Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-06 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Луганськвугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта імені Артема» про визнання незаконним наказу та скасування наказу; про поновлення на роботі; про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди посилаючись на наступне. З 01.02.2013 року по 08.01.2014 рік він працював машиністом гірничовиємочних машин на відокремленому підрозділі «Шахта імені Артема» ДП «Луганськвугілля». Наказом №16-к від 08.01.2014 року його було звільнено з роботи за п.3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України - за систематичне невиконання працівником обов?язків, покладених на нього трудовим договором. Однак, з цим наказом він не згоден, бо жодних порушень трудової дисципліни не допускав. 02 січня 2014 року він не палив та не користувався відкритим вогнем на шахті, а в нього лише зберігалися дві цигарки, які він забув викласти. Крім того, наказ №226 від 17.04.2013 року про притягнення його до дисциплінарної відповідальності вважає був винесений з порушеннями, бо він не працював горнорабочим очисного забою, а тому на його думку він є незаконним, крім того, з даним наказом він не був ознайомлений, а лише поставив під ним свій підпис, а тому вважає, що строк на оскарження даного наказу має бути поновлений. А тому, оскільки позивач вважає, що його звільнили незаконно, звернувся до суду з позовом в якому, просить визнати наказ №16-к від 08.01.2014 року ДП «Луганськвугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта імені Артема» про звільнення [PERSON] незаконним та скасувати його; поновити строк та скасувати наказ №226 від 17.04.2013 року про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності; поновити [PERSON] на посаді машиніста гірничовиємочних машин; стягнути на користь позивача з ДП «Луганськвугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта імені Артема» середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 6623 гривні 68 копійок та моральну шкоду в розмірі 2000 гривень, оскільки вважає своє звільнення незаконним та таким, що принижує його перед рідними та колегами, що призводить до душевних страждань. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали в повному обсязі та наполягали на його задоволенні. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала повністю та пояснила, що дійсно з 01.02.2013 року [PERSON] працював на відокремленому підрозділі «Шахта імені Артема» ДП «Луганськвугілля» на посаді машиніста гірничовиємочних машин та був звеневим ГРоЗ. Однак, 08.01.2014 року за систематичне невиконання своїх обов?язків його було звільнено. Оскільки, наказом по шахті №226 від 17.04.2013 року [PERSON] вже було притягнуто до дисциплінарної відповідальності за порушення СУПОТ в частині недотримання паспорта кріплення п.9.39.12; ПБ п.1 гл. 3 р.4. З цим наказом позивач був особисто, під розпис, ознайомлений. Жодних заперечень не виказував. Далі, 02 січня 2014 року, в порушення вимог ЗУ «Про охорону праці», Гірничого Закону, Правил безпеки в вугільних шахтах та протокольних рішень засідань по охороні праці та промбезпеки ДП «Луганськвугілля» від 27.09.2013 року та наказу по підприємству №557 від 19.09.2013 року «Про заборону куріння, зберігання курильних приладів в спецодягу та проносі їх до шахти», [PERSON] проніс до шахти дві цигарки, про що був складений відповідний акт. Профспілковий орган шахти одноголосно дав згоду на звільнення позивача, бо це порушення є вкрай тяжке, що могло спричинити аварію та загибель людей. Внаслідок чого, вважає, що наказ №16-к від 08.01.2014 року про звільнення [PERSON] є законним та просила суд, відмовити в задоволені позовних вимог повністю. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов [PERSON] є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст.ст.10,11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Наказом №73-к від 01.02.2013 року підтверджується, що позивач [PERSON] був прийнятий на роботу до підприємства відповідача машиністом горновиємочних машин /а.с.24/. Згідно ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Так, сторонами не заперечувалося в судовому засіданні, що [PERSON] з моменту прийняття на роботу і до звільнення працював на підприємстві відповідача машиністом горновиємочних машин та звеневим горнорабочих очисного забою. Наказом №226 від 17.04.2013 року підтверджується, що [PERSON] був притягнутий до дисциплінарної відповідальності та йому було оголошено догану. Також тут міститься власний підпис позивача [PERSON] щодо ознайомлення з наказом /а.с.25-26, 66-67/. Суд не приймає до уваги посилання позивача та його представника, що в приказній частині цього наказу вказано про притягнення до відповідальності [PERSON] як горнорабочого очисного забою, а не як звеневого, оскільки як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] дійсно працював звеневим, сторонами це не заперечувалася, про що також міститься і посилання в самому наказі. Крім того, представник відповідача пояснила, що це лише механічна описка в приказній частині цього наказу, яка жодних наслідків по своєї суті не тягне, вона вже виправлена, що також підтверджується і пояснювальною відповідальної особи на а.с. 108. Суд критично ставиться до твердження позивача, що він не був ознайомлений з цим наказом, оскільки це спростовується його власним підписом на а.с. 26 та показами представника відповідача, яка пояснила, що цей наказ був доведений до відома [PERSON], він погодився з ним, про що саме і свідчить його підпис без жодних заперечень та зауважень, бо інакше він не підписав би його; та лише зараз, коли вже минув майже рік з дня його винесення, позивач порушує питання щодо його законності. А тому суд вважає, що наказ №226 від 17.04.2013 року винесено законно, а [PERSON] не довів протилежного та жодних поважних підстав пропуску строку оскарження наказу №226 від 17.04.2013 року також суду не навів. Далі, з наказу №557 від 19.09.2013 року «Про заборону куріння, зберігання курильних приладь в спецодягу та проносі їх до шахти», виданим ДП «Луганськвугілля» ВП «Шахта імені Артема» вбачається, що було заборонено паління, зберігання та носіння курильних приладів в спецодягу та проносі їх до шахти /а.с.28,68/. Журналом реєстрації інструктажів з питань охорони праці і ТБ на робочому місці №1 підтверджується, що вищевказаний наказ був доведений до всіх працівників шахти, в тому числі і до позивача, під розпис /а.с.69-71/. Пунктом 3.2 Рішення засідання постійно діючої комісії по охороні праці та промислової безпеки від 27.09.2013 року підтверджується, що у зв?язку із аварією, яка відбулася на підприємстві відповідача, посилено контроль трудової дисципліни с ціллю недопущення випадків переносу в шахту курильних приладів …. /а.с.72-74/. Актом від 02.01.2014 року підтверджується, що у позивача [PERSON] на території шахти були вилучені курильні прилади /а.с.77/. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтвердив, що він дійсно 02.01.2014 року на території шахти в своєму спецодязі зберігав дві цигарки. Випискою з протоколу засідання профспілкового комітету ВП «Шахта імені Артема» №109 від 04.01.2014 року підтверджується, що на засіданні профкому була присутня більшість його складу та одноголосно була надана згода на звільнення позивача з підприємства за систематичне невиконання працівником обов?язків згідно трудового договору /а.с.79-80/. Таким чином, передбачена законодавством процедура звільнення позивача була дотримана. З наказу №16-к від 08.01.2014 року вбачається, що позивача [PERSON] було звільнено по ст.. 40 п.3 КЗпП України /а.с.27/. Суд не приймає до уваги посилання позивача та його представника, що [PERSON] не порушував ст.. 49 Гірничий закон України, так як не палив на території шахти, а лише зберігав цигарки, оскільки наказом№557 від 19.09.2013 року установи відповідача прямо забороняється навіть зберігання будь-яких курильних приладів та цей наказ був виданий шахтою саме на виконання недопущення порушень гірничого законодавства та ст.. ст.. 41, 49 Гірничий закон України. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992 року /зі змінами/ «Про практику розгляду судами трудових спорів» працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року. Отже, 17.04.2013 року наказом №226 до [PERSON] застосовувалось дисциплінарне стягнення за невиконання обов'язків, покладених на нього трудовим договором. Це стягнення не втратило юридичної сили за давністю, не зняте достроково та на момент винесення наказу №16-к від 08.01.2014 року про звільнення позивача минулого не більше одного року, що повністю узгоджується з вимогами п.23 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992 року /зі змінами/ «Про практику розгляду судами трудових спорів». Оскільки позивач в судовому засіданні не довів та не підтвердив належними та допустими доказами по справі незаконність наказів №226 від 17.04.2013 року та №16-к від 08.01.2014 року про його звільнення та не надав жодної поважної підстави пропуску строку оскарження наказу №226 від 17.04.2013 року, суд вважає, що позивачу слід відмовити в задоволенні позову в цій частині за безпідставністю. Крім того, суд приходить до висновку, що оскільки, сукупністю зібраних у справі доказів порушення прав позивача не встановлено, то відсутні правові підстави для задоволення решти позовних вимог, так як вони є похідними від основних вимог.

Outcome: dismissed