Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що [INFO] помер його батько, [PERSON] , після смерті якого залишилась спадщина у вигляді житлового будинку по [ADDRESS] , яку він одноособово прийняв за відсутності інших спадкоємців. Натомість зазначав, що через відсутність державної реєстрації на такий будинок, йому було відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину на такий будинок, який за даними Маріупольського БТІ рахується за бабусею позивача - [PERSON] , яка померла [INFO] . На момент смерті бабусі, разом із нею мешкав батько позивача по [ADDRESS] , що також підтверджується копією домової книги. На підставі цього [PERSON] фактично прийняв у спадок після смерті [PERSON] побудований до 1992 року будинок по [ADDRESS] . Враховуючи, що свого часу не була проведена державна реєстрація права власності на таку нерухомість за спадкодавцями, позивач просив суд захистити його права спадкоємця шляхом визнання за ним права власності на будинок по [ADDRESS] в порядку спадкування за законом. За клопотанням представника відповідача з Маріупольського бюро технічної інвентаризації було витребувано інвентаризаційну справу щодо будинку [ADDRESS] , а також витребувано з Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори копію спадкової справи щодо майна померлого [INFO] року [PERSON] . У судовому засіданні [PERSON] на задоволенні позовних вимог наполягав. Представник відповідача, який діє на підставі довіреності, проти задоволення позову не заперечував, визнаючи заявлені [PERSON] вимоги. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1258 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК) спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. За ст. 1261 ЦК в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За ч. 3 ст. 1268 ЦК спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. На підставі ст. 1269 ЦК спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно із ст. 1216 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). На підставі ч. 1 ст. 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, актовий запис № 106 від 23 січня 2012 року (а. с. 13). Також суд встановив, що згідно із постановою від 13 серпня 2018 року державний нотаріус 4-ї маріупольської державної нотаріальної контори за спадковою справою № 382 щодо майна померлого [INFO] року [PERSON] відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на будинок [ADDRESS] [PERSON] через відсутність правовстановлюючого документа на спірну нерухомість (а. с. 9, 112). Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Дослідженням спадкової справи щодо майна померлого [PERSON] вбачається, що остання була заведена на підставі заяви позивача [PERSON] , про прийняття спадщини. Позивач [PERSON] є сином спадкодавця [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження позивача виданого 19 липня 1977 року Відділом РАГС Орджонікідзевського району міста Жданова, актовий запис № 782 від 19 липня 1977 року (а. с. 113-123). За вказаною спадковою справою вбачається, що [PERSON] єдиний хто успадкував спадок після смерті [PERSON] , що також підтверджується відомостями зі Спадкового реєстру (а. с. 113-123). Також судом було встановлено, що матір`ю [PERSON] була [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого 6 травня 1954 року Калінінською сільською радою Поворинського району Балашовської області, актовий запис № 16 від 6 травня 1954 року (а. с. 115). Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданого 19 квітня 1999 року Орджонікідзевським відділом громадянського стану міста Маріуполя, актовий запис № 517 від 19 квітня 1999 року (а. с. 14). Крім цього зі спадкової справи № 382 щодо майна померлого [PERSON] вбачається, що останній після смерті своєї матері, [PERSON] , звернувся до нотаріусу для успадкування будинку [ADDRESS] на підставі ст. 529 ЦК (в редакції 1963 року). При цьому факт прийняття спадщини [PERSON] було встановлено нотаріусом на підставі реєстрації [PERSON] у такому будинку на момент смерті спадкодавця, [PERSON] , внаслідок чого було заведено спадкову справу № 214 (а. с. 118, 119). Також судом було встановлено, що [PERSON] єдиний хто успадкував спадок після смерті [PERSON] , що підтверджується відомостями з реєстру заповітів та реєстру спадкових справ, однак через смерть такого спадкоємця 22 січня 2012 року спадкова справа № 214 щодо майна спадкодавці [PERSON] була закрита (а. с. 119, 120, 123). Оскільки [PERSON] померла [INFO] року, а за п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК (в редакції 2004 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, то до відносин спадкування майна [PERSON] підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року (далі ЦК УРСР). Так за ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, дружина і батьки померлого. Згідно із ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. За п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР визнавалось, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, що повинно бути вчинено протягом 6 (шести) місяців з дня відкриття спадщини. На підставі встановлених судом обставин справи підтверджено, що [PERSON] успадкував спадщину після смерті [PERSON] , а спадщину після смерті [PERSON] успадкував вже позивач. Суд зауважує, що до 5 серпня 1992 року державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалась «Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року. При цьому у Листі Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (далі за текстом рішення - Лист ВССУ) також зазначалось, що державна реєстрація права власності на будівлі, споруди не залежала від виникнення права власності на нерухоме майно до моменту набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції 2004 року та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Тому в разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Оглянувши надану МКП «Маріупольське БТІ» інвентарну справу на будинок [ADDRESS] , суд вставив, що за наявними там відомостями станом на 1 жовтня 1975 року житловий будинок літ. А-1 був самовільно побудований [PERSON] . Також з вказаної інвентарної справи вбачається, що відповідно до висновку від 18 червня 2002 року про реєстрацію домоволодіння по [ADDRESS] , побудованого [PERSON] , було направлено документацію для вирішення питання про введення самовільно побудованого житлового будинку в експлуатацію з видачею на нього свідоцтва про право власності (а. с. 66). Натомість з відповіді МКП «Маріупольське БТІ» від 22 травня 2018 року вбачається, що право власності на будинок по [ADDRESS] не було зареєстровано (а. с. 27). Відповідно до п. 3.1 Листа ВССУ окрім загального кола обставин, які встановлюються судом при вирішенні спорів про право на спадкування, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з`ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно; 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності. За п. 3.2 Листа ВССУ громадяни, які збудували житлові будинки до 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Судом встановлено, що на момент прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] будинок по [ADDRESS] значився самовільно побудованим таким спадкодавцем та не був прийнятий до експлуатації при житті ані [PERSON] , ані її спадкоємцем, [PERSON] За ст. 331 ЦК (в редакції 2004 року) право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва, якщо ж договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації, а якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно зі змістом ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на момент відкриття спадщини [PERSON] 22 січня 2012 року) обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним особам, в тому числі право власності на нерухоме майно. За ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на момент відкриття спадщини [PERSON] 22 січня 2012 року) державна реєстрація прав проводиться на підставі, крім іншого, свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону. Відповідно до п. 29, 44, 46 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (в редакції на момент відкриття спадщини [PERSON] 22 січня 2012 року), для проведення державної реєстрація прав з видачею свідоцтва про право власності на новозбудоване нерухоме майно по вулиці [ADDRESS] місті Маріуполі заінтересованій особі слід було подати: документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку та завірену в установленому порядку копію примірника кадастрового плану земельної ділянки на паперовому носії; документ, що містить технічну характеристику такого об`єкта нерухомого майна і формується за результатами проведення його технічної інвентаризації; документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Також на підставі ч. 5 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції з 12 березня 2011 року) було визначено порядок проектування та будівництва об`єктів нерухомості власниками або користувачами земельних ділянок. При цьому за п. 9 «Прикінцевих положень» Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» органом державного архітектурно-будівельного контролю безоплатно за заявою власників (користувачів) земельних ділянок, на яких розміщені об`єкти будівництва, збудовані відповідно до цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, за результатами технічного обстеження приймаються у експлуатацію: збудовані у період з 5 серпня 1992 року до 9 квітня 2015 року індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки загальною площею до 300 квадратних метрів, а також господарські (присадибні) будівлі і споруди загальною площею до 300 квадратних метрів. Судом натомість було встановлено, що державна реєстрація будинку по [ADDRESS] як на момент смерті [PERSON] , так й на момент смерті [PERSON] не була проведена. На підставі п. 3.2 Листа ВССУ в разі недотримання спадкодавцем вимог законодавства щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно судами може визнаватись у порядку спадкування право на забудову, право на будівельні матеріали та інше відповідно до встановленого правового режиму спірного майна. Суд зазначає, що внаслідок законодавчих змін п. 49 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, передбачалось, що документом, який відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 5 серпня 1992 року, є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна. Також наголошено, що документи, які підтверджують виникнення, перехід, припинення права власності на такий об`єкт нерухомого майна, заявник не подає. Також за п. 3.1 «Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж», затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 19 березня 2013 року № 95, аналогічним чином зазначалось, що документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Суд вказує, що за змістом ст. 4, 5 вже чинної редакції Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягає право власності на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, в тому числі житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини. При цьому за змістом ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в чинній редакції з 2 листопада 2016 року) для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні житлові будинки, господарські будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях міських рад, якими здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав. Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність. Також відповідно до п. 41, 42 діючого «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на індивідуальні житлові будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. При цьому в такому випадку документ, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта не вимагається. Судом встановлено, що відповідно до технічного паспорту, складеного 8 травня 2018 року представниками МКП «Маріупольське БТІ» на будинок 15 по вулиці [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , вбачається, що такий будинок складається з житлового будинку літ. А-1 (житлова площа 32,2 кв. м., загальна площа 49,0 кв. м.), сараю літ. Б-1, погребу літ. Б/п, вбиральні літ. В-1 та огорожі № 1. При цьому усі будівлі побудовані до 1958 року включно (а. с. 16-20). На підставі відповіді МКП «Маріупольське БТІ» від 22 травня 2018 року також вбачається, що усі споруди на земельній ділянці по [ADDRESS] побудовані до 1992 року, тому не відносяться до самочинного будівництва (а. с. 27). Вказана інформація в довідці МКП «Маріупольське БТІ» обґрунтовується тим, що внаслідок законодавчих змін вже не вимагається наявність документів, які б підтверджували виникнення права на індивідуальний житловий будинок, побудований до 5 серпня 1992 року, його відповідність вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, а також його прийняття в експлуатацію, оскільки вказані документи наразі замінює технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Також суд наголошує, що за ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти мають зворотну дію в часі, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Таким чином суд дійшов висновку, що при реєстрації права власності на житлові будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, побудовані до 5 серпня 1992 року, введення їх в експлуатацію чинним законодавством не вимагається, а документами необхідними для реєстрації права власності на такі об`єкти нерухомості є: 1) технічний паспорт БТІ із зазначенням року побудови до 5 серпня 1992 року; 2) документ про присвоєння поштової адреси такому об`єкту нерухомого майна; 3) документ, що посвідчує правовий режим земельної ділянки під такою спорудою. При цьому судом було встановлено, що оскільки на житловий будинок по [ADDRESS] , який записано за [PERSON] та який був побудований до 1992 року, мається належним чином складений технічний паспорт за результатами технічної інвентаризації, проведеної у 2018 році, то вказане свідчить про фактичне прийняття за діючим законодавством в експлуатацію закінченого будівництвом спірного житлового будинку та допоміжних будівель до нього. В той же час судом встановлено, що ані на момент відкриття спадщини [PERSON] - [INFO] 1999 року, ані у подальшому [PERSON] , спадкоємцем останньої, як не було проведено прийняття у експлуатацію такого житлового будинку, так й не було проведено державної реєстрації права власності на нього. З огляду на перелічене, враховуючи норми спадкового права, на момент відкриття спадщини після смерті батька позивача право власності на житловий будинок [ADDRESS] не входило у спадщину, оскільки сам спадкодавець такого права у встановленому законом порядку не мав, тому вимоги [PERSON] щодо визнання за ним в порядку спадкування права власності на такий будинок є безпідставними. Натомість суд встановив, що для проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок [ADDRESS] згідно чинного законодавства наразі слід з визначеними в «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» документами звернутись до органу державної реєстрації прав. З огляду на те, що до складу спадщини входять усі права, належні спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та які не припинилися внаслідок його смерті, та враховуючи, що [PERSON] мала права забудовника житлового будинку [ADDRESS] , права якої перейшли у спадок та були прийняті [PERSON] , спадкові права якого в цій частині були прийняті як спадок, в свою чергу, [PERSON] , то таким чином суд дійшов висновку, що до позивача, як спадкоємця померлого [PERSON] перейшли права забудовника, які той успадкував після смерті [PERSON] , шляхом отримання права саме на оформлення права власності на такий житловий будинок у встановленому законом порядку. З огляду на викладене суд вважає можливим задовольнити заявлені позовні вимоги [PERSON] частково, визнавши за ним в порядку спадкування після смерті [PERSON] та [PERSON] права забудовника шляхом надання позивачу можливості провести державну реєстрацію права власності на житловий будинок [ADDRESS] відповідно до «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оформивши тим самим право власності на вказане нерухоме майно в порядку спадкування на себе.

Outcome: partial