Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом. Під час розгляду справи позивач свої позовні вимоги уточнював. На обґрунтування уточнених позовних вимог позивач зазначав, що 13.07.2016 року між ним та [PERSON] було укладено попередній договір, за яким відповідач взяла на себе зобовязання продати, а він взяв на себе зобовязання купити 1/2 частину квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], та яка належить відповідачу на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Шостої державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 3-377 від 29.03.2010 року. На виконання зазначеного попереднього договору позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 1000,00 доларів США, що на той час складало 24750,00 грн., як попередню оплату за купівлю зазначеного вище нерухомого майна. Однак, договір купівлі-продажу не був укладений із незалежних від позивача причин, а саме: у звязку з тим, що орган опіки та піклування на надав згоди на укладення договору купівлі-продажу частини квартири, у іншій частині якої зареєстровані неповнолітні діти. З огляду на те, що попередній договір не був нотаріально посвідчений і тому він є нікчемним, факт отримання коштів відповідачем не оспорюється, але відповідач не бажає повертати вказані кошти добровільно, позивач просить суд зобовязати відповідача повернути гривневий еквівалент переданої за попереднім договором суми грошових коштів у розмірі 1000,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 28.08.2017 року складає 25545,58 грн. Крім того, 15.08.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за яким позивач передав відповідачу, а відповідач прийняла від позивача 10000,00 доларів США з обовязком повернути вказану позику у строк до 31.01.2017 року. На час розгляду справи сума зазначеної позики відповідачем позивачу не була повернута. У звязку з цим позивач просить стягнути із відповідача 10000,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 28.08.2017 року складає 255455,80 грн., а також просить стягнути із відповідача неустойку відповідно до п. 5.2 договору позики у сумі 2090,00 доларів США, виходячи з розрахунку 10,00 доларів США (10000*0,1 %) за кожен прострочки, що за курсом НБУ станом на 28.08.2017 року складає 53390,26 грн. У звязку з цим позивач просить стягнути із відповідача грошові кошти у загальній сумі 334391,64 грн. Під час розгляду справи позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі і просили задовольнити уточнені позовні вимоги у повному обсязі з підстав, які викладені в уточненій позовній заяві. Додатково позивач зазначив, що він познайомився із відповідачем у липні 2016 року через агентство нерухомості, до якого він звернувся з метою придбання квартири. Він погодився купити у відповідача належну їй на праві власності 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS], за 16000,00 доларів США, що на той час складало 396000,00 грн. У звязку з цим між ним та відповідачем у простій письмовій формі було укладено попередній договір, за умовами якого він передав відповідачу 1000,00 доларів США як попередню оплату вартості вказаної частини квартири, а також вони погодилися укласти основний договір і посвідчити його нотаріально до 31 грудня 2016 року. Відповідач повідомила позивача про те, що їй необхідно підготувати необхідні для укладення договору купівлі-продажу документи, а також вирішити питання щодо отримання згоди органу опіки та піклування на укладення цього договору, оскільки у іншій частині квартири зареєстровані неповнолітні діти. Позивач та його дружина усіляко допомагали відповідачу вирішити питання, які виникали під час підготовки необхідних для укладення договору купівлі-продажу документів, у тому числі й возили її на власному автомобілі до необхідних державних органів та установ. Але до 31 грудня 2016 року укласти договір купівлі-продажу не виявилося можливим у звязку з відсутністю у відповідача усіх необхідних документів. Деякий час позивач із сімєю на підставі договору позички від 15.08.2016 року проживали у належній відповідачу частині квартири, але дочки відповідача, які заперечували проти продажу частини квартири, у квітні 2017 року вирубали міжкімнатну стіну, яка вела до кімнати, якою користувався позивач із сімєю, після чого виставили із квартири речі його сімї, що стало причиною виселення позивача. Відповідач, яку позивач на власному автомобілі привозив до спірної квартири для врегулювання конфлікту, навіть не вийшла із автомобіля. А пізніше стало відомо, що орган опіки та піклування не надав згоди на укладення договору купівлі-продажу належної відповідачу частини квартири. У звязку з цим, зважаючи на наявність обєктивних перешкод, договір купівлі-продажу між позивачем та відповідачем на даний час не може бути укладений. Також позивач у рахунок оплати вартості меблів передав відповідачеві 12000,00 грн., на підтвердження чого відповідач склала відповідну розписку. Окрім того, позивач повідомив, що відповідач приблизно через місяць після укладення попереднього договору звернулася до нього і попросила позичити їй 10000,00 доларів США для купівлі іншої квартири, куди вона мала б можливість виїхати і тим самим звільнити частину квартири, яка мала стати обєктом договору купівлі-продажу. Позивач погодився і між ними 15.08.2016 року було укладено договір позики на суму 10000,00 доларів США, а також на підтвердження факту отримання коштів відповідач власноручно склала розписку. За умовами договору позики відповідач мала повернути 10000,00 доларів США позивачеві до 31.01.2017 року. У договорі позики мета укладення договору зазначена не була. При цьому позивач стверджував, що вони з відповідачем мали намір укласти саме договір позики. За отримані від позивача кошти позивач купила собі квартиру у м. Пологи, куди і переїхала. Весь цей час він намагався у досудовому порядку вирішити питання повернення коштів, але коли зрозумів, що коштів він не отримає, звернувся до суду. Представник позивача додатково пояснив, що відповідач обіцяла вирішити питання про отримання згоди органу опіки та піклування на укладення договору купівлі-подажу належної їй частини квартири, а позивач сам не мав можливості вирішити вказане питання, оскільки він не був власником цього майна. Договір купівлі-продажу не був укладений саме з вини відповідача. При цьому, між сторонами мали місце саме два правочини нікчемний попередній договір та договір позики. Оскільки відповідач відмовляється повертати отримані від позивача кошти, а також зважаючи на передбачену договором позики умову щодо нарахування неустойки, просив задовольнити уточнені позовні вимоги. Відповідач та її представник проти позову заперечували. При цьому, представник відповідача зазначив, що укладений позивачем та відповідачем попередній договір є нікчемним, оскільки під час його укладення не було дотримання форми цього правочину, бо він мав бути ще й нотаріально посвідчений. Тому він вважає, що не підлягають стягненню з відповідача кошти за нікчемним правочином. Окрім того, грошовою одиницею в Україні є саме гривня і тому сторони не мали права укладати правочини у доларах США. Зважаючи на це на підставі ст. 162 КУпАП вказані кошти мають бути конфісковані у дохід держави. Проте, на час розгляду справи відсутня постанова про притягнення позивача та/або відповідача до адміністративної відповідальності за ст. 162 КУпАП за фактом укладання правочинів у доларах США. Що стосується договору позики, то цей договір є удаваним правочином, бо насправді кошти, передані позивачем відповідачу, були сплачені у рахунок оплати за придбання належної відповідачу частини квартири. Тобто, насправді між сторонами справи мав місце договір про наміри укласти у майбутньому договір купівлі-продажу частини квартири. Зважаючи на це, з урахуванням положень чинного ЦК України, у даному випадку мають застосовуватися наслідки укладення удаваного правочину, і тому відповідач самостійно не зверталася до суду для оскарження договору позики. Тому відсутні правові підстави для стягнення з відповідача пені за удаваним правочином. Відповідач підтримала позицію свого представника, проти позову також заперечувала і додатково пояснила, що вона дійсно отримала від позивача 1000,00 доларів США та 10000,00 доларів США як оплату вартості належної їй частини квартири, а також 12000,00 грн. як оплату вартості меблів. Вона мала намір продати позивачеві належну їй 1/2 частину квартири у м. Запоріжжі. Насправді договору позики вона з позивачем не укладала, а кошти отримала у рахунок оплати вартості належної їй частини квартири у м. Запоріжжі, яку хотів у неї придбати позивач. У судовому порядку вона вирішила питання про розділ квартири. Вона пропонувала позивачеві прописатися у належній їй частині квартири, але той не захотів. З 15.08.2016 року позивач разом із сімєю безоплатно користувалися належною їй частиною квартири. Позивач та його адвокат запевнили її, що допоможуть вирішити питання з органом опіки та піклування, який відмовив у наданні згоди на укладення договору купівлі-продажу належної їй частини квартири, бо не були розділені особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг, і вона їм повірила. Вона як могла, у тому числі й у судовому порядку, допомагала позивачеві вселитися до належної їй частини квартири. Також вона вживала заходів для оформлення необхідних документів для укладення договору купівлі продажу. Окрім того, вона склала заповіт на імя дружини позивача [PERSON], який після подання позивачем позову до суду вона скасувала. Оскільки вона не відповідає за дії її повнолітніх дочок, у даному випадку позов мав бути предявлений не до неї, а до її дочок, оскільки вона і на даний час не заперечує проти оформлення договору купівлі-продажу належної їй частини квартири з позивачем. На підставі ч.1 ст.247 ЦПК України під час розгляду справи судом здійснювалося повне фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, зясувавши обставини справи та перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Із наявної у матеріалах справи копії попереднього договору від 13.07.2016 року судом встановлено, що 13.07.2016 року між [PERSON] та [PERSON] у простій письмовій формі було укладено попередній договір, за яким сторони зобовязалися до 31.12.2016 року укласти та нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу нерухомого майна - 1/2 частини квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], вартість якого сторони погодили у сумі 396000,00 грн. (16000,00 доларів США). Також за умовами вказаного попереднього договору [PERSON] прийняла від [PERSON] 24750,00 грн. (1000,00 доларів США) як попередню оплату вартості вказаного нерухомого майна. Факт отримання вказаних коштів саме у іноземній валюті - у доларах США, відповідач не заперечувала. Судом враховано, що згідно із ч. 1 ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Стаття 657 ЦК України передбачає, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Суд вважає, що оскільки договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири підлягає нотаріальному посвідченню, то і попередній договір між сторонами від 13.07.2016 року повинен був бути нотаріально посвідчений. Статтею 220 ЦК України передбачено, що в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що попередній договір від 13.07.2016 року про укладення у майбутньому договору купівлю-продажу 1/2 частини квартири не був посвідчений нотаріально, а тому він є нікчемним. Згідно із ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Оскільки факт отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 1000,00 доларів США як попередньої оплати вартості нерухомого майна, тобто у даному випадку саме авансу, сторонами не заперечується, а попередній договір від 13.07.2016 року є нікчемним, тому суд вбачає підстави застосувати реституцію, тобто повернути все одержане за нікчемним правочином. При цьому, суд не враховує твердження відповідача та її представника стосовно того, що позивач з 15.08.2016 року фактично безоплатно користувався належною їй частиною квартири, оскільки таке користування майном відповідало умовам укладеного між ними договору позички майна (безоплатного користування майном) від 15.08.2016 року, копія якого міститься у матеріалах справи і який на час розгляду справи сторонами не оспорювався і не був у встановленому законодавством порядку розірваний або визнаний недійсним. Також суд не бере до уваги посилання відповідача та її представника на те, що нею було вжито усіх можливих заходів для укладення з позивачем договору купівлі-продажу належної їй частини квартири, оскільки на час розгляду справи укладення між сторонами вказаного договору є неможливим, бо орган опіки та піклування не надав згоди на укладення цього договору, на підтвердження чого у матеріалах справи містяться копії листів Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району від 15.08.2016 року № Л-0705 та від 28.07.2016 року № Ф-0637. Окрім того, із наявної у матеріалах справи копії договору позики від 15.08.2016 року та копії розписки [PERSON] від 15.08.2016 року судом встановлено, що 15.08.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу, а відповідач прийняла від позивача позику для особистих потреб у сумі 10000,00 доларів США, що еквівалентно на час укладення договору 252000,00 грн., з обовязком повернути вказану позику у строк до 31.01.2017 року. Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України. Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Факт отримання вказаних коштів саме у доларах США та факт неповернення вказаної суми станом на час розгляду справи відповідач не заперечує. При цьому суд вважає, що відповідачем та її представником не доведено належними та допустимими доказами той факт, що насправді між сторонами мав місце саме договір про наміри, а не договір позики, оскільки договір позики від 15.08.2016 року містить усі істотні умови саме договору позики і не містить умов про намір укласти у майбутньому договір купівлі-продажу частини належної відповідачу квартири. Окрім того, на підтвердження отримання саме позики відповідач 15.08.2016 року власноручно склала розписку, у якій підтвердила взяте на себе зобовязання повернути до 31.01.2017 року отриману суму позики. Вказаний договір на час розгляду справи у визначеному законодавством порядку не оспорювався і не визнавався недійсним або удаваним правочином. Тобто, позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення заборгованості саме за договором позики від 15.08.2016 року є обґрунтованими. Вирішуючи питання щодо валюти виконання грошових зобовязань відповідача перед позивачем судом враховано, що відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Сторонами не заперечується, що позивач передавав кошти відповідачеві саме у доларах США із зазначенням у договорах гривневого еквіваленту. Також судом враховано, що позивач скористався своїм правом збільшити заявлені позовні вимоги і розрахувати суму заборгованості за офіційним курсом НБУ саме станом на 28.08.2017 року. При цьому, після розяснення судом у судовому засіданні 12.01.2018 року представникові позивача права збільшити заявлені позовні вимоги, останній повідомив, що він підтримує уточнені позовні вимоги і не бажає збільшувати розмір заявлених позовних вимог. Як вбачається із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Тому, зважаючи, що позивачем не заявляються відповідно до вимог ст. 625 ЦК України вимоги про сплату суми боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, суд вважає справедливим з урахуванням того, що на час розгляду справи офіційний курс долара США виріс порівняно із відповідним курсом станом на дату проведеного позивачем розрахунку заборгованості стягнути з відповідача заборгованість саме розраховану за офіційним курсом долара США станом на 28.08.2017 року. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення із відповідача на користь позивача неустойки за договором позики судом враховано, що відповідно до 5.2 договору позики від 15.08.2016 року позичальник несе відповідальність за договором у розмірі 0,1 % від суми позики за кожен день прострочки. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина 3 статті 533 ЦК України). Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Таким чином, максимальний розмір пені повязаний із розміром облікової ставки Національного банку України. Оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України гривні. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 3-29гс15. Зважаючи на те, що позивачем відповідно до вказаного в уточненій позовній заяві розрахунку пеня розрахована саме в доларах США, а не у гривні, як того вимагає чинне законодавство, і лише після цього розраховано її еквівалент у гривні, суд не вбачає підстав для її стягнення. Тому, на підставі викладеного суд приходить до висновку про те, що позов [PERSON] підлягає задоволенню частково у сумі 281001,38 грн. Відповідно до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» судовий збір у даній справі має бути стягнуто з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеній частині позовних вимог, тобто у сумі 2810,02 грн. (3343,92 грн. * 281001,38 грн. / 334391,64 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: partial