Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що він з 18 квітня 2008 року працював на підприємстві відповідача, та 13 січня 2021 року його було звільнено наказом №37-к від 13 січня 2021 року за станом здоров`я на підставі п.2 ст. 40 Кодексу законів про працю України. В день звільнення зі [PERSON] не було здійснено розрахунок при звільненні. Станом на 26 квітня 2021 року відповідач не сплатив позивачеві належні при звільненні суми у розмірі 86177,73 грн, які позивач просить стягнути на його користь. Позивач, зазначає, що його середньоденний заробіток на день звільнення становив 1134,18 грн, а тому відповідач повинен сплатити йому зазначену суму за кожен день затримки розрахунку при звільненні за 72 робочих дня у розмірі 81660,96 грн. Дії роботодавця, щодо не проведення з позивачем розрахунку при звільненні, поставили його у скрутне матеріальне становище: внаслідок тривалої хвороби позивач не має можливості працювати, що унеможливило нормальне існування його та членів його сім`ї, а також призвело до тяжкого психологічного стану позивача, останній змушений був шукати інше джерело доходу, у зв`язку із чим він зазнав моральної шкоди, яку оцінює у розмірі 5000,00 гривень. З огляду на викладене позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь: невиплачену суму заробітної плати у розмірі 86177,73 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 81660,96 грн, а також моральну шкоду у сумі 5000,00 грн. Ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 28 квітня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін, призначено судове засідання з розгляду справи на 21 липня 2021 року (а.с. 24). Від відповідача на адресу суду 17 червня 2021 року надійшов відзив на позов у строк, встановлений судом, з доданими до нього доказами про підтвердження направлення його копії та доданих нього документів позивачу, тому суд вважає необхідним та доцільним прийняти відзив державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» до розгляду в межах цієї цивільної справи. Згідно з наданим відзивом відповідач зазначає, що позивач був звільнений наказом підприємства №37-к від 13 січня 2021 року у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я. Сума до сплати, яка належала [PERSON] на час звільнення, становила 86177,73 грн. Станом на 10 червня 2021 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 80969,36 грн, оскільки сума заборгованості частково була погашена платіжним дорученням №97 від 12 травня 2021 року у сумі 5208,37 грн. Відповідачем дійсно не було вчасно виплачено належних звільненому працівникові сум у день звільнення, але вина підприємства у такій бездіяльності відсутня, оскільки численні борги на підприємстві, у тому числі із заробітної плати та постачання (розподіл) електроенергії, утворились через несплату ДП «Держвуглепостач» заборгованості за поставлене відповідачем вугілля у сумі 59987377,51 гривень, яка на теперішній час є непогашеною. За підсумками роботи за І квартал 2021 року збитки підприємства склали 99092 тис. грн. Кредиторська заборгованість станом на 01.05.2021 року складає 1543295 тис. грн. Згідно з постановою відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 29.04.2020 року у виконавчому провадженні було накладено арешт на грошові кошти ДП «Шахта ім. М.С. Сургая», що містились на відкритих рахунках у таких банківських установах, як АТ «ОТП Банк», АТ «КІБ», АБ «Південний». Накладення вказаних арештів призвело до остаточного блокування фінансово-господарської діяльності відповідача, що також унеможливило здійснення будь-яких платежів у тому числі й з виплати заробітної плати. На думку відповідача, з наведеного вбачається, що відсутня вина підприємства, що виключає відповідальність останнього за несвоєчасний розрахунок з позивачем при звільненні. Відповідач зазначає, що [PERSON] не надав жодного доказу того, що він зазнав моральної шкоди, а також доказів наявності причинно-наслідкового зв`язку між винними діями (бездіяльністю) відповідача та моральними стражданнями, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди у сумі 5000,00 гривень, та якими доказами це підтверджується. Посилаючись на вищевикладене відповідач просив відмовити позивачу у задоволенні вимог позову у повному обсязі, а справу розглядати за відсутності представника ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» (а.с. 28-29). Від відповідача не надходило клопотань про розгляд справи у поряду загального позовного провадження. Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, передбачених ч. ч. 5, 7 ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, від сторін не надходило. Суд, відповідно до ч. 5 ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, дослідивши які вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] у період часу з 15 травня 2008 року по 13 січня 2021 року працював на державному підприємстві «Шахта ім. М.С. Сургая», та був звільнений 13 січня 2021 року у зв`язку із виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я на підставі п.2 ст. 40 Кодексу законів про працю України, що підтверджується трудовою книжкою серії [NUMBER] від 24 лютого 1986 року (а.с. 8-9). Відповідно до довідки державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» №б/н від 10 червня 2021 року [PERSON] дійсно працювала на державному підприємстві «Шахта ім. М.С. Сургая» та наказом №37-к від 13 січня 2021 року був звільнений 13 січня 2021 року у зв`язку із виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я (а.с. 34). За січень 2021 року позивачу нарахована заробітна плата у розмірі 113221,68 грн, належна сума до сплати складала 86177,73 грн. Заробітна плата позивачу була частково виплачена: - 5208,37 грн перераховано згідно з платіжним дорученням №97 від 12 травня 2021 року (а.с. 30-33). Станом на 10 червня 2021 року заборгованість перед позивачем становить 80969,36 грн. Середньоденна заробітна плата позивача на час звільнення склала 1134,18 грн (а.с. 34). Згідно з довідкою №б/н від 03 червня 2021 року за підсумками роботи державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» за І квартал 2021 року збитки підприємства склали 99092 тис. грн. Кредиторська заборгованість станом на 01 травня 2021 року складає 1543295 тис. грн.(а.с. 26). З Виписки з особового рахунку за період з 01 січня 2021 року по 15 квітня 2021 року вбачається, що виплати заробітної палати за січень 2021 року не здійснювалися (а.с. 11-13). Відповідно до Виписки №71 із медичної карти за період з 18 січня 2021 року по 04 лютого 2021 року, консультативного висновку спеціаліста від 06 квітня 2021 року позивач перебував на лікуванні у неврологічному відділенні з діагнозом хронічна попереково-крижова радикулопатія,ангіопатія судин нижніх кінцівок, вібраційна хвороба (а.с. 14-17). Так, в судовому засіданні встановлено, не оспорюється сторонами та відповідно до ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України не підлягає доказуванню, що [PERSON] дійсно працював на державному підприємстві «Шахта ім. М.С. Сургая» та був звільнений з підприємства 13 січня 2021 року у зв`язку із виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я на підставі п.2 ст. 40 Кодексу законів про працю України. В день звільнення з останнім не було проведено повного розрахунку всіх належних йому сум при звільненні у розмірі 86177,73 грн. Середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 1134,18 грн, оскільки кожна зі сторін посилається на зазначені обставини як в досліджених письмових доказах, так і в наданих суду позові та відзиві на позов. За ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Кодексу законів про працю України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно зі ст. 24 Кодексу законів про працю України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Відповідно до ст. 94 Кодексу законів про працю України, яка кореспондується зі ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як вбачається з наданої до суду довідки відповідача №б/н від 10 червня 2021 року та платіжного доручення №97 від 15 травня 2021 року станом на день звернення позивача до суду з даним позовом заборгованість по заробітній платі та сумах, які належали до сплати останньому при звільненні, була частково сплачена відповідачем. Так, розмір невиплачених [PERSON] при звільненні грошових коштів на час розгляду справи становить 80969,36 грн (86177,73 грн - 5208,37 грн), тому, на виконання вимог ст. ст. 47, 116 Кодексу законів про працю України, ці кошти підлягають стягненню з державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» на користь позивача, а вимоги позову в даній частині - задоволенню. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. Згідно статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 рудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При визначенні середньої заробітної плати слід керуватися вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями) (далі - Порядок). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. З п. 2 вказаного Порядку вбачається, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що середньоденний заробіток [PERSON] на день звільнення становить 1134,18 грн, що підтверджується листом державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» №б/н від 10 червня 2021 року, не оспорюється сторонами та не підлягає доказуванню. Згідно з п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Таким чином, під час проведення розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки розрахунку при звільненні з використанням даних про середній заробіток позивача. Позивачем визначена загальна сума стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв`язку із звільненням з роботи за період з дня звільнення по день складання позовної заяви - з 13 січня 2021 року по 26 квітня 2021 року, включно, у розмірі 81660,96 грн, яку останній розрахував виходячи з 72 робочих днів, за які має бути оплачений середній заробіток, та середньоденного заробітку у розмірі 1134,18 грн, однак зазначений розрахунок є помилковим, а тому суд не може погодитись з даним розрахунком позивача. Так, розмір компенсації середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з дня звільнення по день складання позовної заяви, а саме: з 14 січня 2021 року (з наступного дня після звільнення) по 26 квітня 2021 року (включно), де кількість робочих днів - становить 73 днів (у січні 2021 року - 13 р.д., у лютому 2021 року - 20 р.д., у березні 2021 року - 22 р.д., у квітні 2021 року - 18 р.д.), складає 82795,14 грн (73 робочих днів х 1134,18 грн). Однак, виходячи з принципу диспозитивності, розглядаючи справу не інакше як в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про необхідність розгляду справи в межах заявлених позивачем вимог та виходячи з розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв`язку із звільненням з роботи у розмірі 81660,96 гривень. Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву зазначає, що підприємством дійсно не було вчасно виплачено належних позивачеві сум у день звільнення, але вина підприємства у такій бездіяльності відсутня, оскільки на підприємстві наявні численні борги через несплату за поставлене вугілля. Однак, суд критично ставиться до вищезазначених посилань відповідача, оскільки [PERSON] виконував покладені на нього трудові зобов`язання, а державне підприємство «Шахта ім. М.С. Сургая» не виконало свої зобов`язання перед звільненим працівником, а відсутність у підприємства грошових коштів не може бути підставою для невиплати працівникові заробітної плати та/або сум належних при звільнені. Окрім того, відповідач у відзиві на позов не визначає, які саме заходи були вжиті підприємством для здійснення щонайшвидшої виплати звільненому працівникові належних йому сум та узгодження з останнім можливого часу/графіку проведення такої виплати. Більш того, суд вважає необхідним зауважити, що на час звільнення [PERSON] сума нарахованої та несплаченої відповідачем заробітної плати складала 113221,68 грн, що підтверджується довідкою відповідача №б/н від 10 червня 2021 року, яка була сплачена підприємством у повному обсязі, тому стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 81660,96 грн буде в повній мірі дотримано балансу та принципу співмірності між розміром невиплаченої при звільненні заробітної плати та стягуваної з підприємства компенсації. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 5000,00 гривень, суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Право на відшкодування моральної шкоди з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б останнього вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України. В судовому засіданні встановлено, що неправомірними діями відповідача, а саме порушенням термінів здійснення розрахунку при звільненні, порушено, гарантоване ст. 43 Конституції України, право [PERSON] на своєчасне одержання винагороди за працю, що призвело до моральних страждань позивача, який більше 10 років працював на державному підприємстві «Шахта ім. М.С. Сургая», а наслідком не виплати при звільненні всіх сум, що належали позивачу від підприємства, стало погіршення матеріального стану [PERSON] , що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та пошуку джерел доходу для забезпечення власного утримання та утримання родини. Тому, суд, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, розглядаючи справу не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, доходить висновку, що з відповідача державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» на користь [PERSON] в порядку відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню 5000,00 грн, що буде цілком еквівалентним завданим моральним стражданням. Вирішуючи питання щодо розподілу між сторонами судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно з ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави. З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що суд дійшов висновку про доцільність часткового задоволення позовної вимоги зі стягнення заборгованості із заробітної плати [PERSON] у сумі 80969,36 грн, а останній відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, суд вважає необхідним, на виконання вимог ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, стягнути з відповідача на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір пропорційно сумі задоволених позовних вимог у розмірі 853,12 грн (80969,36 грн х 908 грн / 86177,73 грн). Відповідно до ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з наданої до суду квитанції №0.0.2100663204.1 від 22 квітня 2021 року позивачем було сплачено судовий збір за подання до суду даного позову у сумі 1728,39 грн. Але відповідно до підпункту 1 п. 1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної вимоги майнового характеру фізична особа сплачує судовий збір у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Статтею 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб, з 1 січня 2021 року становить - 2270 гривень, а 0,4 розміру від нього - 908,00 грн (2270 грн х 0,4). Так, розмір судового збору, який підлягав сплаті за подання позову щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 81660,96 грн та моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн, розраховується наступним чином: (81660,96 грн + 5000,00 грн) х 1% = 866,61 грн, що є меншим 0,4 розміру за прожитковий мінімуму для працездатних осіб, тому розмір судового збору за подання зазначених позовних вимог становить 908,00 грн. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 81660,96 грн та моральної шкоди у сумі 5000,00 грн, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на сплату судового збору у розмірі 908,00 грн. Оскільки, відповідно до вимог статті 279 Цивільного процесуального кодексу України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, тому, відповідно до вимог частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі викладеного,

Outcome: partial