Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

Позивач [PERSON] \~звернувся до\~суду із\~позовною заявою\~до [PERSON] ,\~у якій\~просив суд\~визнати[PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим в [ADDRESS] . Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . Дане домоволодіння належить йому на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом № 2-1677 від 14 липня 2009 року, виданого Черкаською районною державною нотаріальною конторою. У вказаному будинку зареєстрований, як член сім`ї, син позивача відповідач у справі [PERSON] , [INFO] . Останній з 04 червня 2010 року не проживає у будинку, комунальні платежі не сплачує, участі в утриманні житла не приймає, особистих речей у домі не має і взагалі ним не цікавиться, однак продовжує бути зареєстрованим у житлі до теперішнього часу, чим створює суттєві перешкоди для позивача в користуванні будинком, оскільки він вимушений нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які розраховуються залежно від кількості зареєстрованих за адресою осіб. При цьому, будь-яких цивільно-правових угод на користування житлом з відповідачем позивач не укладав, перешкод щодо доступу до житла не чинив. Ухвалою \~ судді\~ \~Черкаського \~районного \~суду \~Черкаської \~області \~Миколаєнко \~Т.А.\~ від\~22\~вересня 2020\~року відкрито\~провадження у\~справі,\~вирішено розгляд\~справи здійснювати\~за правилами\~ загального\~ позовного\~ провадження\~ та\~ призначено\~ підготовче\~ судове\~засідання на\~26\~жовтня 2020\~року; запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення йому даної ухвали подати відзив на позовну заяву, а також всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. 26 жовтня 2020 року у зв`язку з неявкою сторін проведення підготовчого розгляду справи було відкладено до 19 листопада 2020 року. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 19 листопада 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 21 грудня 2020 року, встановлено загальний порядок дослідження доказів у справі. 21 грудня 2020 року у зв`язку з неявкою відповідача розгляд справи відкладено до 09 лютого 2021 року. 09 лютого 2021 року у зв`язку з неявкою сторін розгляд справи відкладено до 17 березня 2021 року. 17 березня 2021 року сторони у судове засідання не з`явилися повторно. Позивач [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, заявлені позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечив. Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що \~учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідач [PERSON] про судовий розгляд справи повідомлявся за зареєстрованим місцем проживання, місцем проживання, вказаним ним особисто у заяві, адресованій суду, про проведення підготовчого розгляду справи у його відсутності, а також у порядку, визначеному частиною 11 статті 128 ЦПК України. З огляду на вищевикладене, відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Правом на подачу відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк відповідач не скористався. Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом частини 1 статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи викладене, зважаючи на те, що відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, повторно не з`явився в судове засідання без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Судом установлено, що на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом № 2-1677 від 14 липня 2009 року, виданого Черкаською районною державною нотаріальною конторою, позивач є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказаний будинок було зареєстровано за позивачем [PERSON] 20 серпня 2009 року, що підтверджено Витягом з державного реєстру речових прав на рухоме майно про реєстрацію права власності № 23641255 від 20 серпня 2009 року. З довідки Свидівоцької сільської ради Черкаського району Черкаської області № 942 від 30 березня 2020 року встановлено, що в будинку [ADDRESS] зареєстрований відповідач у справі [PERSON] , [INFO] , але фактично не проживає з 2010 року по теперішній час. Зі змісту позовної заяви вбачається, що відповідач [PERSON] є сином позивача, був зареєстрований\~у спірному\~домоволодінні за згоди останнього, однак 04\~червня 2010\~року добровільно\~залишив помешкання\~та виїхав\~до іншого\~місця проживання,\~забравши всі\~свої особисті\~речі.\~З того\~часу він\~будинком не\~цікавиться,\~спроб вселитися\~не виявляв,\~комунальні платежі\~не сплачує,\~участі в\~утриманні житла\~не приймає,\~однак продовжує\~бути зареєстрованим\~у ньому\~до теперішнього\~часу,\~чим створює\~суттєві перешкоди\~для позивача\~в користуванні\~будинком,\~оскільки він\~вимушений нести\~додаткові витрати\~зі сплати\~комунальних послуг,\~які розраховуються\~залежно від\~кількості зареєстрованих\~за адресою\~осіб. При цьому, будь-яких цивільно-правових угод на користування житлом з відповідачем позивач не укладав, перешкод щодо доступу до житла не чинив. З Акта обстеження домоволодіння гр. [PERSON] від 27 червня 2020 року встановлено, що відповідач у справі [PERSON] \~ за адресою: [ADDRESS] , не проживає з 04 червня 2010 року по теперішній час, особисті речі відповідача в приміщенні відсутні. Сторони спільним побутом не пов`язані. Стаття 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Дана норма кореспондується з положеннями частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), якою визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Принцип непорушності права приватної власності проголошено і в низці міжнародних документів, зокрема: статті 17 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року; статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Принцип непорушності права приватної власності означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на правовому висновку Конституційного Суду України, викладеному у рішенні від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі №1-33/2004. За приписами частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а статтею 150 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з частиною 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 4 статті 334 ЦК України передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Зміст зазначеної правової норми свідчить про те, що право власності позивачки на будинок, яке включає право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, виникло після реєстрації цього права у встановленому законом порядку. За приписами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням його володіння майном. Частиною 2 статті 64 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» надав роз`яснення, що відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже, з матеріалів справи вбачається, що позивач у справі [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] був зареєстрований у домоволодінні позивача за вищевказаною адресою як член сім`ї, однак 04 червня 2010 року добровільно залишив спірне житло і на даний час у ньому не проживає без поважних причин. На час розгляду справи відповідач [PERSON] не являється членом сім`ї позивача, як власника будинку, вони не пов`язані спільним побутом. Крім того, судом установлено, що відповідач [PERSON] тривалий час не несе жодних витрат по утриманню спірного будинку, комунальні послуги не сплачує, доказів того, що він намагався вирішити питання про вселення до спірного житла, суду не надано, що свідчить про те, що помешканням відповідач не цікавиться. З огляду на те, що у матеріалах справи немає даних щодо укладання цивільно-правових угод між позивачем та відповідачем, які б надавали останньому право на користування житловим приміщенням у будинку, суд дійшов висновку про те, що відсутні правові підстави для реєстрації у даному домоволодінні місця проживання відповідача та, відповідно, і користування ним. Твердження позивача щодо відсутності особистих речей відповідача в будинку та відсутності перешкод для користування будинком відповідачем не оспорюються та не спростовуються матеріалами справи. Враховуючи вищевикладене, суд переконаний, що є достатні правові підстави для виправданого, тобто законного втручання у гарантоване ст. 8 Конвенції право кожного на повагу до свого житла, та вважає необхідним заявлені позовні вимоги задовольнити, визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , оскільки судом достовірно встановлено, що відповідач не є членом сім`ї власника та не користується житлом за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, у позовній заяві позивач не ставить вимоги про стягнення судового збору з відповідача. Відтак, ухвалюючи рішення, суд не вирішує питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору, сплачених позивачем при зверненні до суду з цим позовом. Враховуючи наведене та

Outcome: approved