Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу, посилаючись на те, що у 2006 році відповідач, працюючи на посаді податкового інспектора ДПІ в Горохівському районі, використовуючи своє службове становище, шляхом зловживання довірою переконав позивача, який в той час займався підприємницькою діяльністю, оформити на себе в банківській установі кредит, а отримані кредитні кошти передати відповідачу, пообіцявши при цьому сплачувати замість позивача всі грошові зобовязання, які передбачені кредитним договором. Так, у червні 2006 року позивач оформив кредит у відділенні ЗАТ КБ Приватбанк, отримав кредитну картку, на якій знаходилися кошти в сумі 5000,00 доларів США, та передав її відповідачу, який 09 червня 2006 року надав позивачу відповідну боргову розписку. В жовтні 2006 року позивач знову оформив кредит у ВАТ КБ Надра та передав отримані кошти відповідачу, відібравши у нього ще одну боргову розписку. 21 березня 2016 року вироком суду відповідача [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.190, ч.2 ст.190, ч.1 ст.366 КК України. При цьому предявлений до підсудного потерпілим цивільним позивачем [PERSON] цивільний позов було залишено без розгляду у звязку з декриміналізацією вчиненого підсудним діяння. Оскільки відповідач боргу позивачу не повернув, останній зазнав сильного душевного болю, страждань та незручностей, повязаних з розглядом кримінальної справи, який тривав біля 9 років у різних судових інстанціях. Крім цього, починаючи з 2008 року, згідно судового наказу із пенсії позивача щомісячно стягуються кошти в користь банківської установи, у якій позивач отримав вищевказаний кредит, на його адресу надсилаються листи від колекторських компаній з погрозами, внаслідок чого життєві звязки та стосунки позивача є фактично зруйнованими. У звязку з вищенаведеним позивач просить стягнути з відповідача в його користь грошові кошти в розмірі 5000,00 доларів США, що станом на 19 липня 2016 року еквівалентно 124282,93 грн., а також моральну шкоду в розмірі 15000,00 грн. В судовому засіданні відповідач [PERSON] заявлених позовних вимог не визнав, просив у задоволенні позову відмовити. Відповідач мотивував свої заперечення тим, що він грошей у позивача в борг не брав, ніяких боргових розписок позивачу не надавав та не підписував. Крім того, відповідач вважає, що минув строк позовної давності предявлення вищевказаного позову. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] [PERSON] заявлених позовних вимог не визнала, просила у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача мотивувала свої заперечення тим, що відповідач ніяких боргових розписок не підписував та грошей у позивача не позичав. Представник відповідача ствердила, що обставини, викладені у борговій розписці від 19 жовтня 2006 року, не відповідають дійсності, оскільки кредитний договір позивачем укладено з КБ Надра не 18 жовтня, а 03 жовтня 2006 року, сума вищевказаного кредиту визначена у національній валюті України, а не у доларах США, сама розписка є надрукованою, хоча позивач у своїх поясненнях в ході розслідування кримінальної справи стверджував, що вона написана відповідачем власноручно. Вищевказана боргова розписка, на думку представника відповідача, є сфальсифікованою, а тому позовні вимоги позивача про стягнення боргу за цією розпискою є безпідставними. Позивач [PERSON] в судовому засіданні, яке відбулося 12 квітня 2017 року, уточнив позовні вимоги, ствердив факти, наведені у позові, та просив стягнути з відповідача в його користь грошові кошти по борговій розписці в розмірі 5000,00 доларів США, що станом на 12 квітня 2017 року еквівалентно 134435,00 грн., а також моральну шкоду в розмірі 15000,00 грн. Позивач ствердив, що після передачі відповідачу коштів у розмірі 5000 доларів США, які він отримав як кредит у КБ Приватбанк, він 09 червня 2006 року відібрав у відповідача власноруч написану боргову розписку, однак через деякий час передрукував текст цієї розписки, вважаючи, що така її форма є більш правильною, а відповідач знову поставив на ній свій підпис. Позивач пояснив, що в жовтні 2006 року він отримав ще один кредит у КБ Надра на суму 25550 грн. та передав ці кошти відповідачу. Побоюючись знецінення гривні, позивач вважав, що еквівалентом вищевказаної суми є 5000 доларів США, та 19 жовтня 2006 року відібрав у відповідача ще одну боргову розписку, у якій зафіксував обидва боргові зобовязання відповідача на загальну суму 10000 доларів США. Позивач ствердив, що останню боргову розписку він роздрукував на папері, а відповідач власноручно поставив на ній свій підпис. Крім того, позивач в судовому засіданні звернувся до суду із заявою про поновлення строку позовної давності, у якій зазначив, що цей строк він не пропустив, оскільки в березні 2008 року звернувся в прокуратуру Горохівського району із заявою про вчинені відносно нього зі сторони відповідача шахрайські дії. Коли стосовно відповідача було порушено кримінальну справу, він у межах цієї справи предявив до нього цивільний позов. Під час розгляду кримінальної справи зясувалось, що його кредит у КБ Приватбанк погашено, тому він у цивільному позові просив стягнути з відповідача борг, який стосується лише кредиту, оформленого ним у КБ Надра.В березні 2016 року за результатами розгляду цієї справи було винесено вирок, у якому цивільний позов позивача було залишено без розгляду у звязку з декриміналізацією статті кримінального закону, за якою обвинувачувався відповідач. Заслухавши пояснення позивача, відповідача та його представника, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд вважає, що даний позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені\~\~родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Отже, на думку суду, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно із ч.1 ст.202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, який відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, стверджується, що, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. З огляду на вищенаведене суд вважає, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Як вбачаєтьсяіз боргових розписок від 09 червня 2006 року, відповідач [PERSON] взяв у борг у позивача [PERSON] 5000,00 доларів США, які зобовязався повернути при першій вимозі останнього (а.с.4, 5 на звороті). Як вбачається із боргової розписки від 19 жовтня 2006 року (а.с.5), відповідач [PERSON] позичив у позивача [PERSON] 10000,00 доларів США, які були взяті останнім у кредит по договорах № 18051_card від 09 червня 2006 року та № 77738213 від 18 жовтня 2006 року у відділеннях ГРУ Приватбанк та ВАТ КБ Надра відповідно. [PERSON] зобовязався оплачувати та закрити дані кредити і відсотки відповідно до графіків їх погашення, або за першою вимогою [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. А тому, на думку суду, доводи відповідача [PERSON] про те, що вищевказаних грошових коштів він не отримував, не знаходять свого підтвердження в судовому засіданні, а навпаки, спростовуються підписаними ним борговими розписками. Крім того, відповідач [PERSON] під час розгляду справи в суді не довів той факт, що боргові розписки він не підписував, оскільки клопотань про призначення почеркознавчої експертизи не заявляв, хоча суд неодноразово висловлював відповідачу пропозицію заявити вищевказане клопотання. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, ч.1 ст.533 ЦК України встановлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Разом з тим у частині 2 ст.524 ЦК України передбачено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання і в іноземній валюті. Цьому правилу відповідає положення ч.2 ст.533 ЦК України, у якому передбачено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] просив стягнути суму боргу, що підлягає сплаті у гривнях, визначену за офіційним курсом грошового еквіваленту в іноземній валюті обумовленого сторонами зобов'язання на день подачі позову, що не суперечить нормам ст.11 ЦПК України та ч.2 ст.533 ЦК України. У ст.627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно кредитного договору № 77738213 на відкриття карткового рахунку та обслуговування кредитної картки ВАТ КБ Надравід 03 жовтня 2006 року (а.с.97-102), 18 жовтня 2006 року позивач [PERSON] отримав у ВАТ КБ Надра кредитні кошти в сумі 25500,00 гривень. Таким чином, суд не бере до уваги доводів відповідача та його представника про недійсність боргової розписки від 19 жовтня 2006 року у звязку з розбіжностями, повязаними з валютою та датою підписання позивачем кредитного договору з ВАТ КБ Надра, які мають місце у тексті цієї розписки. При цьому суд виходить також і з того, що ці розбіжності стосуються лише обставин, при яких позивач отримав відповідні кошти, та жодним чином не спростовують факту отримання відповідачем від позивача вказаної у борговій розписці грошової суми. Як вбачається із уточненої позовної заяви, заборгованість позичальника [PERSON] перед позивачем станом на 12 квітня 2017 року становить 5000,00 доларів США, що еквівалентно 134435 грн., а тому суд вважає, що вона у вищевказаній сумі підлягає стягненню з нього в користь позивача, тому що для цього є законні підстави (а.с.114-115). Судовим наказом, виданим 18 квітня 2008 року Горохівським районним судом Волинської області у справі № 2-н-98/08 (а.с.6), стверджується, що з [PERSON] в користь ВАТ КБ Надра було стягнуто 32755,17 грн. кредитної заборгованості. На адресу позивача надходять листи із департаменту по роботі з боржниками ТОВ Прімо Колект. Центр грошових вимог про необхідність погашення кредитної заборгованості в користь ВАТ КБ Надра, що вбачається із повідомлення про візит та інформації за вих.№ 15824180 від 01 березня 2016 року (а.с.14-15). З довідки Локачинського об'єднаного управління пенсійного фонду України від 19 липня 2016 року № 1258/07-47 вбачається, що [PERSON] одержує пенсію по другій групі інвалідності внаслідок трудового каліцтва та згідно виконавчого листа № 2н-98 від 18 квітня 2008 року із його пенсії проводиться утримання в розмірі 20% щомісячно (а.с.7). Суд вважає також, що позивач не пропустив строк позовної давності за вимогою про стягнення суми позики за договором позики, оскільки у борговій розписці від 19 жовтня 2006 року зазначено про обовязок позичальника здійснити зобовязання на першу вимогу позикодавця. Крім того, позивач звертався за захистом свого порушеного права до правоохоронних органів, підтримував свій цивільний позов у суді в межах кримінальної справи, однак з незалежних від нього причин його порушене право відновлене не було. Так, 11 березня 2006 року [PERSON] звернувся в прокуратуру Горохівського району із заявою про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності, передбаченої законом, оскільки останній спричинив йому матеріальну шкоду в розмірі 10000,00 доларів США, а також моральну шкоду (а.с.77). Як вбачається з постанови про порушення кримінальної справи від 26 березня 2008 року, винесеної прокурором Горохівського району С. Фесиком, за зверненням [PERSON] було порушено кримінальну справу за фактом зловживання службовим становищем та вчинення службового підроблення службовими особами державної податкової інспекції в Горохівському районі за ознаками ч.3 ст.364, ч.1 ст.366 КК України (а.с.78-79). Вироком Горохівського районного суду Волинської області від 21 березня 2016 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.190, ч.2 ст.190, ч.1 ст.366 КК України, при цьому епізоди, повязані з переданням позивачем відповідачу кредитних коштів, виключені з обвинувачення підсудного за ч.2 ст.190 КК України, оскільки суд встановив, що між останніми склались цивільно-правові відносини з огляду на вищевказані боргові розписки. Крім цього, цивільний позов [PERSON] до [PERSON] залишено без розгляду, оскільки кримінальну справу про обвинувачення останнього за ч.3 ст.364 КК України закрито у звязку з декриміналізацією (а.с.29, 32). Відповідно до ст.611 ЦК України в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування моральної шкоди. З дослідженої в судовому засіданні боргової розписки вбачається, що сторони не передбачили відшкодування моральної шкоди в разі невиконання або неналежного виконання зобовязання. Не передбачено відшкодування моральної шкоди за порушення договору позики й спеціальною нормою - ст.1050 ЦК України. Крім цього, позивач не представив суду жодних доказів, які могли б свідчити про глибину понесених ним моральних та душевних страждань, повязаних з невиконанням відповідачем своїх зобовязань. З огляду на вищенаведене суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача в користь позивача моральної шкоди до задоволення не підлягають. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то у відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України суд стягує із відповідача [PERSON] в дохід держави судовий збір в розмірі 1344,35 грн. На підставі наведеного,

Outcome: partial