Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» на свою користь моральну шкоду одноразово у розмірі 25000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що працював у відповідача за відповідними професіями з повним робочим днем у шахті, здійснював роботу під землею. Наказом відповідача № 70к від 20.01.2014 р. [PERSON] було звільнено у зв`язку із незадовільним станом здоров`я за п.2 ст.40 КЗпП України. Внаслідок тривалої фізичної праці у підземних умовах у [PERSON] розвилося хронічне захворювання - хронічне обструктивне захворювання легенів пилової етіології - легенева недостатність першого ступеня, що підтверджується медичними висновками. Зокрема, захворювання [PERSON] професійне та пов`язано із умовами праці у несприятливих виробничих факторах. Висновком МСЕК від 07.08.2014 року [PERSON] вперше встановлена стійка втрата професійної працездатності внаслідок професійного захворювання у розмірі 25 відсотків. Також, [PERSON] визначена необхідність у медикаментозному та санаторно- курортному лікуванні, встановлено протипоказання важкої фізичної праці у підземних умовах. Стверджує, що внаслідок професійного захворювання завдано шкоду здоров`ю позивача, що спричинило моральну шкоду, яка обумовлена моральними та фізичними стражданнями з приводу пошкодження здоров`я, погіршення життєвих умов, що потребує від [PERSON] додаткових зусиль для організації свого життя. Хвороба спричиняє [PERSON] тяжкі фізичні і моральні страждання, порушує нормальні життєві зв`язки. Його життєдіяльність обмежена. В теперішній час у [PERSON] змінився звичайний спосіб життя. Його постійно переслідує біль. Позивач вимушений значний час витрачати на лікування в різних медичних установах, намагаючись відновити здоров`я. Викладене є підставою для відшкодування [PERSON] моральної шкоди відповідачем у відповідності зі ст.237-1 КЗпП України. Ухвалою Волноваського районного суду Донецької області від 09.10.2019 року у даній справі відкрито провадження та вирішено розгляд справи проводити у загальному позовному провадженні. Ухвалою суду від 05.11.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 11.11.2019 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову. Посилається на те, що позивач не надав жодних доказів, які б саме свідчили про перенесення ним моральних страждань, та обґрунтування вимоги на виплату моральної компенсації у розмірі 25000,00 грн. Позивач у цій категорії справ повинен довести такі обставини: втрата Позивачем соціальних зв`язків, перенесення моральних та психічних страждань, посягання на його соціальний статус, авторитет, честь і гідність, особистісні переконання, його самооцінку, стан, місце в суспільстві, сформовану систему його міжособистісних зв`язків і відносин, що викликає у нього сильну відповідну емоційну реакцію у вигляді негативних переживань. Відтак вважає, що підстав для задоволення позову немає. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, у позовній заяві просили розглянути справу у їх відсутність, заявлені вимоги підтримують, наполягають на їх задоволенні. Проти винесення заочного рішення не заперечував. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, заяву про розгляд справи за його відсутності не надав, про причини неявки суд не інформував. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, розглянув позовну заяву та додані матеріали, повно та всебічно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, і, об`єктивно оцінивши докази, доходить наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] працював на Державному підприємстві «Шахта ім. М.С. Сургая» за відповідними професіями з повним робочим днем у шахті. Так, згідно із записами у трудовій книжці позивача серії [NUMBER] від 08.08.1978 р., позивач працював у відповідача за наступними професіями: -з 01.08.1985 року по 20.07.1993 року - електрослюсарем підземним; -з 20.07.1993 року по 10.11.1997 року - гірничим робітником очисного вибою; -з 10.11.1997 року по 11.04.2002 року - електрослюсарем підземним 5 розряду; -з 11.04.2002 року по 16.12.2003 року - механіком підземним; -з 16.12.2003 року по 24.01.2010 року - горномонтажником 5 розряду підземним; -з 24.01.2010 року по 20.01.2014 року - машиністом під`ємних підземних установок з повним робочим днем в шахті. Вказані обставини підтверджуються копією трудової книжки, яка міститься у матеріалах справи та такі не заперечуються відповідачем. Наказом відповідача №70к від 20.01.2014 р. [PERSON] було звільнено у зв`язку із незадовільним станом здоров`я за п.2 ст.40 КЗпП України. Відповідно до медичного висновку лікарсько-експертної комісії спеціалізованого лікувально-профілактичного закладу про наявність (відсутність) професійного характеру захворювання №1087/1029 від 09.07.2014 року, складеного Комунальною лікувально-профілактичною установою «Обласна клінічна лікарня профзахворювань», [PERSON] встановлено діагноз: хронічне обструктивне захворювання легенів пилової етіології у фазі затихаючого загострення; легенева недостатність першого ступеня; захворювання професійне, пов`язано із умовами праці у несприятливих виробничих факторах та встановлено вперше. Згідно повідомлення про професійне захворювання КЛПУ Обласної клінічної лікарні професійних захворювань Департаменту охорони здоров`я Донецької обласної державної адміністрації від 09.07.2014 року, яке адресовано Комунальному закладу «Вугледарський центр первинної Медико-санітарної допомоги» [PERSON] постановлено діагноз: хронічне обструктивне захворювання легенів пилової етіології у фазі затихаючого загострення; легенева недостатність першого ступеня; захворювання професійне та встановлено вперше. Виробнийчий фактор, що викликав захворювання виробничий пил. [PERSON] , згідно виписки із акта огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги до довідки серії 10 ААА №125931, вперше встановлена стійка втрата професійної працездатності внаслідок професійного захворювання у розмірі 25 відсотків. Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Статтею 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Частиною 1 ст.1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань, або втрати нормальних життєвих зв`язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв`язку між попередніми умовами. Згідно з роз`ясненнями, даними в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року), відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин, чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Вказане свідчить про те, що шкода підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок, а при відсутності будь-якої з цих ознак не може бути покладено на відповідача обов`язку відшкодування шкоди. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до ст.9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Однак, судом встановлено, що Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України згідно з п.22 ст.71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» не відповідає за завдану моральну шкоду, оскільки зупинено дію абз.4 ст.1 підпункту «є» пункту І частини першої ст.21, частини 3 статті 28, частини 3 ст.34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які потягли втрату працездатності» у частині відшкодування моральної шкоди застрахованим особам і членам їхніх сімей. Крім того, із Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» виключена ч.3 ст.34 відповідно до положень Закону України від 23 лютого 2007 року «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Тому, доводи відповідача про те, що моральна шкода повинна відшкодовуватись Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, не заслуговують на увагу. Згідно п.4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 р. №1-9 рп/2004 моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна травмою на виробництві, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Так, наявність моральної шкоди позивач мотивує тим, що внаслідок професійного захворювання завдано шкоду здоров`ю [PERSON] , що спричинило моральну шкоду, яка обумовлена моральними та фізичними стражданнями з приводу пошкодження здоров`я, погіршення життєвих умов, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зокрема, хвороба спричиняє останньому тяжкі фізичні і моральні страждання, порушує нормальні життєві зв`язки, його життєдіяльність обмежена, змінився звичайний спосіб життя, його постійно переслідує біль. Позивач вимушений значний час витрачати на лікування в різних медичних установах, намагаючись відновити здоров`я. Всі ці обставини призвели до виникнення у нього хвилювань та переживань, що негативно відобразилось на його психоемоційному стані. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до правил ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Суд вважає, що викладені вище обставини є підставою для відшкодування [PERSON] моральної шкоди відповідачем у відповідності до ст.237-1 КЗпП України. Щодо тверджень відповідача про те, що позивач не надав жодних доказів, які б саме свідчили про перенесення ним моральних страждань, та обґрунтування вимоги на виплату моральної компенсації у розмірі 25000,00 грн., то суд не приймає їх до уваги, оскільки такі спростовуються дослідженими у судовому засіданні доказами, які суд визнав належними та допустимими. Таким чином, враховуючи вищевикладене, оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності, з огляду на важкі наслідки професійного захворювання, постійний характер їх негативних наслідків, обмеження життєдіяльності, порушення та зміну звичайного укладу життя і особистих зв`язків, суд дійшов висновку, що відшкодування позивачу моральної шкоди у розмірі 25000,00 грн. буде відповідати засадам розумності, виваженості та справедливості, а відтак позовну заяву необхідно задоволити у повному обсязі. Відповідно до п.2 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» не підлягають оплаті при зверненні до суду судовий збір, зокрема у справах про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, позовну заяву задоволено у повному обсязі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 768,40 грн. відповідно до вимог ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved