Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до ПАТ АБ «Радабанк» про визнання незаконним наказу № 21\\1 від 09.02.2018 року, про його звільнення з банку, з займаної посади, за наслідком неправомірного встановлення його невідповідності виконуваній роботі протягом строку випробування по п. 11, ст. 40 КЗпП України. А також з похідними вимогами, про стягнення відшкодування моральної шкоди в розмірі 100000,0 грн, зобовязання звільнити з 09.02.2018 з іншим формулюванням «за угодою сторін», та стягнення відшкодування за вимушений прогул в розмірі 5600.0 грн. за місяць. В позовній заяві позивач вказав, що відповідачем порушені вимоги трудового законодавства ст.ст. 26, 27, 38 КЗпП України при звільнені після закінчення випробувального строку на який він був прийнятий на роботу. У звязку з незаконним звільненням йому була завдана моральна шкода, яка виразилася в душевних стражданнях та погіршення загального стану здоровя. З посиланням на положення ст.ст. 235, 237-1 КЗпП України позивач вказує на наявність підстав звернення з вимогою про відшкодування за вимушений прогул та змінити формулювання звільнення у трудовій книжці. З боку відповідача наданий відзив на позовну заяву з додатком документів, на які відповідач посилається та обґрунтовує безпідставність позову, просять відмовити у задоволенні позву у повному обсязі. Позивач та представник у судове засідання зявилися, наполягали на позові. Позивач заявив, що він належним чином виконував обовязки, та конкретні текучі завдання, тому немає підстав для висновку щодо його невідповідності займаної посаді. Також наполягав, на порушенні процедури звільнення, тому як він фактично відпрацював більше ніж три місяця, а тому не має підстав для звільнення за зазначеним формулюванням. Представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав зазначений у відзиви. Заявила, що твердження позивача, щодо періоду фактичного знаходження на роботі та виконання обовязків спростовані наданими самим позивачем заявами про надання відпустки та лікарняними. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, пояснення свідка [PERSON], дослідивши та проаналізувавши письмові докази як окремо так і в сукупності, суд дійшов до наступних висновків. Позивач [PERSON] на підставі власноручної заяви від 04.04.2017р. прийнятий на роботу на посаду головного фахівця з питань безпеки відділення №7 ПАТ АТ«РАДАБАНК» згідно [PERSON] №43/2-К від 04 квітня 2017 року. [PERSON] №43/2-К від 04 квітня 2017 року прямо передбачене, що умова прийняття на роботу: зі строком випробування 3 місяці, а умови роботи: робота основна, тривалість робочого дня 8 годин. З [PERSON] №43/2-К від 04 квітня 2017р. [PERSON] ознайомлений в цей же день 04 квітня 2017 року про що свідчить його підпис, наявність зауважень до [PERSON] №43/2-К від 04 квітня 2017р., до умов прийняття на роботу чи до умов роботи з матеріалів справи не вбачається. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що прийняття на роботу позивача із випробувальним строком відбулося виключно за його згодою. Відповідач вказав у відзиві, а позивачем та його представник не спростовували, що для оформлення та укладення трудового договору позивач надав паспорт, трудову книжку, документи про освіту, а також заповнив Анкету та автобіографію. В заповненої Анкеті, в Додатку №1 позивач зазначив, що для виконання ним посадових обовязків є всі умови, передумови для неможливості виконання посадових обовязків відсутні. Таким чином з наданих позивачем документів вбачається, що при прийнятті на роботу позивач не повідомів відповідача про інвалідність та не надав документів на її підтвердження, також не надав документів про індивідуальну програму реабілітації інваліда та рекомендації медико-соціальної експертизи. Також згідно листа ознайомлення від 04.04.2017 р., позивач до початку роботи ознайомлений з посадовою інструкцією про що свідчить власноручна підпис. З Посадової інструкції головного фахівця з питань безпеки вбачаються, зокрема наступні обовязки: бере участь в перевірці кандидатів на роботу до відділення, вивчає діяльність юридичних і фізичних осіб, з якими відділення має ділові відносини, проводить їх перевірку, здійснює заходи, спрямовані на погашення проблемної заборгованості клієнтів банку, виконує інші функції, хоча прямо не визначені цією посадовою інструкцією, але які мають безпосереднє відношення до займаної посади та випливають із характеру виконуваної роботи, внутрішніх нормативних документів Банку ( п. 4.1-4.15.3). 15.06.2017р. позивач звернувся до відповідача з власноручною заявою про надання додаткової відпустки згідно ст.13, ст.17 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» на 14 календарних днів з 16.06.2017р. по 30.06.2017р. з подальшим звільненням. [PERSON] №99/1-0 від 16.06.2017р. «Про надання відпустки з подальшим звільненням» позивачу надана додаткова відпустка згідно ст.13 п.17 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за період на майбутнє з 04.04.2017р. по 03.04.2018р. строком на 14 календарних днів, а саме з 16.06.20218 по 30.06.2017р. Таким чином, позивач відпрацював у випробувальний строк тільки з 04.04.2017 року по 15.06.2017 року, тобто менш трьох місячного строку. 30.06.2017р. позивач був звільнений з займаної посади за власним бажанням за ст.38 КЗпП України згідно [PERSON] №71/1 від 16.06.2017р., про що до трудової книжки внесений запис № 21, тобто на підставі його власної заяви. Однак перебуваючи у відпустці позивач захворів, про що повідомив відповідача вже після закінчення лікування, яке тривало з 22.06.2017 по 20.07.2017р.. Вказану обставину не спростовував позивач та його представник. Знаходження на лікарняному та продовження лікування було підтверджене Листком непрацездатності серії АГЗ №330809 з 22.06.2017 до 03.07.2017 (включно), Направленням №1373 на стаціонарне лікування в неврологічне відділення Одеського обласного госпіталю інвалідів великої вітчизняної війни (дата госпіталізації 04.07.2017р.), Випискою з історії хвороби №918, відповідно до якої позивач знаходився на стаціонарному лікуванні з 05.07.2017 по 20.07.2017р. 03.07.2017 року голова служби безпеки Банку [PERSON] звернувся зі службовою запискою № 35\\1 до голови правління ПАТ «АБ Радабанк», в якому детально виклав чотири пункту обставин відповідно до яких дійшов висновку, що позивач підчас випробувального строку проявив неспроможність належним чином виконувати доручену роботу, посадові обовязки). Неналежне виконання посадових обовязків полягало в наступному: позивачем не проведені зустрічі з проблемними боржниками, не підготовлені матеріали до правоохоронних органів, не здійснені заходи щодо погашення проблемної заборгованості боржників, внаслідок чого проблемна заборгованість по відділенню збільшилась. Крім того, позивачем не виконано завдання щодо надання пропозицій змін в нормативні документи банку по мінімізації ризиків з питань безпеки. Отже, в період випробувального строку позивач проявив нездатність неналежним чином виконувати доручену роботу (посадові обовязки). 20 липня 2017 року позивач вийшов на роботу та одразу звернувся до відповідача з заявою, якою просив його первинну заяву від 15.06.2017 р. про звільнення за власним бажанням не розглядати та вважати такою, що втратила силу. Також, 20 липня 2017 року позивач звернувся до відповідача з заявою про надання щорічної основної відпустки строком на 30 календарних днів з 21.07.2017 року для оздоровлення після тривалого лікування з посиланням на п. 2 ч. 7 ст. 10 Закону України «Про відпустки». Виходячи з наведеного суд встановлює, що своїми діями позивач підтвердив бажання продовжувати трудові відносини з відповідачем, не залишив роботи та не наполягав на звільненні за власним бажанням згідно поданої Заяви від 15.06.2017р.. В звязку з цим, відповідачем правомірне, на підставі ч.2 ст.38 КЗпП в трудовій книжці здійснено запис за № 22 про недійсність запису №21 та поновлення на займаній посаді. [PERSON] 3709\\02 від 21 липня 2017 року голова правління банку попередив позивача про подальше звільнення 28.07.2017 року у звязку з встановленням не відповідності працівника виконуваній роботі протягом випробувального строку на підставі п. 11 ст. 40 КЗпП України. Лист був отриманий позивачем, та наданий з додатками до його позову. [PERSON] №84/2-К від 27.07.2017р. позивачу надана основна щорічна відпустка терміном на 30 календарних днів з 27.07.2017р. по 26.08.2017р. на підставі його заяви від 20.07.2017р. з подальшим вивільненням на підставі п. 11 ст. 40 КЗпП України. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач ще відпрацював під час випробувального терміну з 20.07.2017р по 26.07.2017 р, що загально менш трьох місячного строку. Наданими відповідачем доказами, які не спростовані позивачем, підтверджується, що в період відпустки позивач захворів та був відсутній на роботі з 30.07.2017р. по 10.11.2017р.: -згідно листка непрацездатності серії АГШ №700641 з 30.07.2017р. до 08.08.2017р. (включно), -згідно листка непрацездатності серії АДЖ №715092 з 09.08.2017р. до 11.08.2017р. (включно), -згідно листка непрацездатності серії АГШ №701124 з 12.08.2017р. до 05.09.2017р. (включно), -згідно листка непрацездатності серії АДЖ №715541 з 06.09.2017р. до 05.10.2017р. (включно). -згідно листка непрацездатності серії АДЖ №715587 з 06.10.2017р. до 10.11.2017р. (включно) У звязку з непрацездатністю з 30.07.2017р. до 10.11.2017р. (включно) в період основної щорічної відпустки [PERSON] №194/7-0 від 10.11.2017р. позивачу надана невикористана основна щорічна відпустка згідно п.2. ст.10 ЗУ «Про відпустки» з 11.11.2017р. по 07.12.2017р. на 27 календарних днів. [PERSON] №211/2-0 від 07.12.2017р. позивачу надана відпустка без збереження заробітної плати згідно ст. 25 Закону України «Про відпустки» на 60 календарних днів з 08.12.2017 по 07.02.2018р. на підставі його власноручної заяви від 29.11.2017р. Розпорядженням №18.1 від 22.12.2017р. у звязку із набрання чинності Законом України «Про внесення змін до статті 73 Кодексу законів про працю України щодо святкових і неробочих днів» №2211 від 16.11.2017р. щодо встановлення 25 грудня святковим днем відпустка подовжена на 1 день, тобто дата виходу позивача на роботу - 09.02.2018р. В період відпустки з 12.12.2017 по 05.01.2018р. позивач захворів: -згідно листка непрацездатності серії АГШ №863403 з 12.12.2017р. до 22.12.2017р. (включно), -згідно листка непрацездатності серії АГШ №445995 з 23.12.2017р. до 05.01.2018р. (включно). Встановивши ще в липні 2017 року невідповідність позивача займаній посаді та виконуваній роботі, відповідачем було прийнято рішення про звільнення позивача на підставі п.11. ст.40 КЗпП та повторно направлено позивачу письмове повідомлення від 05.02.2018р. вих.№987/21 про звільнення з 09.02.2018 року. Згідно [PERSON] №21/1-К від 09.02.2018р. [PERSON] звільнений 09.02.2018р. у звязку з встановленням невідповідності працівника виконуваній роботі протягом строку випробування, підстава - п.11 ст.40 КЗпП України. Позивач був присутній на роботі та ознайомлений з [PERSON], про що свідчить його власноручна підпис. Таким чином, в період з 16.06.2017р. по 20.07.2017р. (включно) та з 27.07.2017р. по 08.02.2018р.(включно) позивач на роботі був відсутній у звязку з хворобами та відпустками. Залишок невідпрацьованого позивачем строку випробування станом на 09.02.2018р. становить 13 днів. На підставі викладеного суд встановлює, що в період з 27.07.2017 р по 08.02.2018 року позивач не знаходився на роботі не виконував службові обовязки, та з часу прийняття 04.04.2017 року на роботу з випробувальним строком до звільнення 09.02.2018 року, фактично відпрацював менш встановленого тримісячного строку. При цьому, позивач був повідомлений про звільнення за результатом випробування листами від 21.07.2017 року та від 05.02.2018 р. Вказані обставини підтверджені свідком [PERSON], який працює головою служби безпеки банку у м. Днепро. Свідок також звернув увагу суду, що постійно знаходиться у м. Дніпро, а позивач проживає та був прийнятий на роботу у відділення банку у м. Одеса, тому вони не були раніше знайомі та у них не було ніяких стосунків окрім службових. Жодних підтверджень про хід виконання службових обовязків від позивача не надходило. Результати за наслідком виконання службових обовязків позивачем не виявлені, та навпаки встановлені негативні наслідки його діяльності. Відповідно до ст. 24 КЗпП України при укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Відповідно до ст.25 КЗпП України при укладенні трудового договору забороняється вимагати від осіб, які поступають на роботу, відомості про їх партійну і національну приналежність, походження, реєстрацію місця проживання чи перебування та документи, подання яких не передбачено законодавством. Відповідно до ст.26 КЗпП при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу. Випробування не встановлюється при прийнятті на роботу: осіб, які не досягли вісімнадцяти років; молодих робітників після закінчення професійних навчально-виховних закладів; молодих спеціалістів після закінчення вищих навчальних закладів; осіб, звільнених у запас з військової чи альтернативної (невійськової) служби; осіб з інвалідністю, направлених на роботу відповідно до рекомендації медико-соціальної експертизи; осіб, обраних на посаду та в інших випадках. Відповідно до ст.27 КЗпП строк випробування при прийнятті на роботу, якщо інше не встановлено законодавством України, не може перевищувати трьох місяців, а в окремих випадках, за погодженням з відповідним виборним органом первинної профспілкової організації, - шести місяців. До строку випробування не зараховуються дні, коли працівник фактично не працював, незалежно від причини. Відповідно до ч.3 ст.254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до ч.2. ст.28 КЗпП у разі встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі він має право протягом строку випробування звільнити такого працівника, письмово попередивши його про це за три дні. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення. Отже, звільнення на підставі п.11 ст.40 КЗпП України з урахуванням ч.2 ст. 28 КЗпП має відбуватися за наступних умов: 1)встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі; 2)письмове попередження працівника про звільнення за три дні; 3)звільнення проводиться протягом строку випробування. Суд звертає увагу, що за зверненням позивача щодо порушення стосовно нього законодавства про працю Управлінням з питань праці Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області в період 01.12.2017р. - 04.12.2017р. була проведена перевірка відповідача щодо додержання вимог законодавства про працю, та згідно Акту перевірки №370/4.1-6. порушень не було виявлено. Отже, судом встановлене, що відповідно до вимог ст.28 КЗпП відповідачем було встановлено невідповідність працівника займаній посаді під час випробувального строку, позивача належним чином у встановлені строки письмово повідомлено про звільнення на підставі п.11. ст.40 КЗпП, звільнення відбулося в межах строку випробування. Таким чином, звільнення позивача на підставі п.11 ст.40 КЗпП здійснено у відповідності до вимог закону, тому позовна вимога щодо визнання наказу від 09.02.2018 р. про звільнення незаконним не підлягає задоволенню. Крім того суд звертає увагу, що відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Згідно до ч.3 ст.235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Таким чином, підставою для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є або поновлення працівника на роботі, або встановлення судом обставин перешкоджання працевлаштуванню працівника внаслідок неправильного формулювання причини звільнення в трудовій книжці. Але, суд вказує, що позивач не заявляє позовної вимоги про поновлення на роботі та не надає доказів на підтвердження перешкоди працевлаштування у звязку з неправильним формулюванням причини звільнення в трудовій книжці. Тому відсутні правові підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу згідно ст.235 КЗпП. На підставі\~викладеного суд\~встановлює,\~що позовні\~вимоги щодо\~зміни формулювання\~звільнення позивача\~«за угодою\~сторін»,\~відшкодування за\~вимушений прогул\~та стягнення\~моральної шкоди\~є похідними\~від первинної\~вимоги.\~Тому,\~визнавши,\~що вимога\~про визнання\~незаконним наказу\~від 09.02.2018\~р.\~про звільнення не підлягає задоволенню, інші похідні вимоги суд визнає безпідставними, та такими що також не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed