Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням в будинку [ADDRESS] Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що на підставі рішення виконкому Юр»ївської селищної ради Дніпропетровської області від 12.12.1984 року за № 65 про визнання права власності на домоволодіння є власником житлового будинку [ADDRESS] при цьому, в даному житловому приміщенні , де він мешкає разом з дружиною [PERSON], зареєстрована колишня дружина їхнього сина [PERSON] - [PERSON]. Однак, відповідачка [PERSON] в належному позивачеві будинку не проживає з 24.08.2011 року, свого майна в будинку не має, будь-які платежі за житло не сплачує, при цьому шлюб між нею та сином позивача [PERSON] розірвано 01.09.2011 року. До теперішнього часу добровільно з реєстрації відповідач не знявся. Посилаючись на ст. ст. 321, 391 ЦК України позивач просив визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням в будинку [ADDRESS] В судове засідання позивач [PERSON] не з«явився, надавши суду заву про розгляд справи в його відсутності, при цьому заявлені позовні вимоги повністю підтримав, судові витрати по справі просив залишити за ним та не заперечував, в разі неявки відповідача по справі в судове засідання, проти винесення заочного рішення ( ас.36). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи в його відсутність суду не надав, при цьому про час та місце слухання справи був сповіщений належним чином шляхом направлення судової повістки за місцем проживання останнього, зареєстрованим у встановленому законом порядку належним чином (ас. 23, 31), та відповідно до ч.5 ст. 74 ЦПК України вважається належно повідомленим. Третя особа по справі на стороні відповідача без самостійних вимог Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області , що були залучені до участі в справі на підставі ухвали суду від 19.08.2015 року (ас. 26, 27), в судове засідання не з»явилися, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином (ас.35). Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача , який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з наведеного та приймаючи до уваги те, що позивач по справі не заперечував проти заочного розгляду справи , про що зазначив у наданій суду заяві (ас. 36), суд знаходить можливим розглянути дану справу та ухвалити заочне рішення у відсутності сторін по справі на підставі наявних у ній письмових матеріалів про права та взаємовідносини останніх, при цьому відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України не здійснює фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши надані письмові докази по справі та оцінивши останні в їх сукупності , суд дійшов наступного: - згідно копії рішення виконкому Юр»ївської селищної ради Дніпропетровської області № 65 від 12.12.1984 року «Про визнання права особистої власності на домоволодіння» (ас.19), довідки Юр»ївської селищної ради № 1981 від 15.11.2013 року про перенумерацію будинку (ас.17), довідки Юр»ївської селищної ради № 575 від 21.07.2015 року (ас.16), копії технічного паспорту на житловий будинок (ас.7-12), копії свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР (ас.38-39) - позивач по справі [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] В судовому засіданні встановлено, що в даному будинку з 01.03.2007 року та на даний час є зареєстрованою відповідачка по справі [PERSON] (ас. 14,15). Відповідачка по справі [PERSON] є колишньою дружиною сина позивача [PERSON], при цьому шлюб між останніми розірвано 01.09.2011 року, про що свідчить долучена позивачем до матеріалів справи копія рішення Юр»ївського районного суду Дніпропетровської області від 01.09.2011 року (ас.40,41). Доводи позивача про не проживання відповідачки тривалий час у належному йому будинку підтверджені в судовому засіданні актом обстеження проживання [PERSON] в будинку [ADDRESS] від 12.07.2015 року, складеного депутатом Юр»ївської селищної ради [PERSON] за участю сусідів позивача [PERSON], [PERSON] , з якого вбачається, що відповідачка за вказаною адресою не проживає з 24 серпня 2011 року, при цьому власних речей та майна в будинку не має (с.15), письмовими поясненнями свідка [PERSON] (ас. 42-43). Відповідно з положеннями Житлового кодексу до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло права спільної власності), їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64, ч. 4 ст. 156 ЖК ). У разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім'ї, суд повинен врахувати, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні. Згідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до положень, передбачених ст. ст. 383, 391 ЦК України, власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Громадянин, якому належить право приватної власності на жилий будинок або його частину, має право розпоряджатися ним на свій розсуд, у чому обмежений в певній мірі позивач. Відповідно до положень ст. 405 ЦК України члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач тривалий час , а саме з серпня місяця 2011 року не проживає в житловому будинку [ADDRESS], суд приходить до висновку про необхідність визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням за зазначеною адресою, що є підставою для знаття останнього з реєстрації, при цьому судом не встановлено передбачених законом підстав для збереження за відповідачем права користування даним жилим приміщенням , а також підстав, які б свідчили про його відсутність в спірному приміщенні з поважних причин понад установлені законом строки або про іншу домовленість між ним і власником житла. Відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню. Враховуючи волю позивача, суд знаходить можливим судові витрати по справі залишити за останнім (ас. 36).

Outcome: approved