Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Московського районного суду м. Харкова з позовною заявою, в якій просить суд визнати [PERSON] , 1984 року народження таким, який втратив право користування квартирою [ADDRESS] та зняти його з реєстрації місця проживання у цій квартирі. В обґрунтування заявленого позову позивач зазначає, що їй на праві приватної власності належать 2/3 частки однокімнатної квартирі [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на житло виданого 11 травня 1998 року Харківським Міським центром приватизації державного житлового фонду та Договору про визначенїія ідеальних часток від 14 лютого 2011 року і Договору дарування 1/3 частки квартири її сином відповідачем - [PERSON] від 15 лютого 2011 року,посвідченим 15.02.2011 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лазаревим В.М.,реєстровий № 130. 1/3 частка квартири належить чоловіку позивачки - [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 11.05.1998 року, виданого Харківським Міським центром приватизації державного житлового фонду та договору про визначення ідеальних часток від 14 лютого 2011 року. Чоловік позивачки [PERSON] , який є співвласником квартири , на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 липня 2018 року ( справа № 643/12311/2017 ) був визнаній безвісно відсутнім та знятий з реєстрації місця свого проживання у цій квартирі. Однак, право власності на 1/3 частку квартири він не втратив. Згідно довідки про державну реєстрацію у житловому приміщенні від 10.11.2020 року в квартирі зареєстровані позивач, [PERSON] та її син - відповідач [PERSON] . Починаючи з березня 2011 року відповідач з квартири виселився і не проживає у ній вже більш 9-ти років. Квартирою він не користується без поважних на то причин, комунальні послуги не сплачує, договору про збереження за ним права користування квартирою та реєстрації , між сторонами не має, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась , про час та дату судового розгляду повідомлялась належним чином, надада заяву про розгляд справи за відсутності позивача , позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився , про час та дату судового розгляду повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав . Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У зв`язку з тим, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши надані позивачем докази, суд вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав. Положеннями ч. 1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків Суд, дослідивши письмові докази по справі, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що квартира належить позивачці [PERSON] на праві приватної власності належать 2/3 частки однокімнатної квартирі [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на житло виданого 11 травня 1998 року Харківським Міським центром приватизації державного житлового фонду та Договору про визначенїія ідеальних часток від 14 лютого 2011 року і Договору дарування 1/3 частки квартири її сином відповідачем - [PERSON] від 15 лютого 2011 року,посвідченим 15.02.2011 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лазаревим В.М.,реєстровий № 130. 1/3 частка квартири належить чоловіку позивачки - [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 11.05.1998 року, виданого Харківським Міським центром приватизації державного житлового фонду та договору про визначення ідеальних часток від 14 лютого 2011 року. Чоловік позивачки [PERSON] , який є співвласником квартири , на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 липня 2018 року ( справа № 643/12311/2017 ) був визнаній безвісно відсутнім та знятий з реєстрації місця свого проживання у цій квартирі. Згідно довідки про державну реєстрацію у житловому приміщенні від 10.11.2020 року в квартирі зареєстровані позивач, [PERSON] та її син - відповідач [PERSON] Відповідач [PERSON] ,1984 року народження не проживає в даній квартирі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням йому не чинилися, що не оспорюється відповідачем по справі , відповідно письмової заяви. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Факт не проживання відповідача в спірному житлі з 2011 року підтверджується письмовою заявою відповідача [PERSON] , актом про не проживання від 24.11.2020 року ,довідкою Московського ВП ГУНП в Харківській області від 18.11.2020 року № 274а-з/119-67/01 . Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, ііористування та розпоряджання своїм майном. Відповідно статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії. які не суперечать закону. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Приписами статті 3 79 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Статтею 64 Житлового кодексу УРСР визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім 'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно положень статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Члени сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідності зі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Реєстрація відповідача у спірній квартирі позбавляє позивача можливості вільно розпоряджатися належним нерухомим майном, тягне за собою збільшення вартості комунальних платежів. В статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зазначено, що місце проживання - житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель, дачний будинок тощо), у відповідному населеному пункті або за його межами на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, де особа проживає строком понад шість місяців на рік. Згідно ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ст. 107 Житлового кодексу України, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, відповідачем [PERSON] визнано позов в повному обсязі, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] втратив право користування жилим приміщенням у квартирі [ADDRESS] , як особа, що не проживає без поважних причин строком більше шести місяців , що відповідно є підставою для зняття його з реєстрації згідно вимог Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». На підставі викладеного та

Outcome: approved