2 групи, звільнений від сплати судового збору. З [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають до стягнення понесені ним витрати по оплаті трьох телеграм в сумі 51,48 гривень та по розміщенню оголошення в засобах масової інформації в сумі 60 гривень, а всього на загальну суму 111,48 гривень. Крім того , у відповідності до ст.88 ЦПК України та у зв'язку із задоволенням позовних вимог [PERSON] з [PERSON] у прибуток держави підлягає до стягнення судовий збір в сумі 1110,75 гривень. На підставі наведеного, ст.ст.11,60, 213-215, 88,224 та

Outcome: approved