Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача КП «Харківські теплові мережі», відповідно до якого просить: зобов`язати КП «Харківські теплові мережі» надати позивачу протягом тижня з дати ухвалення рішення суду у справі номер його особового рахунку та витяг з цього рахунку за адресою [ADDRESS] ; зобов`язати КП «Харківські теплові мережі» проводити нарахування платежів за надані послуги за адресою [ADDRESS] із дати ухвалення рішення по справі; зобов`язати КП «Харківські теплові мережі» підготувати та протягом тижня з дати ухвалення рішення суду по справі укласти з позивачем договір про надання послуг з централізованого опалення; стягнути з КП «Харківські теплові мережі» на користь позивача моральну шкоду в сумі 2000 грн. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] посилається на те, що 20.12.2019 він придбав квартиру [ADDRESS] . В зазначеній квартирі на цей час ніхто не зареєстрований та не проживає. В травні 2019 року позивач звернувся до КП «Харківські теплові мережі» із проханням відкрити на його ім`я новий особовий рахунок за зазначеною адресою, укласти відповідний договір та надати довідку із його власним особовим рахунком. Всі документи, що необхідні для відкриття особового рахунку, [PERSON] надіслав відповідачу, однак відповіді на заяву не отримав. За відсутності інформації з боку відповідача про номер особового рахунку [PERSON] не має можливості сплачувати и послуги централізованого теплопостачання. З урахуванням вимог ч.ч.1,4 ст.633 ЦК України відмова в наданні договору для підписання та у наданні витягу з особового рахунку є незаконною. Перепони, які вчиняються з боку відповідача, позбавляють позивача і його родину їх конституційного права на вільне користування житлом, а також на щоденний відпочинок після робочого дня. Позивач з родиною залишаються в невизначеному стані і щодо правомірності подальшого користування важливішими комунальними послугами. Невиконання відповідачем своїх статутних та законних зобов`язань, на його погляд, є свідомим та навмисним. Відповідно [PERSON] та його родина зазнали дуже значних моральних страждань внаслідок безпорадності стану позивача, вони змушені звертатись до адвокатів та до спеціалістів у галузі житлово-комунальних правовідносин з метою перевірки правомірності вимог відповідача. З урахуванням фактичних обставин справи, [PERSON] вважає розумним та обґрунтованим визначити моральну шкоду в розмірі 2000 грн. На підставі викладеного позивач звернувся до суду з даним позовом для захисту свого порушеного права. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.07.2020 справу передано для розгляду судді Колесник С.А. (а.с.8). Згідно з правилами ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 14.07.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін. 03.09.2020 у судовому засіданні представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що КП «Харківські теплові мережі» заперечує щодо позовних вимог у повному обсязі з наступних підстав. До КП «Харківські теплові мережі» 02.06.2020 надійшло звернення [PERSON] щодо відкриття нового особового рахунку за адресою [ADDRESS] , у зв`язку з укладенням договору купівлі-продажу 20.12.2019. З урахуванням вимог ст. 20 Закону України «Про звернення громадян», за наслідками розгляду звернення, 16.06.2020 підприємством було надано відповідь, якою повідомили, що підприємством буде відкрито новий особовий рахунок на [PERSON] з 20.12.2019, тобто з моменту укладення договору купівлі-продажу, що буде відображено в рахунку на сплату послуг за червень 2020 року. Відповідно наданих [PERSON] документів, був відкритий новий особовий рахунок № [NUMBER] за адресою [ADDRESS] , площа квартири 377,91 кв.м. Нарахування проводились з 20.12.2019 за опалення. Рахунок за червень складає 35090,94 грн. У зв`язку з викладеним, представник відповідача вказує, що права позивача не порушені, звернення розглянуто вчасно, особовий рахунок відкритий, у звязв`язкум просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с.24). Крім того, 06.10.2020 представником відповідача подано відзив на позовну заяву (доповнення), у якому посилається на наступне з приводу укладення договору. Позивач є споживачем житлово-комунальних послуг КП «Харківські теплові мережі». Відповідно до п.3 розділу VI Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII між споживачем та виконавцем комунальних послуг протягом одного року з введення в дію Закону, мають бути укладені договори за визначеними в ньому правилами. Порядок укладення договорів визначений нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 №2189-VIII та Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14.05.2015 №417- VIII. З урахуванням ст..6, 14, ч.3-5 розділу VI Закону №2189, не пізніш як протягом одного року з дня введення в дію Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (до 01.05.2020) співвласники багатоквартирних будинків незалежно від обраної ними форми управління багатоквартирним будинком зобов`язані прийняти рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг щодо кожного виду комунальної послуги згідно з ч.1 ст.14 цього Закону, а виконавці комунальних послуг - укласти із такими співвласниками договори про надання відповідних комунальних послуг відповідно до обраної співвласниками моделі організації договірних відносин. Якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі організації договірних відносин з виконавцем комунальної послуги протягом строку, визначеного в п.4 цього розділу, між виконавцем та кожним співвласником укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги відповідно до ч.7 ст.14 Закону. Крім того, 02.04.2020 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19)», яким внесено зміни до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а саме: Договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначних такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. Такі договори мають бути укладені між споживачами та виконавцями комунальних послуг протягом п`яти місяців з дня завершення заходів щодо запобігання виникненню та поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19), передбачених карантином, встановленим Кабінетом Міністрів України. Таким чином, КП «Харківські теплові мережі» набуде права укладати договори з надання комунальної послуги без відповідного рішення співвласників в багатоквартирному будинку тільки після спливу п`ятимісячного терміну з дня завершення заходів щодо запобігання виникненню та поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19). При цьому, у [PERSON] залишається обов`язок зі сплати послуг з теплопостачання за відкритим особовим рахунком № [NUMBER] (а.с.35-37). Правом на подачу відповіді на відзив позивач та його представник не скористались. У судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримав у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про слухання справи за відсутності представника КП «Харківські теплові мережі», проти позовних вимог заперечує в повному обсязі та просить у їх задоволенні відмовити (а.с.34). Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи подану представником відповідача заяву, суд вважає за можливе провести судове засідання за його відсутності. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Судом встановлені наступні фактичні обставини. На підставі договору купівлі-продажу, серія та номер:6524, виданий 20.12.2019 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Жовнір Я.В., [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.10-12). Відповідно до Довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 29.01.2020, у квартирі [ADDRESS] зареєстрованих осіб немає (а.с.4). 26.05.2020 [PERSON] звернувся до КП «Харківські теплові мережі» із заявою з проханням відкрити з 20.12.2019 на його ім`я новий особовий рахунок за адресою [ADDRESS] , а також укласти з ним відповідний договір (а.с.6). Вказану заяву представник підприємства отримав 01.06.2020 (а.с.6 на звороті). Листом від 16.06.2020 №4/Б-3632/20/18 КП «Харківські теплові мережі» повідомило [PERSON] про те, що за результатами розгляду заяви останнього та на підставі наданих документів відкрито новий особовий рахунок на [PERSON] з 20.12.2019, що буде відображено в рахунку на сплату послуг за червень 2020 року. Крім того, [PERSON] було роз`яснено положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 №2189-VIII та повідомлено про те, що КП «Харківські теплові мережі» зможе укласти договори з мешканцями будинку [ADDRESS] , відповідно до Закону №2189, після прийняття ними рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг та затвердження Кабінетом Міністрів України правил надання відповідних послуг та типових договорів. Після закінчення терміну карантину, для укладення договору, [PERSON] може звернутися до абонентної зали Київської філії або центральної абонентної зали (а.с.26). Згідно Довідки про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання, за адресою [ADDRESS] особовий рахунок № [NUMBER] на ім.»я [PERSON] (а.с.28). У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ по позовах про захист прав споживачів», розглядаючи питання про характер правовідносин між споживачем і виробником (виконавцем), про наявність основ і умов їхнього виникнення, про права й обов`язки сторін, суд може виходити як з норм Закону України від 12.05.1991 року «Про захист прав споживачів» і прийнятих відповідно до нього нормативних актів, так і з відповідних норм ЦК України й іншого законодавства, що регулює ті ж самі питання і не суперечать Закону. Як визначено у ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Вимогами статі 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову),наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Так, основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначаються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Згідно ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг;індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги; колективний договір про надання комунальних послуг (далі - колективний договір) - договір про надання комунальних послуг, який укладається з виконавцем комунальних послуг за рішенням співвласників (на умовах, визначених у рішенні співвласників (об`єднання співвласників багатоквартирного будинку) та є обов`язковим для виконання всіма співвласниками; колективний споживач - юридична особа, що об`єднує споживачів у будівлі та в їхніх інтересах укладає договір про надання комунальної послуги. Порядок укладання договорів на надання комунальних послуг, зокрема послуги з теплопостачання, визначений нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII та Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14 травня 2015 року № 417-VIII. Відповідно до частини 2 статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач). Статтею 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені особливості укладання, зміни і припинення договорів про надання комунальних послуг у багатоквартирному будинку. Зокрема, за рішенням співвласників багатоквартирного будинку (уповноваженого органу управління об`єднання співвласників багатоквартирного будинку), прийнятим відповідно до закону, договір про надання комунальної послуги укладається з виконавцем відповідної комунальної послуги, визначеним статтею 6 цього Закону: 1) кожним співвласником багатоквартирного будинку самостійно (індивідуальний договір); 2) від імені та за рахунок усіх співвласників багатоквартирного будинку управителем або іншою уповноваженою співвласниками особою (колективний договір); 3) об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку або іншою юридичною особою, яка об`єднує всіх співвласників такого будинку та в їхніх інтересах укладає відповідний договір про надання комунальних послуг, як колективним споживачем. Співвласники багатоквартирного будинку (об`єднання співвласників багатоквартирного будинку) самостійно обирають одну з моделей організації договірних відносин, визначену частиною першою цієї статті, за кожним видом комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії). Відповідно до Закону України №417 співвласник багатоквартирного будинку - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку. Таким чином перебування будинку [ADDRESS] в комунальній власності міста, не позбавляє власників квартир у даному будинку від статусу «співвласників» в розумінні закону України № 417. Відповідно до ст. 10 Закону України №417 до повноважень зборів співвласників належить прийняття рішень з усіх питань управління багатоквартирним будинком, у тому числі про прийняття рішення про вибір моделі організації договірних відносин з виконавцем комунальної послуги (укладення індивідуального та/або колективного договору про надання комунальної послуги). При цьому Розділом VI Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги», який введено в дію в новій редакції з 1 травня 2019 року, визначено певні особливості для укладання відповідних договорів в перехідний період. Так, договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. Такі договори мають бути укладені між споживачами та виконавцями комунальних послуг протягом одного року з дати введення в дію цього Закону. У разі якщо згідно з договорами про надання комунальних послуг, укладеними до введення в дію цього Закону, передбачено більш ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах. Не пізніш як протягом одного року з дня введення в дію цього Закону, співвласники багатоквартирних будинків незалежно від обраної ними форми управління багатоквартирним будинком зобов`язані прийняти рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг (крім послуг з постачання електричної енергії та природного газу) щодо кожного виду комунальної послуги згідно з частиною першою статті 14 цього Закону, а виконавці комунальних послуг - укласти із такими співвласниками договори про надання відповідних комунальних послуг відповідно до обраної співвласниками моделі організації договірних відносин. У разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі організації договірних відносин з виконавцем комунальної послуги протягом строку, визначеного в пункті 4 цього розділу, між виконавцем та кожним співвласником укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги відповідно до частини сьомої статті 14 цього Закону. Виходячи із наведених норм законодавства, суд приходить до висновку, що починаючи з 1 травня 2019 року, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» передбачена можливість укладання договорів про надання комунальних послуг виключно після прийняття рішення співвласниками багатоквартирного будинку про вибір моделі організації договірних відносин з виконавцем комунальної послуги (один з варіантів договору: 1) з кожним співвласником багатоквартирного будинку самостійно (індивідуальний договір); 2) від імені та за рахунок усіх співвласників багатоквартирного будинку управителем або іншою уповноваженою співвласниками особою (колективний договір); 3) з об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку або іншою юридичною особою, яка об`єднує всіх співвласників такого будинку та в їхніх інтересах укладає відповідний договір про надання комунальних послуг, як колективним споживачем). У разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі організації договірних відносин з виконавцем комунальної послуги протягом одного року з дня введення в дію цього Закону (тобто з 1 травня 2019 року до 1 травня 2020 року), між виконавцем та кожним співвласником укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги відповідно до частини сьомої статті 14 цього Закону. Також вказаним Законом передбачено збереження чинності договорів про надання комунальних послуг, укладених до введення в дію цього Закону, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. Оскільки [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] лише 20.12.2019, між ним та КП «Харківські теплові мережі» не міг бути укладений договір до 1 травня 2019 року про надання комунальних послуг на умовах, які діяли до цієї дати, тому договір про надання комунальної послуги між [PERSON] та КП «Харківські теплові мережі» може бути укладений з урахуванням положень Розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Враховуючи вище викладене відповідач, Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» набув права укладання з позивачем індивідуального договору про надання комунальної послуги тільки з 01.05.2020, вразі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі організації договірних відносин з виконавцем комунальної послуги. Позивачем не було надано до суду будь яких доказів, які б підтверджували або спростовували відсутність відповідних організаційних рішень співвласників будинку [ADDRESS] . Крім того 02.04.2020 pоку набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким внесено зміни до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а саме: Договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. Такі договори мають бути укладені між споживачами та виконавцями комунальних послуг протягом п`яти місяців з дня завершення заходів щодо запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (CОVID-19), передбачених карантином, встановленим Кабінетом Міністрів України. У разі якщо згідно з договорами про надання комунальних послуг, укладеними до введення в дію цього Закону, передбачено більш ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах. Аналізуючи наведені норми законодавства, суд приходить до висновку, що КП «Харківські теплові мережі» набуде права укладати договори на надання комунальної послуги без відповідного рішення співвласників в багатоквартирному будинку тільки після спливу п`ятимісячного терміну з дня завершення заходів щодо запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (CОVID-19). За таких підстав суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] щодо зобов`язання КП «Харківські теплові мережі» підготувати та протягом тижня з дати ухвалення рішення суду по справі укласти з позивачем договір про надання послуг з централізованого опалення слід залишити без задоволення. Також не підлягають задоволенню вимоги [PERSON] стосовно зобов`язання КП «Харківські теплові мережі» надати позивачу протягом тижня з дати ухвалення рішення суду у справі номер його особового рахунку та витяг з цього рахунку за адресою [ADDRESS] та зобов`язання КП «Харківські теплові мережі» проводити нарахування платежів за надані послуги за адресою [ADDRESS] із дати ухвалення рішення по справі, оскільки судом встановлено, що листом від 16.06.2020 №4/Б-3632/20/18 КП «Харківські теплові мережі» повідомило [PERSON] про те, що було відкрито новий особовий рахунок на ім`я [PERSON] та нарахування проводяться з 20.12.2019, тобто з дня укладення договору купівлі-продажу. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, то суд вважає, що ці вимоги необґрунтовані, виходячи з нижченаведеного. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховується вимоги розумності і справедливості. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 р. „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5 від 25.05.01 р. (п.3) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно п.5 цієї Постанови відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У частині вимог про стягнення з відповідачів завданої моральної шкоди, позивачем не було належним чином обґрунтовано, тому у цій частині вимог суд має йому відмовити. Відповідно до п. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. На підставі наведеного, з урахуванням того, що відповідач діяв у відповідності до чинного законодавства України та судом не встановлено його вини у порушенні прав позивача, у суду відсутні підстави вважати, що позивачу була спричинена моральна шкода, а тому ці вимоги також задоволенню не підлягають. Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 76 , ч. 1, 2 ст. 77, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав, отже [PERSON] звільняється від сплати судового збору за подання позовної заяви. Згідно частини 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову [PERSON] та враховуючи що він звільнений від сплати судового збору, судові витрати компенсуються за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed