Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП «Макіїввугілля» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди. Мотивуючи свої вимоги тим, що він працював на ДП «Макіїввугілля» з 16 листопада 2009 року шахтарем підземних шахт, й наказом № 690к від 01 серпня 2014 року був звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, але відповідач всупереч ст. 116 КЗпП України не здійснив виплату належних йому всіх коштів при звільненні, які складаються із заборгованості по заробітній платі за червень 2014 року - 9 876 грн. 17 коп. та липень 2014 року - 7 358 грн. 49 коп., всього - 18 527 грн. 56 коп. Вважає, що оскільки з вини відповідача йому не виплачено при звільнені всіх сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, він вправі згідно ст. 117 КЗпП України вимагати стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, що становить 134 859 грн. 84 коп., й стало підставою звернення до суду з даним позовом. В судове засідання позивач не з»явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення, що підтверджується зворотнім повідомленням рекомендованого листа, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності з підтриманням позовних вимог, просив їх задовольнити, посилаючись на вимоги закону про належне виконання зобов»язань роботодавця перед працівником щодо виплати заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, з можливим ухваленням заочного рішення (а.с.78). Відповідачі в судове засідання повторно не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення (а.с.79). За таких підстав судом відповідно до положень статті 224 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та заяви позивача. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що позивач працював на ДП «Макіїввугілля» з 16 листопада 2009 року шахтарем підземних шахт, й наказом № 690к від 01 серпня 2014 року був звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, але відповідач всупереч ст. 116 КЗпП України не здійснив виплату належних йому всіх коштів при звільненні, які складаються із заборгованості по заробітній платі за червень 2014 року - 9 876 грн. 17 коп. та липень 2014 року - 7 358 грн. 49 коп., всього - 18 527 грн. 56 коп. (а.с. 6, 7, 8). Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов»язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу. При звільненні працівника, згідно до ст. 116 КЗпП України, виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред»явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівникові перед виплатою зазначених сум. Таким чином, відповідач зобов»язаний був в день звільнення позивача, але не пізніше наступного дня після пред»явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, провести з ним розрахунок та виплатити всі суми, що належать йому, які на сьогодні відповідачем не виплачені, що не спростовується останнім. З вини відповідача позивачу не виплачено при звільнені всіх сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ч.1, 2 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника, або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Такий розмір визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв»язку із затриманням розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного для після пред»явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по дань постановлення рішення. Згідно п.21 взаканої Постанови при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року. Обчислення середньої заробітної плати у випадку її збереження, остання обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов»язана виплата, включаючи усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, та проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Порушення термінів виплати позивачу середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні складає визначену суму - 134 859 грн. 84 коп., яка визначається за визначеною формулою: (380 грн. 96 коп. - середньоденний заробіток позивача (354 робочих днів за вказаний перірод часу х 380 грн. 96 коп. (середньоденної заробітної плати) = 134 859 грн. 84 коп.). Відповідно, суд вважає за необхідне поновити порушене право позивача шляхом стягнення з ДП «Макіїввугілля» на користь позивача 18 527 грн 56 коп. - заборгованості по заробітній платі та 134 859 грн. 84 коп. - середнього заробітку за час затримки розрахунку. Згідно діючого законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених відповідними статтями Цивільного кодексу України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди, у тому числі ст. 2371 КЗпП України. Так, вказана норма КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд, надавши оцінку поясненням позивача, письмовим доказам в частині вирішення спору про відшкодування моральної шкоди, характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеню вини відповідача, який завдав моральної шкоди позивачу, погіршення здібностей позивача та позбавлення можливості їх реалізації, вважає за необхідне задовольнити позов в цій частині вимог частково на підставі принципу розумності та справедливості. Позивач оцінює оцінює моральну шкоду в сумі 10 000 грн., які суд вважає необгруновано завещеними. Проте, суд приймає до уваги й ті обставини, які мають суттєве значення та впливають на задоволення вимог відшкодування моральної шкоди, а саме те, що невиплата заробітної плати сталася з вини відповідача, тобто при наявності причинного зв»язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до пункту 2 частини 2, частин першої, 4 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім»ї чи близьких родичів. Таким чином, судом встановлений факт понесеної моральної шкоди позивачем, що виявився у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв»язку із невиплатою йому відповідачем заробітної плати, виходячи із принципу розумності та справедливості, та оцінює її у розмірі 2 000 грн., що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення частини третьої статті 88 ЦПК України. Так, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору згідно Закону України «Про судовий збір». Зважаючи на викладене з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір. Згідно ст. 237 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати за один місяць. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 44, 47, 116, 117, 2371 КЗпП України, з урахуванням ст. 34 Закону України про оплату праці», ст. ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв»язку з порушенням строків їх виплати», Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв»язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України № 159 від 21.02.2001 року, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»,

Outcome: partial