Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON], із уточненими позовними вимогами від 20.04.2016 року, згідно змісту яких просить суд захисти цивільне право позивача шляхом стягнення з відповідача заборгованості за договорами, розмір якої (заборгованості) станом на 19.04.2016 року складає: -за договором позики № 41 від 14.08. 2013 року, розмір якої складається з 3500 гривень суми позики, 5448, 49 гривень нарахованих процентів, 272, 42 гривень 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобовязання, 2927, 61 гривень інфляційних втрат та 33\~145 гривень пені за несвоєчасне виконання грошового зобовязання; - за договором позики №58 від 12.03.2014 року розмір якої складається з 10000 гривень суми позики, 12082, 19 гривень нарахованих процентів, 604, 11 гривень 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобовязання, 7068, 57 гривень інфляційних втрат та 73 500 гривень пені за несвоєчасне виконання грошового зобовязання; -за договором позики №49 від 28.10.2013 року розмір якої складається з 10000 гривень суми позики, 14564, 38 гривень нарахованих процентів, 728, 22 гривень 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобовязання, 8254, 93 гривень інфляційних втрат та 88600 гривень пені за несвоєчасне виконання грошового зобовязання; В обґрунтування позову посилається на ту обставину, що між сторонами спору було укладено три вищезазначені договори позики, однак в обумовлений в договорах строк, позичальник зобовязання не виконав, суму позики не повернув, а отже борг за умовами договорів з урахуванням процентів та пені слід стягнути в судовому порядку, та додатково стягнути фінансові санкції з урахуванням інфляційних втрат, в порядку ст.. 625 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі та просять вимогу задовольнити. Відповідач та його представник позов заперечили в повному обсязі просили застосувати строк позовної давності до вимог позивача про стягнення пені, саму суму пені просять зменшити, оскільки її розмір значно перевищує суму тіла позики та процентів. Окрім цього зазначили, що позивач є не фінансовою установою а тому позбавлений права вимагати проценти за користування коштами з відповідача; також зазначили, що відповідач перебував в трудових відносинах з позивачем працював експедитором в обовязки якого входило збирання готівки за поставлений товар та внесення готівки в касу ФОП [PERSON] Стверджують, що ніяких коштів відповідач не позичав у позивача, а суми позики, зазначені в розписках, є невнесеними в касу сумами коштів (недостача), розмір якої оформили договорами позики і яку (суму нестачі) відповідач частково повернув позивачу. Заслухавши пояснення сторін спору та дослідивши письмові докази, судом встановлено наступні обставини справи. Між сторонами спору було укладено наступні договори позики: -договір позики № 41 від 14.08.2013 року відповідно до умов якого відповідач позичив у позивача 3500 гривень, під зобовязання повернути позику в строк до 15 серпня 2014 року рівним частинами із сплатою процентів за користування позиченими коштами з розрахунку 5% на місяць. Також договором, а саме п. 8, було передбачено обовязок позичальника сплатити пеню з розрахунку 1% від розміру позики за кожен день прострочення виконання грошового зобовязання; -договір позики № 49 від 28.10.2013 року відповідно до умов якого відповідач позичив у позивача 10000 гривень, під зобовязання повернути позику в строк до 15 квітня 2014 року рівним частинами із сплатою процентів за користування позиченими коштами з розрахунку 5% на місяць. Також договором, а саме п. 8, було передбачено обовязок позичальника сплатити пеню з розрахунку 1% від розміру позики за кожен день прострочення виконання грошового зобовязання; -договір позики № 58 від 12.03.2014 року відповідно до умов якого відповідач позичив у позивача 10000 гривень, під зобовязання повернути позику в строк до 15 червня 2014 року рівним частинами із сплатою процентів за користування позиченими коштами з розрахунку 5% на місяць. Також договором, а саме п. 8, було передбачено обовязок позичальника сплатити пеню з розрахунку 1% від розміру позики за кожен день прострочення виконання грошового зобовязання Оригінали договір позики оглянуто судом в судовому засіданні. До кожного з вищезазначених договорів позики сторонами правочинів було підписано акти приймання передачі коштів готівкою, за змістом яких у ствердній формі зазначено, про передачу та отримання позикодавцем та позичальником, відповідно, у день підписання договорів обумовлених у них сум позики. Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Таким чином суд приходить до переконання, що, відповідно до ст. 1046 ЦК України, сторони спору уклали договори позики. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобовязанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк . (ч.1 ст.530 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві кошти у такій самій сумі, що були йому передані позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені в договорі. Окрім цього частиною першої ст. 1048 ЦК України передбачене право позикодавця на отримання процентів за користування позичальником позиченими коштами. Розмір процентів встановлюється договором і у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Хоча обовязок подавання належних і допустимих доказів покладається на кожну із сторін спору, відповідачем не доведено факту повернення позичених коштів позивачу, у визначених в договорах позики строк, та не сплачено узгоджених сторонами договорів процентів за користування позиченими коштами (п. 2 та 2 Договорів позики). Відтак системний аналіз наданих сторонами спору доказів дозволяє суду зробити висновок про підставність вимог позивача про стягнення з відповідача суми тіла позики та нарахованих, відповідно умов договорів, процентів за користування позиченими коштами, а саме: -за договором позики № 41 від 14.08. 2013 року, розмір якої складається з 3500 гривень суми позики, 5448, 49 гривень нарахованих, за період з 16.09.2013 року (підпункт а) п. 4 Договору ) по 19.04.2016 року, процентів за користування позиченими коштами; - за договором позики №58 від 12.03.2014 року розмір якої складається з 10000 гривень суми позики, 12082, 19 гривень нарахованих за період з 16.04.2014 року (підпункт а) п. 4 Договору ) по 19.04.2016 року, процентів за користування позиченими коштами; -за договором позики №49 від 28.10.2013 року розмір якої складається з 10000 гривень суми позики, 14564, 38 гривень нарахованих за період з 16.11.2013 року (підпункт а) п. 4 Договору ) по 19.04.2016 року, процентів за користування позиченими коштами. Розрахунок процентів надано представником позивача станом на 19.04.2016року, правильність розрахунку відповідачем не заперечено. Водночас судом критично оцінюються доводи сторони відповідача про протиправність вимоги процентів за користування позиченими коштами з посиланням на ту обставину, що [PERSON] не надає фінансових послуг в розумінні ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг критичність судової оцінки полягає в тому, що ст. 1048 ЦК України прямо передбачено право позикодавця отримати проценти за користування позиченими коштами, між сторонами спору укладено три договори позики на суми 3500 гривень. 10\~000 гривень, та ще 10\~000 гривень. а частиною другої даної статті передбачене правило про безпроцентний характер договору позики між фізичними особами лише за умови, якщо він (договір) є укладеним на суму, яка не перевищує пятидесятикратного розміру мінімального прожиткового мінімуму доходів громадян (850 гривень). Пенею є сума неустойки, що обчислюється у відсотках від несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення платежу. (ч.3 ст. 549 ЦК України). Вищезазначено, що сторонами спору в усіх трьох договорах позики за № 41, 58 та 49, а саме в п. 8, було передбачено обовязок позичальника сплатити пеню з розрахунку 1% від розміру позики за кожен день прострочення виконання грошового зобовязання. А тому позивачем підставно нараховано відповідачу пеню за невиконання грошового зобовязання розмір якої становить: -за договором позики № 41 від 14.08. 2013 року 33\~145 гривень пені за несвоєчасне виконання грошового зобовязання, нарахованої за 947 прострочених днів; - за договором позики №58 від 12.03.2014 року 73 500 гривень пені за несвоєчасне виконання грошового зобовязання, нарахованої за 735 днів прострочення; -за договором позики №49 від 28.10.2013 року 88600 гривень пені за несвоєчасне виконання грошового зобовязання, нарахованої за 886 днів прострочення. Разом з тим згідно п1 ч.2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). У відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України, позовна даність застосовується судом лише за заявою сторони спору, зробленою до винесення рішення. Зважаючи на письмове клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності, викладене в запереченнях на позов від 05.01.2015року, до вимог позивача про стягнення пені, що є диспозитивним правом сторони спору, і обовязок суду застосувати позовну давність за заявою сторони, суд вважає, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сума пені, нарахована в межах річного строку (365 днів) до дати звернення [PERSON] з позовом до суду (18.08.2015 року) з урахуванням часу розгляд справи судом та дати уточнення позивачем вимог 19.04.2016 року, що складатиме: -за договором позики № 41 від 14.08.2013 року 12\~775 гривень, нарахованої за 575 днів прострочення платежу; -за договором позики №58 від 12.03.2014 року 57\~500 гривень нарахованої за 575 днів прострочення платежу; -за договором позики №49 від 28.10.2013 року 57\~500 гривень нарахованої за 575 днів прострочення платежу; Однак частина 3 ст. 551 ЦК України передбачає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значено перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Враховуючи ту обставину, що нарахована сума пені значно перевищує суму основного боргу за кожним з трьох договорів позики, в позичальника склався важкий матеріальний стан, оскільки останній станом на період судового розгляду справи є безробітним, на його утриманні перебуває непрацююча дружина та двоє малолітніх дітей, 2006 та [INFO], суд вважає справедливим зменшити розмір неустойки і стягнути на користь позивача з [PERSON] пеню в розмірі 4000 гривень за користування позиченими коштами за договором № 41 від 14.08.2013 року, та по 9000 гривень за користування позиченими коштами за договорами № 58 від 12.03.2014 року і №49 від 28.10.2013 року. Також на думку суду, до відносин сторін спору підлягають до застосування положення ст.. 625 ЦК України, з огляду на таке. Так зобовязання [PERSON] перед [PERSON], в межах договорів позики № 41 від 14.08.2013 року, № 58 від 12.03.2014 року і №49 від 28.10.2013 року, зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобовязанням. Згідно з частиною другої статті 625 ЦК України у разі порушення грошового зобовязання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. До такого висновку дійшов Верховний Суд України, котрий виклав правову позицію в постанові від 01.10.2014 року за №113цс14, а тому висновок ВСУ щодо можливості застосування ст.. 625 ЦК України, до будь якого грошового зобовязання, незалежно правової природи його виникнення, є обовязковим до судів нижчого рівня у правозастосовній практиці. А тому, оскільки позивачем нараховану відповідачу, в порядку ст. 625 ЦК України, -за договором позики № 41 від 14.08. 2013 року, 272, 42 гривень 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобовязання, 2927, 61 гривень інфляційних втрат; - за договором позики №58 від 12.03.2014 року, 604, 11 гривень 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобовязання, 7068, 57 гривень інфляційних втрат; -за договором позики №49 від 28.10.2013 року, 728, 22 гривень 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобовязання, 8254, 93 гривень інфляційних втрат; про що надано суду розрахунок платежів станом на 19.04.2016 року, правильність якого відповідачем не оспорюється, суд приходить до переконання про право позивача вимагати відповідача сплати фінансових санкцій за прострочення грошового зобовязання, що є особливою мірою від повільності боржника, а тому в цій частині позов також підлягає до задоволення. Насамкінець суд зазначає. що договором позики № 41 від 14.08.2013 року, № 58 від 12.03.2014 року і №49 від 28.10.2013 року є правочинами, дійсність яких презюмується. А тому доводи сторони відповідача про удаваність даних правочинів, з посиланням на обставини перебування відповідач в трудових відносинах з позивачем доводи, що [PERSON] працював експедитором в обовязки якого входило збирання готівки за поставлений товар та внесення готівки в касу ФОП [PERSON], і що ніяких коштів відповідач не позичав у позивача, а суми позики, зазначені в розписках, є невнесеними в касу сумами коштів (недостача), розмір якої оформили договорами позики і яку (суму нестачі) відповідач частково повернув позивачу судом не сприймаються, оскільки факт удаваності правочину підлягає встановленню в самостійному судовому провадженні з ініціативи сторони, котра доводить саму удаваність, а в даному випадку відповідачем відповідного позову не ініційовано, будь якого судового рішення про удаваність правочинів (договорів позики) суду не надано. Сплачена при зверненні до суду [PERSON] сума судового збору в розмірі 3654 гривні також частково підлягає до стягнення з відповідача, в процентному відношенні між сплаченою позивачем сумою та сумою задоволених позовних вимог.

Outcome: partial