Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Крюківського районного суду м. Кременчука з позовом до [PERSON] про повернення безпідставно одержаних коштів та просила стягнути з відповідача 315 249,49 грн. В ході розгляду справи [PERSON] збільшила свої позовні вимоги та остаточно просила суд стягнути зі [PERSON] 514 799,10 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказувала, що вона протягом часу з 08 жовтня 2004 року по 28 липня 2008 року брала в позику від [PERSON] грошові кошти. В 2006 році у неї з'явилася фінансова можливість повертати [PERSON] зазначений борг, у зв'язку із чим вона зв'язалася із відповідачем, який більшу частину часу проживав за межами України, щоб узгодити порядок повернення боргу. Позивач вказувала, що [PERSON] повідомив їй про можливість повернення боргу на його власний депозитний рахунок в Кременчуцькому відділенні Полтавської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк», факсом повідомив їй реквізити його депозитного рахунку і, починаючи з 15 лютого 2006 року, вона систематично перераховувала грошові кошти на депозитний рахунок [PERSON] № [NUMBER] в Полтавській обласній філії АКБ «Укрсоцбанк». Вважала зарахування грошових коштів на депозит відповідача належним виконанням договорів позики. Посилаючись на наявні у неї квитанції, позивач зазначала, що в період з 15 лютого 2006 року по 11 жовтня 2008 року вона перерахувала на депозитний рахунок відповідача кошти в сумі 160 735,00 грн. [PERSON] вказувала, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 16 листопада 2009 року про стягнення заборгованості за договорами позики позов [PERSON] до неї було задоволено та стягнуто з неї 517 658,00 грн. Позивач зазначила, що оскільки суд не прийняв надані нею квитанції про зарахування коштів на депозитний рахунок [PERSON] та не зарахував ці кошти в рахунок погашення відповідного боргу, то вона вважає що ці кошти [PERSON] утримує без достатньої правової підстави з моменту зарахування їх на його депозитний рахунок. В заяві про збільшення позовних вимог позивач вказувала про те, що сума основного боргу збільшується за рахунок квитанцій на суму 49 585,00 грн., які вона не врахувала в позовній заяві. Ці кошти вона перераховувала на депозитний рахунок [PERSON] в рахунок погашення боргу. Позивач просила суд стягнути з відповідача також проценти за користування коштами в сумі 143 553,04 грн. та інфляційні збитки через їх знецінення в сумі 160 935,62 грн. (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог). В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, прохали суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] проти позову заперечували, надали суду письмові заперечення та пояснили наступне. Грошові кошти, які періодично вносила на депозитний рахунок відповідача позивач [PERSON], є власними коштами відповідача, а [PERSON] поповняючи депозитні рахунки відповідача, діяла виключно як його представник, тобто від його імені, за його рахунок та в його інтересах. Відповідач пояснював, що він не повідомляв [PERSON] реквізитів своїх депозитних рахунків у спосіб, зазначений нею. Стверджував, що не давав згоди на поповнення його депозитних рахунків будь-якими третіми особами від власного імені. Заперечував твердження позивача про те, що вона у такий спосіб здійснювала повернення йому боргу, посилаючись в тому числі на те, що повернення позики згідно вимог закону можливе лише на поточний (банківський) рахунок, а не на депозитний. Відповідач вказував, що [PERSON] на його прохання та за його дорученням отримувала від інших осіб кошти, що належали йому та його сім'ї (зокрема орендну плату за використання об'єктів нерухомості, а також гроші в рахунок виконаних іншими особами боргових зобов'язань) та на виконання доручень відповідача вносила ці кошти на депозитний рахунок [PERSON] у Кременчуцькому відділенні АКБ «Укрсоцбанк». З цією метою він видавав їй письмові довіреності та надавав усні доручення. Відповідач заперечував існування домовленості з позивачем про повернення йому боргу у спосіб, не передбачений законом і договором. Через неповернення [PERSON] боргу він звертався до Автозаводського районного суду м.Кременчука із позовом про стягнення боргу, у зв'язку із чим Автозаводським районним судом м. Кременчука 16 листопада 2010 року його позов було задоволено. З наведених підстав просив суд в позові [PERSON] відмовити. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, відповідача та його представника, вивчивши та проаналізувавши надані суду докази, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав: Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Відповідно до ч. 3 ст. 212 Цивільного кодексу України, суд оцінює належність допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до наданих позивачем квитанцій Кременчуцького відділення Полтавської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк», у період часу з 15 лютого 2006 року до 11 жовтня 2008 року [PERSON] внесла готівкові кошти в сумі 160 735 грн. на депозитний рахунок [NUMBER], відкритий на ім'я відповідача [PERSON] (а.с. 10-28). При цьому, квитанції, надані позивачем разом із заявою про збільшення позовних вимог (№ 15 від 16.01.2006 року; № 5 від 15.05.2006 р., № 2 від 04.01.2006 р., № 11 від 03.05.2006 р., № 5 від 06.06.2006 р., № 4 від 19.07.2006 р., № 1 від 21.06.2006 р., № 15 від 19.03.2007 р., № 7 від 04.10.2006 р., № 14 від 15.12.2005 р.), не доводять факту причетності [PERSON] до поповнення депозитних рахунків відповідача, оскільки і платником, і отримувачем коштів в цих квитанціях зазначено саме [PERSON] Як вбачається з листа ПАТ «Укрсоцбанк» від 03.10.2012 р. № 401.7-4/85-3315, рахунок [NUMBER] був відкритий на ім'я [PERSON] 07.11.2005 року в Кременчуцькому відділенні Полтавської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк», який 06.03.2009р. був змінений у зв'язку з реорганізацією банку, та відкритий рахунок №1150417784, який також був змінений 18.04.2011 р. на рахунок [NUMBER] (том 1 а.с. 70). Відповідно до листа ПАТ «Укрсоцбанк» від 11.10.2013 р. № 10.401-186/96-13106 (том 1 а.с. 250), на ім'я [PERSON] в системі СБОН+ були відкриті наступні рахунки: поточний рахунок [NUMBER]; вклад № [NUMBER] від 07.02.2006 р.; вклад № [NUMBER] від 09.11.2006 р.; вклад № [NUMBER] від 09.11.2006 р.; вклад № [NUMBER] від 09.07.2007 р.; вклад № [NUMBER] від 30.07.2007 р.; вклад № [NUMBER] від 11.02.2008 р.; вклад № [NUMBER] від 11.02.2008 р.; вклад № [NUMBER] від 17.07.2008 р.; вклад № [NUMBER] від 17.07.2008 р. Банк зазначив, що у юридичній справі до рахунку знаходиться довіреність, видана [PERSON] на ім'я [PERSON] терміном дії до 08.11.2006 р. 14 листопада 2005 року [PERSON] видав довіреність на ім'я [PERSON], строком до 08.11.2006 року, яку посвідчив приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 9744 (том 2 а.с.187). Цією довіреністю [PERSON] уповноважив [PERSON] здійснювати поповнення депозитного рахунку у Кременчуцькій філії Акціонерного-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», для чого надав їй право подавати від його імені заяви, подавати та отримувати необхідні довідки та документи, розписуватись за нього, вносити грошові кошти. Судом також встановлено, що низка квитанцій про внесення коштів [PERSON] на рахунок [PERSON] містять посилання на довіреність № 9744, а саме: квитанції № 16 від 17.04.2006 р. на суму 2500 грн., № 2 від 15.06.2006 р. на суму 2500 грн., № 9 від 03.07.2006 р. на суму 19650,00 грн., № 15 від 01.08.2006 р. на суму 8185,00 грн., № 5 від 16.08.2006 р. на суму 2500,00 грн., № 2 від 15.09.2006 р. на суму 3825,00 грн., № 3 від 20.09.2006 р. на суму 500,00 грн., № 2 від 03.10.2006 р. на суму 4373,00 грн., № 5 від 23.10.2006 р. на суму 1600,00 грн., № 8 від 02.11.2006 р. на суму 8231,00 грн., а в квитанції № 8 від 19.02.2007 року на суму 2100,00 грн. зазначено про поповнення депозиту згідно довіреності без зазначення її номера. Аналогічна інформація про внесення ряду платежів на підставі довіреності за номером 9744 від 14 листопада 2005 року, була надана Кременчуцьким відділенням ПАТ «Укрсоцбанк» у листі від 17 вересня 2014 року № 401.1-26/96-12670, копія якого є в матеріалах справи (том 3 а.с. 18). Суд критично оцінює доводи [PERSON] про те, що вона та відповідач домовилися про погашення її боргових зобов'язань шляхом поповнення депозитного рахунку [PERSON], виходячи із наступного. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 16 листопада 2010 року по справі № 2-363/2010 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами позики, на яке також посилається [PERSON] в своєму позові, встановлено, що «в результаті неправомірних дій відповідача, що полягли в неповерненні нею отриманих від позивача сум позики у відповідача утворилася заборгованість перед позивачем в сумі 66415 гривень, 32900 доларів США (із урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення), а також три відсотки річних від простроченої суми». Отже, рішенням суду, яке набрало законної сили, було встановлено те, що [PERSON] насправді не здійснювала оплати коштів в рахунок повернення боргу за укладеними нею договорами позики в період з 2004 р. по 2008 рік. Ухвалою колегії суддів судової палати Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014року рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 16 листопада 2010року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 06 жовтня 2011року залишено без змін. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 537 Цивільного кодексу України, боржник має право виконати свій обов'язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори в разі відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов'язання. Частиною 3 статті 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ч. 1 ст. 1066 Цивільного кодексу України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. В свою чергу, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (ч. 1 ст.1058 ЦК України). Відповідно до п. 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженою постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року N 492, поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. Водночас, вкладний (депозитний) рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей, що передаються клієнтом в управління на встановлений строк або без зазначення такого строку під визначений процент (дохід) і підлягають поверненню клієнту відповідно до законодавства України та умов договору. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що за своєю правовою природою та цільовим призначенням депозитний рахунок не міг використовуватись позивачем в якості рахунку для розрахунково-касових операцій, в тому числі з метою здійснення платежів за договорами позики. Повернення боргу було можливе шляхом зарахування коштів саме на поточний рахунок, а не на депозитний. Отже, належним виконанням зобов'язання з повернення боргу є виплата коштів безпосередньо кредитору, внесення на депозит нотаріуса або зарахування коштів на його поточний (банківський) рахунок, який за своєю правовою природою призначений саме для розрахунково-касових операцій. Докази, що зібрані по справі, в своїй сукупності та взаємозв'язку свідчать про те, що [PERSON] вносила грошові кошти на депозитний рахунок [PERSON] саме як представник відповідача та в його інтересах. Відповідач [PERSON], допитаний в якості свідка відповідно до статті 184 ЦПК України, суду пояснив, що в листопаді 2005 року він уповноважив [PERSON] на представництво його інтересів в ПАТ «Укрсоцбанк», видавши їй відповідну довіреність. Це було пов'язано із тим, що [PERSON], починаючи з листопада 2005 року неодноразово на та тривалий час виїжджав за межі України. На той час відповідач мав з [PERSON] дружні довірливі відносини, що в судовому засіданні визнала і позивач під час надання нею пояснень. В період 2005-2008 роках [PERSON] переважно знаходився за межами України, в Німеччині. Пояснював, що він видавав [PERSON] декілька довіреностей, крім тих, копії яких надані ним до матеріалів справи. Зі спливом часу інші довіреності на [PERSON] не збереглися. Пояснив суду, що в листопаді 2005 року усно домовився з [PERSON] про те, що вона у його відсутність буде займатись отриманням орендної плати в його інтересах від орендарів майна його сім'ї, а [PERSON] буде розміщати ці грошові кошти на депозитних рахунках відповідача з метою їх збереження. Відповідач-свідок зазначав, що через хворобу та похилий вік свого батька [PERSON] він сам займався всіма його справами, що були пов'язані із здаванням в оренду нерухомого майна, особисто спілкувався з орендарями з питань використання приміщень, отримував кошти за оренду в той час, поки жив в Кременчуці, а в подальшому - після смерті батька в 2009 році -успадкував все його нерухоме майно. Свідок [PERSON] пояснив суду, що не давав згоду на поповнення його депозиту третіми особами від їх імені, не повідомляв [PERSON] номери його рахунків в банку в іншій спосіб, ніж шляхом передачі їй довіреностей, в яких і були зазначені відповідні номери рахунків. Він не домовлявся з [PERSON] про повернення нею боргу у такий спосіб, а вона, в свою чергу, не повертала йому своїх боргів, через що він був змушений звернутися до Автозаводського районного суду м. Кременчука з позовом про стягнення заборгованості з [PERSON] за договорами позики. Вказані обставини узгоджуються і з поясненнями [PERSON], наданими нею в судовому засіданні про те, що насправді [PERSON] не направляв їй факсом номер рахунку, на який слід було вносити кошти. [PERSON] пояснювала суду, що [PERSON] взагалі не повідомляв їй жодних номерів рахунків, а її вказівка про факс в позовній заяві є помилковою. Про необхідні реквізити для внесення коштів вона дізнавалася під час своїх візитів до банку. Статтею 1062 ЦК України передбачено можливість внесення грошових коштів на рахунок вкладника іншою особою, та зазначено, що на рахунок за банківським вкладом зараховуються грошові кошти, які надійшли до банку на ім'я вкладника від іншої особи, якщо договором банківського вкладу не передбачено інше. При цьому вважається, що вкладник погодився на одержання грошових коштів від іншої особи, надавши їй необхідні дані про рахунок за вкладом. Між тим, позивач не надала суду доказів на те, що [PERSON] надавав їй дані про всі свої рахунки за депозитними вкладами. Таким чином, позивач не довела факт того, що він погоджувався на отримання грошових коштів від іншої особи, тобто від неї особисто. Пояснення [PERSON] в судовому засіданні навпаки свідчать про те, що [PERSON] не надав їй інформацію про всі його рахунки, що цілком узгоджується із показами відповідача допитаного в якості свідка. Відповідач [PERSON], допитаний як свідок, пояснював, що під час свого перебування за межами України вів спілкування з [PERSON] шляхом обміну електронними листами, в яких вона звітувала йому про суми отриманих нею від орендарів коштів, які вона в подальшому розміщувала на депозитних рахунках відповідача. З цього ж електронного листування виходить, що [PERSON] доручав їй отримувати грошові кошти від орендарів та надавав вказівки щодо подальшої долі цих коштів, зокрема, розмістити на його депозитний рахунок. Пояснював суду, що сама [PERSON] також орендувала у його сім'ї магазин за адресою [ADDRESS]. та також сплачувала відповідачу щомісяця орендну плату. Так, судом встановлено, що 15 жовтня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди магазину промислових товарів за адресою [ADDRESS] строком оренди до 15.09.2006 р. з можливістю його пролонгації. Зазначених обставин позивач не заперечувала. Свідок повідомив, що орендарями нерухомого майна, які вносили орендну плату спочатку йому безпосередньо, а з 2006 року - через [PERSON], були [PERSON] та її син [PERSON]. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] повідомила, що вона та її син, [PERSON], орендували у [PERSON] автостоянку за адресою: [ADDRESS] та завжди мали справи із сином власника - [PERSON], якому і сплачували гроші за використання стоянки. Свідок вказала, що з 2006 року за усним дорученням [PERSON], який виїхав за межі України, вона почала передавати гроші за оренду через [PERSON] Відповідач познайомив свідка з [PERSON] напередодні свого від'їзду за кордон. [PERSON] повідомив свідку [PERSON] про те, що він відкрив депозитний рахунок в банку, видав [PERSON] довіреність та уповноважив її вносити на депозитний рахунок кошти, отримані в рахунок орендної плати. Свідок повідомила суду, що починаючи з 2006 року по кінець 2008 року вона щомісяця передавала [PERSON] гроші за оренду автостоянки в сумі від 600 грн. до 800 грн. на місяць, в залежності від кількості автомобілів на стоянці. В судовому засіданні свідок впізнала [PERSON], яка була присутня в залі судового засіданні, та повідомила суду, що саме цій особі вона і передавала орендну плату за стоянку для [PERSON] Допитана в якості свідка [PERSON] зазначила суду про те, що вона орендувала у [PERSON] приміщення по [ADDRESS] на зупинці «Міський палац культури», орендну плату сплачувала саме [PERSON] та всі питання, пов'язані з орендованим приміщенням, вирішувала із [PERSON] Свідок вказала, що протягом 2004-2005 років вона позичила у [PERSON] гроші в сумі 5000 доларів США, а в 2007 році вирішила їх повернути. Оскільки [PERSON] на той час був за кордоном, він повідомив свідку про можливість передачі йому коштів через його представника [PERSON], у якої є довіреність та доступ до депозитних рахунків відповідача. В судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила суду, що в 2007 році вона віддала 5000 доларів США [PERSON], переконавшись в її особі шляхом огляду документів останньої, а після повернення в Україну [PERSON] повернув їй розписку. Свідок [PERSON] показала суду, що наприкінці 2005 року [PERSON] познайомив її з [PERSON] та повідомив, що лише вона уповноважена вести його справи у банку. В подальшому в 2006-2008 роках [PERSON] декілька разів передавала [PERSON] належні відповідачу грошові кошти від матері [PERSON] для розміщення на депозитному рахунку відповідача. В судовому засіданні свідок [PERSON] впізнала позивача та повідомила суду, що саме цій особі вона раніше передавала гроші, належні відповідачу. За таких обставин, судом встановлено, що в 2005-2008 роках між сторонами спору існували довірливі відносини, які обумовили укладання декількох договорів доручень, зокрема: на представництво інтересів відповідача перед банком; на купівлю від імені та в інтересах [PERSON] квартири в місті Кременчуці. Про це свідчать зокрема, такі довіреності [PERSON]: від 24 листопада 2006 року на ім'я [PERSON], посвідчена приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON], р.№ 2654, згідно якої відповідач уповноважив позивача придбати для нього квартиру у м. Кременчуці у осіб, на умовах та за ціну на свій розсуд; від 11 лютого 2008 року на ім'я [PERSON], посвідчена приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] за р. № 1052, для представництва інтересів [PERSON] з питань: дострокового припинення депозитного договору «Капітал» № 720-6539-4 від 09.07.2007 р., укладеного між ним та ПАТ «Укрсоцбанк», рахунок № [NUMBER], та зняття з поточного рахунку [NUMBER] належних йому коштів від цього депозиту та нарахованих відсотків; закриття вкладу «Ощадний [NUMBER] від 11.02.2008 року, укладеного між мною та ПАТ «Укрсоцбанк», та зняття з поточного рахунку [NUMBER] належних йому коштів від цього депозиту та нарахованих відсотків. Суд взяв до уваги те, що покази свідків, заслуханих по справі, письмові докази, т.ч. квитанції про внесення коштів на рахунок повністю узгоджуються зі змістом електронного листування між абонентами поштових скриньок «[INFO]» «[INFO]», наданого [PERSON] На підтвердження того, що дане листування відбувалося саме між [PERSON] і [PERSON] в матеріалах справи маються докази, а саме: лист ТОВ «Мейл ру» від 09.10.2014 року за вих. № 00726/14 (том 3 а.с. 15), в якому зазначено, що електронна поштова скринька «[INFO]» була зареєстрована на поштовому сервісі mail.ru в 2004 році; при реєстрації електронної поштової скриньки «[INFO]» користувачем були вказані наступні дані: Ім'я: [PERSON]; прізвище [PERSON], день народження: 13 квітня 1964 року, місто Кременчук, стать жіноча; вхід на електронну поштову скриньку «[INFO]» в 2006-2008 роках здійснювався з діапазону ір-адрес 193.109.249.ХХХ. З листа ПП «І-Софт» від 10.11.2014 року № 10 (том 3 а.с. 21) про результати дослідження електронного листування виходить, що електроні листи за весь період листування між абонентами «[INFO]» та «[PERSON] [INFO], не містять змін змісту службових заголовків і це є підтвердженням їх автентичності. Всі електронні листи зі скриньки електронної пошти клієнта «[INFO]» знаходяться в природному хронологічному порядку, мають достовірну дату і час відправки та отримання. В свою чергу, предметом дослідження спеціаліста були заголовки листів (службові записи), в яких вказується службова інформація і помітки поштових серверів, через які пройшов лист, помітки про пріоритет, вказівку на адресу та ім'я відправника і одержувача листа, тема листа, дата та інша інформація. Дата створення листа і ідентифікатор реєструються як один запис на сервері поштового сервісу mail.ru і до цих даних користувачі не мають доступу, можливості змінювати і додавати дані в ці записи не виявлено. Будучи допитаним в судовому засіданні в якості свідка, директор ПП «І-Софт» [PERSON] також зазначив, що при дослідженні електронного листування між абонентами «[INFO]» [PERSON] та «[INFO]» виявлено, що не є можливим внесення змін в дати створення листів, оскільки ці дати зазначає в заголовку листа автоматично поштовий сервіс, також неможливою є і зміна змісту електронного листа. Судом надано оцінку також і листу від 16.08.2014 року № 1 НВП «Інфосервіс», згідно якого це підприємство здійснювало аналіз та роздруківку електронного листування за період часу з 01.09.2005 р. по 01.08.2008 р. між абонентами «[INFO]» та «[PERSON] [INFO]», досліджувати ноутбук [PERSON] «Asus A3h» серійний № 15G10N331710. В даному листі НВП «Інфорсервіс» повідомило, що в результаті дослідження вказаних матеріалів було встановлено, що всі електронні листи [PERSON] знаходяться в хронологічному порядку, мають достовірну дату і час відправки та отримання; містять дані про проміжні поштові сервери при пересиланні; містять вказані способи кодування і контрольні коди, які підтверджують цілісність документа; відсутні ознаки коригування або заміни відправки електронних листів. Всі електронні листи, які були отримані абонентом поштової скриньки «[INFO]», були відправлені з діапазону ІР-адрес 193.109.249.ХХХ, який належить інтернет-провайдеру «Сетілайт» (м. Кременчук, Полтавська область.). При дослідженні судом змісту даного електронного листування за 2006-2008 роки (том 2 а.с. 190-213) встановлено, що зміст даного електронного листування відповідає показам свідків [PERSON], [PERSON], показам допитаного в якості свідка [PERSON] стосовно обставин отримання [PERSON] грошей від орендарів (зокрема, за стоянку, за квартиру), грошей від боржників [PERSON] ([PERSON].) та внесення позивачем грошових коштів відповідача за його дорученнями на його ж депозитний рахунок в банку. Зміст даного листування також узгоджуються і з квитанціями, копії яких наявні в матеріалах справи (том 1 а.с. 10-28) щодо дат внесення коштів та їх сум, зокрема, суми коштів в електронних листах точно співпадають із сумами, що зазначені в квитанціях. Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно ч. 3 ст. 237 ЦК України, представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Згідно статті 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Згідно вимог ч. 1 ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Докази, зібрані по справі в їх сукупності, свідчать про те, що правовідносини між [PERSON] та [PERSON] мали ознаки договорів доручення, коли [PERSON] за дорученнями відповідача та від його імені вчиняла на його користь юридично значимі дії. Про те, що [PERSON] здійснювала платежі на депозитний рахунок [PERSON] саме як його представник свідчить також і той факт, що певна частина наявних у неї квитанцій про сплату коштів оформлені саме на ім'я [PERSON], в той час як згідно відміток даних його паспорту відповідач в період внесення цих коштів перебував за межами України/том 2 а.с.171/. В судовому засіданні були оглянуті оригінали квитанцій, копії яких приєднані до справи та в ході їх дослідження судом було з*ясовано, що деякі з них / зокрема від 30.11.2007р., від 03.12.2007р., 18.12.2007р, 09.01.2008р., 09.03.2008р., 04.04.2008р., 18.04.2008р, 18.04.2008р., 06.05.2008р, 16.05.2008р., 30.05.2008р, 06.06.2008р.,/ оформлені на ім.*я [PERSON] як платника, хоча мають такі ж номери, дати, банківські реквізити, суми платежу тощо, як і копії тих квитанцій, що є у матеріалах справи, але виданих на ім.*я [PERSON] як платника. В матеріалах справи мається також лист ПАТ «Укрсоцбанк» від 16.07.2013 року № 401.5-1943/96-9324, який супроводжував надання відповідачеві виписки з рахунку № [NUMBER], відкритого в ПАТ «Укрсоцбанк» 07.11.2005 року за період з 01.01.2006 р. по 31.12.2008 р. (том 2 а.с. 243). Згідно із вказаної виписки з історії операцій (том 2 а.с. 244-246), вона містить інформацію по операціям по рахунку № [NUMBER] (котрий, як було встановлено судом раніше мав номер [NUMBER]), дана виписка містить інформацію по всім вкладам [PERSON] за вказаний період. Між тим прізвище [PERSON] як особи, що вносить кошти на рахунок [PERSON], зазначається лише у чотирьох банківських операціях (із 37 квитанцій): за 01.08.2006 року на суму 8185,00 грн. про внесення коштів згідно довіреності 9744; за 20.02.2008 року на суму 1150 грн. про поповнення рахунку (квитанція про цей платіж в матеріалах справи відсутня); 16.05.2008 року про поповнення на суму 3172,00 грн.; 15.09.2008 р. про поповнення депозиту на суму 550 грн. У всіх решті банківських операціях прізвище позивача не фігурує взагалі. Вказані обставини в сукупності з іншими доказами по справі підтверджують той факт, що [PERSON] здійснювала платежі у відсутність [PERSON] саме від його імені та в його інтересах. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Верховний Суд України в постанові від 02.10.2013 р. по справі № 6-88цс13 зазначив наступне: Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України… Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним. Верховний Суд України наголосив на тому, що у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Отже, зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: набуття або збереження майна; набуття або збереження за рахунок іншої особи; відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (тобто відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Також, в постанові від 24 вересня 2014 року по справі № 6-122цс14 Верховний Суд України зазначив, що, відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому. В цій же постанові Верховний Суд України наголосив на наступному: той факт, що, договір сторонами укладено у формі, яка не відповідає вимогам закону, не свідчить про те, що він не є укладеним. Разом з тим, правила ст. 1212 ЦК України застосовуються тоді, коли майно передано на виконання юридично ще не укладеного договору. Отже, оскільки відносини, які склалися між сторонами, є договірними, то судом помилково застосовано до них ст. 1212 ЦК України. Виходячи з наведених обставин слід зазначити про те, що оскільки позивачем зазначені підстави позову, які мають характер договору позики, а судом встановлено, що правовідносини між сторонами справи носили характер договору доручення, застосування ст.1212 ЦК України до правовідносин сторін є неможливим. Проаналізувавши докази по справи, суд дійшов висновку про те, що доводи відповідача стосовно пропуску позивачем строку позовної давності знайшли своє підтвердження, виходячи з наступного. Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В постанові від 29 жовтня 2014 року по справі № 6-152цс14 Верховний Суд України виклав обов'язкову для всіх правову позицію щодо застосування ст. 261 ЦК України та зазначив наступне: Для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Таким чином, поповнюючи депозитний рахунок відповідача, позивач повинна була знати про те, що такий спосіб погашення заборгованості є неналежним і непередбаченим в законі, з підстав, зазначених судом вище, а відтак позивач з моменту отримання нею розрахункової квитанції вже знала про зміст банківської операції. Як вбачається із квитанцій, копії яких є в матеріалах справи, вперше [PERSON] внесла грошові кошти на депозитний рахунок [PERSON] 15 лютого 2006 року, востаннє 11.10.2008 року, тобто трирічний строк з дати здійснення останнього платежу сплинув 11.10.2011 року, а до суду [PERSON] звернулась лише 17 липня 2012 року, не ставлячи питання про поновлення строку позовної давності. Однак, незважаючи на пропуск строку позовної давності та наявність заяви [PERSON] про її застосування, що висловлена ним у запереченні на позов, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування наслідків пропуску позовної давності, виходячи з мотивів безпідставності та недоведеності позовних вимог.

Outcome: dismissed