Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом і свої вимоги обґрунтовує тим, що 30.10.2017 між ним та Відповідачкою - [PERSON], яка діяла від імені Відповідача -[PERSON], був укладений Договір дарування частки квартири [ADDRESS]. Зазначений Договір дарування частки квартири було зареєстровано в реєстрі за № 3273 приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Хоменко В.В. Згідно з п. 1.1. зазначеного Договору Дарувальник (Позивач) передає у власність Обдаровуваному (Відповідачу [PERSON]) 1/4 частку квартири безоплатно. За попередньою усною домовленістю між Позивачем та Відповідачкою [PERSON] позивач погодився подарувати частку квартири їхньому спільному неповнолітньому сину [PERSON] з метою нібито поліпшення житлових умов останнього. Так, з 2003 року зазначена квартира [ADDRESS] належала позивачу, відповідачам та третій особі на праві спільної сумісної власності. В 2005 році позивач та відповідачка розірвали шлюб та припинили сумісне проживання однією родиною, але позивач з відповідальністю ставився і ставиться до своїх батьківських обов'язків, протягом дванадцяти років сумлінно сплачував і продовжує сплачувати аліменти на утримання дітей. Більше того, позивач чудово спілкується зі своїми синами, приділяє багато часу їх вихованню, розвитку та стану здоров'я; проводить багато часу разом з дітьми. Окрім виплати аліментів позивач також додатково утримує своїх дітей, купує їм одяг, продукти харчування та інші речі, необхідні їм для нормального розвитку та життя, а також додатково дає дітям кошти на їх кишенькові витрати. В 2017 році відповідачка [PERSON] умовила позивача спочатку визначити розмір часток в їх спільній сумісній власності (квартирі [ADDRESS]), а згодом подарувати свою частку їхньому спільному неповнолітньому сину [PERSON] з метою нібито поліпшення житлових умов останнього, а саме: з метою відчуження цієї квартири та переїзду її із молодшим сином до м. Харків для подальшого його навчання та придбання квартири в м. Харків. Але, під час укладення зазначеного Договору дарування з'ясувалося, що стороною Обдарованою буде старший повнолітній син - відповідач [PERSON], який вже одружився і живе окремо зі своєї дружиною. Від його імені на підставі довіреності діяла відповідачка [PERSON] Для Позивача це стало несподіваною новиною, більше того це було проти його волі, тому що Позивач планував дарування своєї частки молодшому сину, але в міру своєї порядності він не став наполегливо заперечувати проти укладання цього договору, бо в робочому приміщенні нотаріуса відповідачка [PERSON] переконала його, що саме в результаті вчинення правочину з дарування його частки квартири житлові умови неповнолітнього будуть поліпшені, а також будуть покращені умови розвитку та навчання останнього, чим ввела позивача в оману, бо він з надією на порядність відповідачки - своєї колишньої дружини, сподіваючись, що вона діє в інтересах саме їхнього неповнолітнього сина [PERSON], все ж такі пішов проти своєї волі та уклав оспорюваний договір. А після того, зателефонувавши сину [PERSON], позивач дізнався, що той взагалі не володіє інформацією стосовно цієї угоди та взагалі не знає навіщо видавав своїй матері [PERSON] ту довіреність. Згодом, позивач дізнався, що ніякого переїзду відповідачка не планує, ніякого покращення житлових умов їхнього неповнолітнього сина [PERSON] не планується також. Зазначає, що відповідно до п. 2.1 Договору дарування від 30.10.2017 сторони домовилися, що під передачею частки квартири за цим Договором слід вважати символічну передачу речі. Прийняття Обдаровуваним від Дарувальника технічного паспорту на квартиру, свідчить про те, що передача речі відбулася. Відповідач - [PERSON] - Обдаровуваний за Договором так і не прийняв особисто технічний паспорт на квартиру, що свідчило б про те, що передача подарованої йому частки квартири відбулася, як передбачено п. 2.1. Договору дарування від 30.10.2017. Вважає, що можна зробити висновок, що зазначений факт взагалі не цікавить [PERSON] і весь цей Договір дарування частки квартири - заздалегідь продуманий корисливий план відповідачки [PERSON], яка і ввела щодо нього в оману позивача. Просить суд визнати недійсним Договір дарування частки квартири [ADDRESS] від 30 жовтня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Хоменко В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 3273; скасувати рішення приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Хоменко В.В. (індексний номер 37835904 від 30.10.2017 про державну реєстрацію права власності за відповідачем [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]) на 1/4 частини квартири [ADDRESS]; скасувати державну реєстрацію права власності на 1/4 частину квартиру [ADDRESS] за відповідачем [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]) та виключити з реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності № [NUMBER] від 30.10.2017. У даній справі 28.02.2018 було відкрите загальне позовне провадження та справу призначено до підготовчого засідання на 23.03.2018. 19.03.2018 до суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача [PERSON] - [PERSON], відповідно до якого він вважає, що позовні вимоги [PERSON] є надуманими, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначає, що станом на 30.10.2017 квартира належала [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. 30.10.2017 вищевказані особи уклали договір про визначення розміру часток у квартирі. Згідно даного договору сторони домовились і вважають, що їхні частки у праві спільної сумісної власності на цю квартиру є рівними, тобто по 1/4 частині у кожного. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом СМНО Хоменко В.В. Цього ж дня відповідно до Договору дарування серії [NUMBER] [PERSON] передав [PERSON] 1/4 частину вищезгаданої квартири безоплатно. Тобто, між сторонами виникли цивільні правовідносини, що виникають внаслідок вчинення правочинів. Позивач на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинен довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на його помилку, - неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. З тексту договору дарування від 30.10.2017 вбачається, що його підписано у присутності нотаріуса, особи сторін установлено, їхню дієздатність та належність позивачу частини квартири, що відчужується, перевірено. Зазначає, що позивач знав і розумів, кому він дарить квартиру. Більше того, в позовній заяві [PERSON] підтверджує той факт, що він свідомо подарував частину квартири [PERSON] зазначивши в ній наступне: «але в міру своєї порядності він не став наполегливо заперечувати факт укладення угоди та уклав оспорюваний договір». Посилання позивача на те, що [PERSON] не знав, навіщо останній видавав матері довіреність не відповідає дійсності, оскільки мета, ціль її видачі вказані в тексті довіреності, яку довіритель підписав. Позивач не довів наявність будь-яких обставин, що свідчать про факт обману та наявності умислу в діях відповідача, оскільки [PERSON] при вчиненні правочину, а саме укладенні договору дарування, діяв з власної ініціативи, за власною волею та на власний розсуд з дотриманням всіх істотних умов договору. Оскільки вимоги про визнання договору дарування частки квартири є безпідставними, то й вимога про скасування реєстрації права власності на частку квартири не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від первісної. Посилання позивача на те, що були внесені невірні відомості до реєстру речових прав на нерухоме майно і інші, а це порушує права неповнолітнього [PERSON], необґрунтовані. Оскільки, мала місце технічна помилка, яка вже виправлена. До відзиву додані виправлені відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання договору дарування частки квартири та скасування державної реєстрації права власності в зв'язку з їх необґрунтованістю. 23.03.2018 судом проведене підготовче засідання та справа призначена до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали, і просили задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином про дату місце та час судового розгляду. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON], Приватний нотаріус Хоменко В.В., Служба у справах дітей Сумської міської ради в судове засідання не з'явилися, повідомлені належним чином про дату місце та час судового розгляду. Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, показання свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено такі обставини. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 03.12.2003 квартира № [ADDRESS] була приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та належала на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 7). 30.10.2017 [PERSON], [PERSON], яка діє від себе особисто та від імені [PERSON] на підставі його довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Хоменко В.В. 19.09.2017 за р № 2840, [PERSON], який діє за згодою матері [PERSON] на підставі рішення Виконавчого комітету Сумської міської ради «Про надання дозволу на укладення майнових угод за участю малолітніх та неповнолітніх, що проживають у місті Суми» від 18.10.2017 № 520 уклали договір про визначення розміру часток по ? частині у кожного квартири № [ADDRESS] (а.с. 8). 30.10.2017 між Позивачем [PERSON] (Дарувальник) та Відповідачкою - [PERSON], яка діяла від імені Відповідача [PERSON] (Обдаровуваний), був укладений Договір дарування ? частки квартири [ADDRESS] (а.с. 9). Відповідно до п. 3.1 договору вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами та зміст ст.ст. 215-220, 225, 228-236 ЦК України щодо недійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину, ст.ст. 257, 258, 261 ЦК України щодо строків позовної давності, ст. 334 ЦК України щодо моменту набуття права власності за договором, ст.ст. 719, 722, 727, 728 ЦК України щодо загальних положень про договори дарування нотаріусом роз'яснено. Відповідно до п. 3.2 договору, сторони стверджують, що цей договір вчинюється за відсутності впливу насильства, тяжкої обставини та обставин, що спонукають вчинити даний договір на вкрай невигідних умовах, він не є фіктивним та удаваним. У сторін відсутні будь-які заперечення щодо кожної з умов договору. Дарувальник та Обдаровуваний в присутності нотаріуса стверджують, що розуміють значення укладеного договору, права та обов'язки кожного з них, а також правові наслідки для кожного з них по укладеному договору, про що свідчать особисті підписи на договорі. Відповідно до п. 3.4 право власності на частку квартири виникає у Обдаровуваного з моменту укладення цього договору, оскільки сторони стверджують, що передача речі фактично відбулась. Із наданої представником відповідача [PERSON] - [PERSON] копії інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки: 117381538 від 16.03.2018) вбачається, що 30.10.2017 було проведено державну реєстрацію прав власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна [NUMBER]): номер запису про право власності: [NUMBER], власник: [PERSON], розмір частки6 ?, підстава виникнення права власності: договір дарування, серія та номер [NUMBER], виданий 30.10.2017; номер запису про право власності: [NUMBER], власник: [PERSON], розмір частки6 ?, підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності на житло, серія та номер [NUMBER], виданий 03.12.2003, договір про визначення часток, серія та номер: [NUMBER], виданий 30.10.2017; номер запису про право власності: [NUMBER], власник: [PERSON], розмір частки6 ?, підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності на житло, серія та номер [NUMBER], виданий 03.12.2003, договір про визначення часток, серія та номер: [NUMBER], виданий 30.10.2017; номер запису про право власності: [NUMBER], власник: [PERSON], розмір частки6 ?, підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності на житло, серія та номер [NUMBER], виданий 03.12.2003, договір про визначення часток, серія та номер: [NUMBER], виданий 30.10.2017 (а.с.38, 39). За клопотанням позивача було допитано свідків [PERSON], [PERSON] Свідок [PERSON] повідомив суду, що [PERSON] є його колегою по роботі. Знає, що є якісь питання по меншому сину, який живе з матір'ю [PERSON], яка повинна була переїхати, хотіла поміняти квартиру. [PERSON] хотів переписати частку на сина [PERSON] При укладенні договору дарування присутнім не був. Свідок [PERSON] повідомив суду, що він перебуває у дружніх відносинах з позивачем. Знає [PERSON] та [PERSON] дуже давно. [PERSON] робив все для дітей, розповідав, що подарував свою частку комусь з дітей. При укладенні договору дарування частки квартири присутнім не був. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Частинами 1 та 2 ст.11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положеннями ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно з частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Як у п. 20 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки й обману передбачені статтями 229, 230 ЦК України. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 ЦК України). Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року № 6-93цс16 та від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16. До показань допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON] суд відноситься критично, оскільки джерелом повідомленої ними інформації є виключно розповіді позивача [PERSON] за часом, який передував зверненню позивача до суду з даними позовними вимогами. Під час попередніх домовленостей щодо укладення оспорюваного договору вони присутні не були, також не були присутні під час укладання договору дарування частки квартири. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що оскаржуваний договір дарування вчинявся позивачем під впливом обману з боку відповідача, що ним неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення, тобто не довів обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог. Відповідно, оскільки вимоги про визнання договору дарування частки квартири є необґрунтованими то й інші вимоги позовної заяви задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від первісної позовної вимоги. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed