Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, відповідно до вимог якого прохає суд стягнути на її користь з [PERSON] витрати, пов`язані з лікуванням, в розмірі 3054,02 грн та моральну шкоду в розмірі 25 000,00 грн, судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позову зазначено, що 11.06.2013 [PERSON] зайшов на город позивача [PERSON] , де збирав її полуницю, дані дії він здійснював неодноразово. На зауваження позивача не топтати городину та припинити крадіжку її врожаю, відповідач відреагував вкрай агресивно, наніс позивачу удари по голові штахетом (дерев`яною палицею). Удари були нанесені в праву половину голови та тім`яну область, де виникла забита рана. Позивач впала, а відповідач продовжував побиття. Припинив [PERSON] побиття лише після того, як побачив [PERSON] , що біг позивачу на допомогу та кричав на нього. Після цього [PERSON] став тікати з городу позивача до свого двору. Від отриманих ударів позивач впала та втратила свідомість. [PERSON] викликав швидку медичну допомогу. По приїзді швидкої позивачу було надано першу медичну допомогу та доставлено в нейрохірургічне відділення 3-ї міської лікарні, де вона проходила лікування. Внаслідок побиття, яке здійснив [PERSON] у позивача діагностували закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку та забиту рану тім`яної області голови справа. На стаціонарному лікуванні позивач перебувала з 11.06.2013 по 20.06.2013. Внаслідок побиття позивач страждала від тяжкого головного болю, нудоти та підвищеного артеріального тиску, тривалий час відчувала запаморочення, болі в правій половині голови. Відповідно висновку експерта №926 від 30.07.2013 у позивача виявлено тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку і шкіряною раною на голові, які утворені від тупого (тупих) предметів, можливо дерев`яною дошкою, про що свідчить характер, локалізація і дані медичної документації, тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я. Після лікування в стаціонарі, позивач продовжувала лікуватись у сімейного лікаря за місцем проживання та перебувала під наглядом лікаря-невропатолога. На протязі місяця позивач продовжувала лікуватись, що підтверджується випискою з медичної картки №2860. На думку позивача, [PERSON] спричинивши умисні легкі тілесні ушкодження вчинив злочин, який характеризується прямим умислом, що направлений на ушкодження її здоров`я. 11.06.2013 позивач звернулась до Крюківського ВМ Кременчуцького МВ УМВС України в Полтавській області із заявою, відповідно до якої зазначила, що [PERSON] , 11.06.2013 спричинив їй тілесні ушкодження. На підставі вказаної заяви, 12.06.2013 слідчим до ЄРДР за №1201318011001140 були внесені відомості про кримінальне правопорушення за ознаками злочину, передбаченого ст. 125 КК України, позивача [PERSON] залучено до кримінального провадження як потерпілу. Дане кримінальне провадження неодноразово закривалось слідчими у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Однак постанови слідчих про закриття кримінального провадження неодноразово скасовувались слідчими суддями. Позивач вважає, що слідчі СВ Крюківського РВ КМУ УМВС України в Полтавській області, СВ ВП №1 Кременчуцького ВП ГУНП в Полтавській області проявляють стабільну злочинну бездіяльність, жодної слідчої дії не проведено. Враховуючи дані обставини позивач звернулась до суду в порядку цивільного судочинства за захистом своїх прав, стягнення збитків завданих злочином, оскільки надії на поліцію вона вже не має. 11.12.2017 ухвалою судді Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження. 21.02.2018 на адресу суду надійшов відзив на позов, згідно якого відповідач [PERSON] в задоволені позову просить відмовити. В обґрунтування відзиву відповідач зазначив, що він дійсно є сусідом позивача [PERSON] та їх земельні ділянки межують між собою. Фактично в 2013 році огорожа між їх ділянками була відсутня. 11.06.2013 відповідач вийшов у двір та здійснював вимір отвору для встановлення вікна в своїй літній кухні та раптом відчув удар ззаду по спині, від якого майже втратив свідомість. Обернувшись відповідач побачив [PERSON] з дошкою в руках, яка продовжувала його бити наносячи удари по голові, спині, руках. З метою самозахисту він почав відмахуватись, відібрав в [PERSON] дошку. Потім він цією дошкою відбив черговий удар [PERSON] , яка взяла іншу дошку та намагалась поцілити йому в голову. Отже, на думку відповідача, він діяв виключно в рамках самозахисту та ніякого злочину не вчиняв. Кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, відомості стосовно якого 12.06.2013 за заявою [PERSON] внесені до ЄРДР за №12013180110001140, з часу реєстрації неодноразово закривалось постановами слідчого, які в подальшому за скаргами [PERSON] скасовувались слідчим суддею. Проте, на даний час постановою слідчого від 16.11.2017 провадження закрито, постанова є чинна. Враховуючи зазначене, відповідач вважає, що оскільки він не визнаний особою, яка заподіяла шкоди позивачеві, він не може нести ніякої цивільно-правової відповідальності. 21.02.2018 на адресу суду від представника позивача адвоката Пасюка В.В. надійшла відповідь на відзив. Представник позивача зазначає, що доводи відповідача [PERSON] про непричетність його до нанесення позивачу тілесних ушкоджень є неправдиві, оскільки з часу порушення кримінального провадження позивач весь час вказувала на [PERSON] , як на особу яка заподіяла їй тілесні ушкодження. Щодо закриття кримінального провадження 16.11.2017 постановою слідчого вказує, що на момент подання позову (30.10.2017) кримінальне провадження не було закрите. Окрім того, 19.02.2018 ухвалою слідчого судді постанова слідчого про закриття кримінального провадження від 16.11.2017 скасована. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18.04.2018 в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про витребування доказів відмовлено; клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі задоволено, провадження у справі зупинено до вирішення питання по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12013180110001140. 10.04.2020 ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області поновлено провадження у справі. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09.07.2020 клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено та витребувано у ВП №1 Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області кримінальне провадження №12013180110001140 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.06.2013 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник позивача - адвокат Пасюк В.В. в судовому засіданні позовну заяву підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник відповідача - адвокат Стаханов М.В. в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити, з підстав зазначених у відзиві, оскільки вина відповідача у передбаченому законом порядку не доведена. Суд, заслухавши представників позивача та відповідача, свідка, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов до таких висновків. Згідно ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як достовірно встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами по справі 11.06.2013 позивач [PERSON] звернулася до Крюківського ВМ Кремечуцького МВ УМВС України в Полтавській області із заявою, відповідно до якої зазначила, що [PERSON] 11.03.2013 спричинив їй тілесні ушкодження. Згідно виписки з медичної картки стаціонарного хворого №2860 від 20.06.2013 (а.с. 9), [PERSON] з 11.06.2013 по 20.06.2013 проходила стаціонарне лікування з діагнозом: закрита черепно - мозкова травма. Струс головного мозку. Забита рана правої тім`яної області. Відповідно до додаткового висновку експерта №926 від 30.07.2013, при судово - медичній експертизі у гр. [PERSON] , виявлені тілесні ушкодження у вигляді: закрито - мозкової травми зі струсом головного мозку і шкіряною раною голови (а.с. 10-11). Згідно довідки, виданої ДЗ «Вузлова лікарня станції Кременчук СТГО «Південна залізниця» 09.09.2013, [PERSON] проходила курс амбулаторного лікування в ДЗ «Вузлова лікарня станції Кременчук СТГО «Південна залізниця» з приводу струсу головного мозку (а.с.14). Відповідно до довідки, виданої ДЗ «Вузлова лікарня станції Кременчук СТГО «Південна залізниця» 23.01.2014, [PERSON] перебуває на «Д» обліку з діагнозом: атеросклеротичний нефросклероз» (а.с.14). Як вбачається з матеріалів справи та зокрема підтверджується матеріалами кримінального провадження №12013180110001140, наданого на підставі ухвали Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09.07.2020 про витребування доказів, ВП №1 Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області здійснювало досудове розслідування кримінального провадження №12013180110001140 від 12.06.2013, за заявою [PERSON] , правова кваліфікація ч. 2 ст. 125 КК України, з тих підстав, що 11.06.2013 близько 13:20 години за адресою вул. Суворова [PERSON] наніс тілесні ушкодження гр. [PERSON] . Постановою слідчого ВП №1 Кременчуцького ВП ГУНП в Полтавській області Довбні А.Д. від 26.11.2019 зазначене кримінальне провадження закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, а саме об`єктивної сторони та суб`єктивної сторони, що характеризується умисною виною. В судовому засіданні свідок - начальник СВ ВП №1 Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області [PERSON] пояснив, що постановою слідчого від 26.11.2019 кримінальне провадження №12013180110001140 закрито в зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, дана постанова не скасована. Тобто, станом на день розгляду справи судом, органом досудового розслідування встановлено, що в діях [PERSON] відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, в зв`язку з чим кримінальне провадження закрито. Як вбачається з позовної заяви в обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] посилається на те, що [PERSON] наніс їй тілесні ушкодження, тобто фактично вчинив відносно неї злочин, в результаті чого вона понесла матеріалі витрати, пов`язані з лікуванням в розмірі 3054,02 грн та їй була завдана моральна шкода в розмірі 25 000 грн. На підтвердження вказаних обставин позивачем надані письмові пояснення [PERSON] від 14.09.2017, з яких вибачається, що він був свідком того, як [PERSON] наносив тілесні ушкодження [PERSON] та письмова заява жителів району «Третій за насип» [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які виразили свою суб`єктивну думку з приводу дій [PERSON] .. Вказані докази суд до уваги не приймає, оскільки правова оцінка пояснень свідка [PERSON] була надана слідчим при проведенні досудового розслідування по кримінальному провадженню №12013180110001140 від 12.06.2013, за заявою [PERSON] , правова кваліфікація ч. 2 ст. 125 КК України, а позивач своїм правом допиту в якості свідків вказаних осіб в судовому засіданні не скористалась. Позивачем до позовної заяви надані копії квитанцій (а.с. 15-18), з яких встановити, які саме ліки були придбані позивачем та на яку суму не можливо, оскільки копії неякісні, а оригіналів вказаних квитанцій, для дослідження в судовому засіданні позивачем суду надано не було. Крім цього, позивач не надала суду доказів в підтвердження того, що саме зазначені в товарних чеках ліки були придбані нею за призначенням лікаря, в зв`язку отриманими тілесними ушкодженнями. Відповідно до ст. 12, ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 12, ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим. Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії. б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки ст. 22 ЦК України). в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Частина 2 цієї статті встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв`язку із наявністю вини іншої особи або у зв`язку із дією об`єктивних обставин). Відповідно до ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. Частиною 1 ст. 1177 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК України шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України). Відповідно до ч. 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Згідно ст. 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів (ч. 1 ст. 1168 ЦК України). Фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо ( ч. 1 ст. 1195 ЦК України). Як роз`яснено в п. 3 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. В пункті № 10 зазначеної постанови зазначено, що при заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Тобто, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності відповідача, так і докази спричинення їй моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою. Враховуючи вищевикладене, встановлені обставини справи, а також те, що позивачем не доведено неправомірність дій відповідача, а встановлення вчинення відповідачем кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України не може відбуватись в межах розгляду цивільного позову в порядку цивільного судочинства, беручи до уваги те, що не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між заподіяною позивачу шкодою та діями відповідача, відсутність в матеріалах справи належних, достатніх доказів в обґрунтування позову, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих внаслідок вчиненням злочину слід відмовити.

Outcome: dismissed