Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Державного підприємства «Красноармійськвугілля» про стягнення одноразової допомоги у зв'язку з виходом на пенсію, середнього заробітку за час затримки розрахунку в обґрунтування якого вказав, що у період з 17.06.1997р. по 04.06.1999р. працював у відповідача. Згідно наказу по підприємству № 159/к від 03.06.1999р., він був звільнений з підприємства за ст.38 КЗпП України у зв'язку з виходом на пенсію. При звільненні відповідно до п.12.15 Галузевої (тарифної) угоди, йому повинна була бути виплачена одноразова допомога у зв'язку з виходом на пенсію, однак дана допомога виплачена не була. Оскільки його стаж на підприємстві на час звільнення складав понад 20 років, він мав право на виплату одноразової допомоги в розмірі 3-х середньомісячних заробітних плат, що складає відповідно довідки відповідача 1144,86 грн. Згідно ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або повноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно довідки відповідача, середньоденна заробітна плата позивача становить 19,57 грн. Так як, він був звільнений з 04.06.1999р., а повний розрахунок з підприємством не був проведений, тому загальна затримка розрахунку при звільненні на час подання позовної заяви становить з 05.06.1999р. по 31.12.2013р. - становить 3409 днів. Отже 3409 днів х 19,57 грн. = 66714,13 грн. Таким чином просить стягнути з відповідача на свою користь 1144,86 грн. одноразової допомоги, 66714,13 грн. середнього заробітку. До судового засідання позивач не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, на позовних вимогах наполягає. Представник позивача підтримав позовні вимоги позивача. Представник відповідача надав письмові пояснення, де вказав, що позов не визнає. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли під час виконання трудових обов'язків, то при розгляді зазначеного позову необхідно застосувати правила ст.233 КЗпП України, згідно якої строк звернення до суду для відновлення порушених прав та інтересів становить 3 місяці. Зазначена допомога при звільненні на пенсію є поза фондовою виплатою (не є елементом заробітної плати) і належить до соціальних гарантій (соціальних зобов'язань) підприємства. У випадку проведення неповного розрахунку при звільненні позивач мав змогу протягом строку, передбаченого ч.1 ст.233 КЗпП України звернутися до суду з моменту коли він дізнався або міг дізнатися про порушення своїх прав та інтересів, тобто з моменту свого звільнення з шахти. На час розгляду позовної заяви, строк позовної давності сплинув, тому вважають, що підстав для його поновлення немає у зв'язку з відсутністю поважних причин. Враховуючи вищенаведене, вважають що правові підстави для задоволення позову відсутні. У судовому засіданні представник відповідача підтримав свої письмові заперечення та пояснив суду, що довідку відповідача від 14.11.2013р. він підтверджує. Доказів щодо повідомлення належних позивачу сум при звільненні, у нього немає. У позивача більше 20 років у галузі. Він не заперечує щодо суми заборгованості, але позивач пропустив строк позовної давності. Судом встановлено, що позивач працював у відповідача та був звільнений 04.06.1999р. за ст.38 КЗпП України у зв'язку з виходом на пенсію за віком, допомога у зв'язку з виходом на пенсію не виплачена (а.с.3-7, 13). Згідно довідки відповідача від 14.11.2013р., середньомісячна заробітна плата складає 381,62 грн., середньоденна заробітна плата складає 19,57 грн. (а.с.13). Суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За змістом п.12.15 Галузевої угоди по тарифам, трудовим та соціальним гарантіям між Урядом України і галузевими профспілками працівників вугільної промисловості від 14.02.1992р., при виході працівника на пенсію сплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі і середнього заробітку, але не менш, зокрема, 20 років та більше - 3-х місячний заробіток. Згідно ч.1 ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди», умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Враховуючи вищевикладене, оскільки позивач був звільнений з підприємства у зв'язку з виходом на пенсію та мав стаж у вугільній галузі понад 20 років, то відповідач повинен був сплатити 3-х місячний заробіток позивача, який складає 1144,86 грн. (381,62 грн. х 3 місяці). Згідно абз.1 ч.1 ст.116 КЗпП України в редакції, станом на день звільнення позивача, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Таким чином, підприємство повинно було виплатити вказану допомогу у день звільнення. Суд зауважує, що у абз.1 ч.1 ст.116 КЗпП України, йде мова про всі суми, а не тільки заробітну плату. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином суд вважає, що стягненню підлягає середній заробіток за період з 05.06.1999р. по 31.12.2013р. у розмірі 66714,13 грн. (19,57 грн. х 3409 робочих днів). Суд вважає, що повинні враховуватися саме робочі дні, оскільки розрахунок середньоденної заробітної плати позивача зроблений відповідачем виходячи з робочих днів на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого ПКМУ від 08.02.1995р. № 100. Доводи представника відповідача про пропуск строку позовної давності суд не приймає до уваги з наступних підстав. Згідно ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до п.2.42 Інструкції зі статистики заробітної плати, затв. наказом Міністерства статистики України № 323 від 11.12.1995р., яка діяла на час звільнення позивача, сума наданих підприємством трудових і соціальних пільг працівникам, а саме одноразова допомога працівникам, які виходять на пенсію, входила до інших заохочувальних та компенсаційних виплат, які в свою чергу входять до фонду оплати праці. Таким чином, вказана допомога входить до фонду оплати праці і на неї розповсюджується ч.2 ст.233 КЗпП України. На підставі ч.1 ст.116, ст.ст.117, 232, 233, 2371 КЗпП України, ч.1 ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди», п.12.15 Галузевої угоди по тарифам, трудовим та соціальним гарантіям між Урядом України і галузевими профспілками працівників вугільної промисловості від 14.02.1992р.та

Outcome: approved