Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» за якою просить суд: -визнати недійсним договір іпотеки № 671-0221008/2фквіп-08 від 18.07.2008р., укладений між [PERSON] (88000, Ужгородський район, с. Сторожниця, вул. Перемоги, 80, ідентифікаційний номер [NUMBER]) та товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (01000, м. Київ, вул. Л.Українки, 26, код ЄДРПОУ 19357352); -здійснити державну реєстрацію припинення обтяжень прав на нерухоме майно - іпотеки. В обґрунтування позову позивач зазначив наступне. Відповідно до договору від 18.07.2008р., позивач придбав у [PERSON] нерухоме майно - домоволодіння та земельну ділянку площею 0,0265 га, що розташовані в селі Сторожниця по вулиці Перемоги, будинок № 80 Ужгородського району. Договір був нотаріально посвідчений 18.07.2014р. Право власності на майно було зареєстровано Ужгородським районним комунальним підприємством (бюро) технічної інвентаризації та реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна 03.09.2008р. У той же час, відповідно до укладеного договору іпотеки № 671-0221008/2фквіп-08 від 18.07.2008р., майно було передано в іпотеку. Проте позивач вважає що у відповідності до норм ст. 5 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 325, 334, 655 Цивільного кодексу України, ст. 4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки при укладенні договору іпотеки іпотекодавець станом на день укладення даного договору не набув право власності на нерухоме майно, у звязку з чим, договір іпотеки є нікчемним. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити у повному обсязі. Повноважні і компетентні представники відповідача в судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Заслухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Як зазначено ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору від 18.07.2008 р. купівлі продажу домоволодіння та земельної ділянки, позивач придбав у [PERSON] нерухоме майно - домоволодіння та земельну ділянку площею 0,0265 га, що розташовані в селі Сторожниця по вулиці Перемоги, будинок № 80 Ужгородського району. Договір був нотаріально посвідчений 18.07.2014р. Право власності на майно було зареєстровано Ужгородським районним комунальним підприємством (бюро) технічної інвентаризації та реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна 03.09.2008р., що підтверджується відповідним витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 20094858, наданим позивачем. 18.07.2008 року між позивачем та відповідачем був укладений договір іпотеки № 671-0221008/Zфквіп-08, вищезазначене майно було передано в іпотеку. Позивач вважає що у відповідності до норм ст. 5 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 325, 334, 655 Цивільного кодексу України, ст. 4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки при укладенні договору іпотеки іпотекодавець станом на день укладення даного договору не набув право власності на нерухоме майно, у звязку з чим, договір іпотеки є нікчемним. Частиною 1 статті 15 Цивільного Кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як вбачається зі змісту п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», особами,\~\~ які\~\~ беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Таким чином, особою, яка має право звернутися до суду з позовом, обравши такий спосіб захисту свого права як визнання договору недійсним, є сторона цього договору. Така сама правова позиція щодо субєкту звернення до суду за захистом свого права шляхом визнання договору недійсним закріплена в Постанові ВСУ від 07.11.2012 року № 6-107 цс 12. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України в редакції, яка діяла на дату укладення між сторонами договору купівлі продажу нерухомості - 18.07.2008 року, у письмовій формі належить вчиняти: правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. При цьому згідно ч. 1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Відповідно до ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Як зазначено у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. За змістом ч. 2 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» у редакції, яка була чинною на час укладення Договору, предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що на дату укладення договору іпотеки предмет іпотеки відповідав вимогам Закону України «Про іпотеку», оскільки іпотекодавець міг документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому за умови його державної реєстрації яка потребувала лише написання відповідної заяви та подання вже існуючих документів, що відповідало законодавству яке діяло на той час та звичаям ділового обороту. Відповідно у даному випадку взагалі відсутнє порушене право позивача, тому у задоволенні позову слід відмовити. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що подальші дії позивача у цій справі підтверджують викладене судом, оскільки він зареєстрував своє право власності на обєкти нерухомості у встановленому законом порядку та протягом шести років ця обставина у нього жодних сумнівів не викликала. Продавець за договором купівлі продажу домоволодіння та земельної ділянки [PERSON] також не оспорювала вчинений правочин. Витрати із сплати судового збору у відповідності до ст. 88 ЦПК України слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed