Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Охоронна компанія «Преміум охорона» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог вказав, що у період з 01.10.2018 року по 31.03.2020 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем. Наказом №38-3 від 27.03.2020 року на підставі ст.36 КЗпП його було звільнено з роботи з 31.03.2020 року за угодою сторін. При звільненні з роботи відповідач не здійснив з ним остаточного розрахунку та не виплатив йому заборгованість із заробітної плати, розмір якої становить 30044,51 грн. Посилаючись на порушення відповідачем вимог трудового законодавства, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь вказану суму заборгованості та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2020 року по день ухвалення судового рішення, виходячи з середньоденного заробітку в розмірі 406,29 грн., та покласти на відповідача понесені ним судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 926,35 грн., сплаченого при зверненні до суду. Ухвалою судді від 01.03.2021 у справі відкрито провадження та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач до судового засідання не з`явився, про час та місце слухання справи сповіщений належним чином, надав суду заяву з клопотанням розглянути справу за його відсутності, на позовних вимогах наполягає у повному обсязі. Представник відповідача до судового засідання не з`явився по невідомій суду причині, про час та місце слухання справи відповідач сповіщений належним чином відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства за адресою, визначеною у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Будь-яких відомостей про поважність відсутності представника в судовому засіданні або клопотання про відкладення розгляду справи відповідач суду не подавав. Суд, врахувавши позицію позивача, той факт, що відповідач, будучи належним чином двічі викликаним в судове засідання, без поважних причин до суду не з`явився, а також надані позивачем документи, вважає можливим розглянути справу заочно, за відсутності сторін за матеріалами, наданими позивачем на підтвердження своїх доводів та заперечень. Судом встановлено, що позивач з 01.10.2018 року по 31.03.2020 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, працював на посаді контролера. Був звільнений за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України (а.с. 7-13). 09.09.2020 року [PERSON] звернувся до ТОВ «Охоронна компанія «Преміум охорона» з заявою про виплату йому заборгованості по заробітній платі та надання довідок про розмір заборгованості із заробітної плати та середньоденного заробітку (а.с.14-17). Як свідчать додані позивачем до позовної заяви докази, його заява, направлена рекомендованою поштовою кореспонденцією, відповідачем не отримана і повернута відправнику 14.09.2020 року. Згідно відомостей з реєстру за формою ОК-5 вбачається, що [PERSON] у січні 2020 року за 31 календарний день нараховано 9270,19 грн, у лютому 2020 року за 29 календарних днів нараховано 7387,66 грн, у березні 2020 року за 31 календарний день нараховано 13386,66 грн, а всього - 30044,51 грн (а.с.18-21). Інших доказів на підтвердження нарахування та заборгованості з виплати позивачу заробітної плати суду не надано. Відповідно до наданої позивачем виписки по особовому рахунку, відкритому у АБ «Укргазбанк», позивачу в 2020 році відповідачем двічі перераховувалася заробітна плата: 11.02.2020 року в сумі 3753,74 грн та 08.04.2020 року в сумі 3753,73 грн, а всього було перераховано 7507,47 грн (а.с.22-30), тому невиплачена заборгованість із заробітної плати становить 22537,04 грн (30044,51-7507,47). За змістом положень статей 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справу на підставі доказів, поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. При звільненні працівника, на підставі положень статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України виплата всіх сум, які належать йому від підприємства, установи, організації, здійснюється в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми повинні бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У випадку невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені законодавством підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тому суд вважає, що є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої йому заборгованості по заробітній платі в сумі 22537,04 грн. гривень та середнього заробітку за несвоєчасну виплату відповідачем належних сум з часу звільнення позивача з підприємства відповідача до дати розгляду справи по суті. Згідно роз`яснень у пункті 25 постанови Пленуму Верхового Суду України від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» непроведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності. Тобто, проведення повного розрахунку зі звільненим працівником проводиться не на вимогу такого працівника, а закріплено законодавством. Діюче трудове законодавство передбачає безальтернативний обов`язок виплати належних працівникові сум при його звільненні, це законодавство встановлює і пов`язує юридичну відповідальність за порушення даних вимог законодавства, з юридичною особою того підприємства, установи, організації, на якому працювала особа до звільнення. Як встановлено судом з аналізу довідки форми ОК-5, отриманої з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України, позивач у березні 2020 року відпрацював повний місяць, що підтверджує його доводи про те, що в день звільнення 31.03.2020 року він перебував на роботі. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року №100. Згідно абз.3 п.2 зазначеного Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню. Відповідно до п.5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати, при цьому нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п.8 Порядку). Згідно встановлених судом обставин, позивач звільнився з роботи 31.03.2020 року, тому для здійснення розрахунку його середньоденного заробітку повинна братися його заробітна плата за січень та лютий 2020 року, яка відповідно до довідки форми ОК-5 за січень 2020 року становить 9270,19 грн, а за лютий 7387,66 грн. З урахуванням того, що кількість робочих днів у січні 2020 року становить 21 робочий день, а у лютому 20, середньоденний заробіток позивача становить 406,29 грн (9270,19 +7387,66) : 41 робочий день). Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2020 по 12.04.2021 року включно, що становить 258 робочих днів, становить 104822,82 грн (406,29 грн х 258 днів). Згідно з висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом. Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц. Беручи до уваги розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, період затримки виплати такої заборгованості, карантин, запроваджений Кабінетом Міністрів України на всій території України у зв`язку із захворюванням на COVID -19, який безумовно впливає на фінансовий стан підприємства, суд вважає справедливим обмежити розмір відповідальності відповідача за несвоєчасну виплату заробітної плати позивачу подвійним розміром суми заборгованості, яка підлягала позивачеві до сплати при звільненні. Суд вважає необхідним стягнути на користь позивача з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 45074,08 грн з розрахунку: 22537,04 грн х 2. Саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України на користь позивача підлягає стягненню з відповідача понесені ним судові витрати. На підставі ст.43 Конституції України, ст.ст.47, 94, 115, 116, 117 КЗпП України, ст.ст.21, 24 Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: partial