Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне. 27.09.2013 року [PERSON] взяв у борг [PERSON] грошову суму у розмірі 21000 гривень, що підтверджується розпискою, яка написана та підписана власноруч відповідачем. Термін повернення коштів - 01.11.2013 року. Відповідач грошові кошти по теперішній час не повернув. У зв'язку з чим, позивач просить суд стягнути з [PERSON] суму боргу у розмірі 21000 гривень, суму інфляційних витрат у розмірі 2593,30 гривень, три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 419,40 гривень та судові витрати. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання була повідомлена належним чином, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] повідомлений судом про дату, час та місце розгляду справи належним чином, повторно у судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч. 4 ст. 169 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (ухвалює заочне рішення). Позивач згідно наданої заяви не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв'язку вищевикладеним, на підставі ст.ст. 197, 224 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності позивача та відповідача в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд дійшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 27.09.2013 року [PERSON] отримав від [PERSON] позику у розмірі 21000 грн., про що свідчить підпис позичальника в отриманні грошей. Строк повернення позики - до 01.11.2013 року. У визначений договором строк позика повернута не була. Жодних доказів щодо повернення позики повністю або частково відповідачем не надано. Частина 1 ст. 1046 ЦК України передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Крім того, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно вимог ст.ст. 526, 527 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Таким чином, у зв'язку з порушенням умов договору позики від 27.09.2013 року, з відповідача [PERSON] підлягає стягненню сума неповернутої позики у розмірі 21000 грн. Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Отже, якщо, сторонами у випадку порушення зобов'язання за договором не передбачено розмір і порядок процентів, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні, то норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у гривні. (Аналогічна правова позиція встановлена рішенням від 24 березня 2010 року Колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в складі: головуючого Патрюка М.В., суддів: Жайворонок Т.Є., Лященко Н.П., Костенка А.В., Перепічая В.С.) Виходячи з цього, вимоги позивача в частині стягнення втрат від інфляції підлягають задоволенню. [PERSON] повинен був повернути суму позики у строк до 01.11.2013 року Позивач надав розрахунок 3% річних за період з 01.11.2013 року по 01.07.2014 року, з якого встановлено, що термін прострочення сплати суми боргу становить 243 дня. Отже, 21000 грн. Ч 3% Ч 243 дні ч 365 днів = 419,40 гривень. Щодо стягнення витрат з відповідачів на правову допомогу слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлено вимогу про відшкодування понесених витрат на правовому допомогу у розмірі 1705,20 гривень. В обґрунтування понесених витрат на правову допомогу позивачем надано Договір про надання правової допомоги від 17.07.2014 року (а.с. 6), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія [NUMBER] від 21.03.2014 року (а.с. 13) акт прийняття - передачі наданих послуг по договору про надання правової допомоги від 17.07.2014 року (а.с. 28), розрахунок наданих послуг про надання правової допомоги (а.с. 29-30). На підтвердження оплати витрат на правову допомогу надано квитанцію до прибуткового касового ордеру № 28 від 25.07.2014 року (а.с. 31). Таким чином, вимога позивач про відшкодування витрат на правову допомогу підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved