Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача та третьої особи про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позову зазначає, що 14 червня 1990 року помер його батько [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина, зокрема і на належний йому житловий будинок № 53 а по вул. Гагаріна в с. Сильченкове. Але позивач, як спадкоємець за законом не може оформити свої спадкові права належним чином, так як у нього відсутні оригінали правоустановчих документів на належний його батьку житловий будинок з надвірними будівлями. Дана обставина не дає можливості позивачу, яку спадкоємцю за законом, оформити належним чином спадщину після смерті батька. Тому позивач [PERSON] просить суд визнати за ним право власності на нерухоме майно, що розташоване по вул. Гагаріна, 53 а в с. Сильченкове, і яке складається з житлового будинку А-1 загальною площею 86,0 кв.м, прибудови а-1, ганку К-1, хвіртка № 1, ворота №2 в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, надав до суду заяву, в якій просить суд розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі і просить задовольнити. Представник відповідача Сильченківської сільської ради та третьої особи - сектору містобудування та архітектури Талалаївської РДА, в судове засідання не зявились, через канцелярію суду надали заяву про розгляд справи без участі представників відповідача та третьої особи, позовні вимоги [PERSON] визнають і не заперечують проти їх задоволення. Згідно ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Оскільки сторони в судове засідання не зявились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] помер 14 червня 1990 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії ІІ-ЕЛ № 412455 від 15.06.1990 року (а.с. 8). Згідно копії свідоцтва про народження серії ІІ-ЕЛ № 492843 від 14.06.1989 року [PERSON] народився 17 травня 1989 року, в графі «Батько» зазначено [PERSON] (а.с.7). Згідно копії свідоцтва № 64 від 19.03.1989 року [PERSON] належить ціле домоволодіння по вул. Гагаріна, 53-а в с. Сильченкове. Дане домоволодіння зареєстроване за [PERSON] в Прилуцькому МБТІ за № 64 19.03.1989 року (а.с.10). Позивачем [PERSON] 02.10.2014 року було виготовлено технічний паспорт на житловий будинок № 53-а по вул. Гагаріна в с. Сильченкове (а.с.11-15). Даний житловий будинок на даний час знаходиться в належному стані, що встановлено при проведенні перевірки протипожежного стану житлового будинку № 53-а по вул. Гагаріна в с. Сильченкове, в результаті якої порушень не виявлено згідно довідки Талалаївського районного сектору УДСНС України в Чернігівській області від 03.12.2015 року (а.с.16). Згідно висновку сектору містобудування та архітектури Талалаївської РДА від 03.12.2015 року житловий будинок з надвірними будівлями по вул. Гагаріна, 53-а в с. Сильченкове відповідає державним будівельним нормам та стандартам та не впливають на градобудівельну ситуацію вулиці (а.с.17). Згідно звіту про оцінку майна від 12.11.2015 року, проведеним субєктом оціночної діяльності ФОП [PERSON], що має сертифікат субєкта оціночної діяльності, оціночна вартість обєкту оцінки житлового будинку № 53-а по вул. Гагаріна в с. Сильченкове - на дату оцінки складає 39 030 грн. (а.с.18-31). У районній газеті «Трибуна хлібороба» за 04 листопада 2015 року поміщено оголошення про те, що втрачене свідоцтво про право власності на житловий будинок № 64 від 19 березня 1989 року на імя [PERSON] вважати недійсним (а.с.32). З встановленого в судовому засіданні випливають наступні правовідносини. Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване чи придбане до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження чи придбання, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. Відповідно ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. В п.3.1 узагальнення проведеного ВССУ від 16.05.2013 року відмічено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3 - що у випадках відсутності правовстановлюючих документів та відсутності реєстрації об'єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім'я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно. Отже, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Даний підхід, закріплено також в п. 37 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», де вказано, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Як встановлено в судовому засіданні, право власності спадкове домоволодіння спадкодавцем за життя було зареєстроване, але у спадкоємця відсутній оригінал даного правовстановлюючого документу свідоцтва про право власності № 64 від 19.03.1989 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що батько позивача [PERSON] - згідно діючого на час оформлення права власності законодавства в передбаченому законом порядку набув право власності на нього. У відповідності до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Однією з законних підстав набуття права власності є спадкування. Згідно листа Міністерства юстиції України «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна» від 21 лютого 2005 року, у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлювальний документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Відповідачем у справі є Сильченківська сільська рада, яка в силу ст.335 ЦК України наділена повноваженням ініціювати питання про передачу безхазяйного майна у комунальну власність. Поскільки відповідачем надано заяву про визнання позову [PERSON], з цього випливає, що визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свобод чи інтересів інших осіб. Відповідно до ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Як передбачено ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві нам момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Ст. 1217 ЦК передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом або законом. На підставі ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Поскільки спадкодавець [PERSON] за життя набув права власності на житловий будинок з надвірними будівлями, і згідно діючого на той час законодавства являвся власником, і дане право залишається неуспадкованим спадкоємцем за законом [PERSON], суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову враховуючи положення норм діючого законодавства про спадкування ЦК України - за яким до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. На підставі викладеного,

Outcome: approved