Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], третя особа спеціалізоване комунальне підприємство «Ритуальна служба» Тернопільської міської ради, про зобовязання відповідача демонтувати проведену нею самочинну реконструкцію намогильної споруди у місці родинного поховання [PERSON] по вул. Микулинецькій, 29 та відновити становище, яке існувало до даних самочинних робіт, а саме відновити відстань, яка існувала між місцями родинного поховання [PERSON] та [PERSON] [PERSON]. Стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 30000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є користувачем місця родинного поховання сімї [PERSON] [PERSON], що по вул. Микулинецькій, 29 в м. Тернополі. Поруч із місцем поховання його родичів знаходиться родинне місце поховання сімї [PERSON]. 12.10.2014р. позивач виявив, що на сусідньому місці поховання відбуваються будівельні роботи з розширення їх місця поховання за рахунок стежки, яка була між родинними похованнями [PERSON] та [PERSON] [PERSON]. З приводу цих обставин позивач звернувся до СКП «Ритуальна служба» (третя особа) , від якої довідався, що дані роботи відповідачем проводяться самочинно без погодження із адміністрацією кладовища, тобто третьою особою. 23.10.2014р. комісія у складі працівників СКП «Ритуальна служба» встановила, що відповідач провела роботи зі встановлення намогильної споруди та елементів благоустрою без погодження із СКП «Ритуальна служба», а також зафіксувала порушення відповідачем п. 2.8. [PERSON] утримання кладовищ та інших місць поховання, затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України від 19.11.2003р. за №193 та запропонувала відповідачу усунути виявлені порушення. Позивач намагався вирішити спірне питання із відповідачем в позасудовому порядку, однак відповідач не дослухалась до позиції позивача та завершила роботи із розширення місця поховання своєї родини, спорудження намогильної споруди. Незаконні дії відповідача також нанесли позивачу моральну шкоду, яка полягає у тому, що внаслідок незаконного порушення його прав, як користувача сусіднього родинного поховання, позивач зазнав вимушених труднощів та незручностей, негативних емоцій та хвилювань, були змінені його особисті плани та плани його сімї. Позивач змушений затрачати час та зусилля на врегулювання даного конфлікту, також позивач втратив спокій та рівновагу, не спить, не може зосередитись на роботі та сімейних обовязках та оцінює моральну шкоду в розмірі 30000,00 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримала позов з підстав наведених у позовній заяві та наданих суду усних поясненнях та просила його задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позовних вимог. Надали суду письмові та усні заперечення, суть яких зводиться до наступного. На думку відповідача, позивачем не доведено того, що саме він є користувачем місця родинного поховання сімї Нищота-Заячківських, та зокрема могили [PERSON], яка безпосередньо межує з місцем родинного поховання сімї відповідача. Також відповідач посилається на те, що з даним позовом звернувся не належний позивач, так як власником землі на кладовищі, в тому числі стежки між могилами, є територіальна громада міста Тернополя в особі Тернопільської міської ради. Відповідач не здійснював захоплення землі, яка знаходиться в межах родинного поховання сімї Нищота-Заячківських. Тому, права позивача не були порушені. Окрім того, відповідач вказує на те, що розміри родинного поховання сімї Мисули-Сорочинських відповідають вимогам [PERSON] утримання кладовищ та інших місць поховань. В ході проведення в 2014 році реконструкція надмогильної споруди родинного поховання сімї Мисули-Сорочинських за межі первинних поховань відповідач не вийшла, правий край надмогильної споруди влаштований на тому ж місці, де була бетонна підмостка для огорожі, змонтована ще у 60-их роках минулого століття. Тобто, на переконання відповідача, нею не було розширено територію земельної ділянки родинного поховання [PERSON] Бетонний виступ з правої сторони надмогильної споруди служить безпосередньо для проходу між могилами, такий же бетонний виступ є з лівої частини могили [PERSON]. Сукупна ширина бетонних виступів двох могил є достатньою для проходу між могилами та відповідає вимогам [PERSON] утримання кладовищ та інших місць поховань. Дозволу на проведення реконструкції місця родинного поховання відповідач ні в третьої особи, ні в будь-кого іншого не отримувала, так як чинним законодавством такий надання такого дозволу не передбачено. Також, на думку відповідача, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому відповідачем моральної шкоди. Просять суд відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи в судове засідання 11.09.2015р. не зявилась, хоча була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. У попередніх засіданнях підтримала позов з підстав викладених позивачем. Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. На Микулинецькому кладовищі в м. Тернополі по вул. Микулинецькій, 29 в секторі ІІ знаходяться два суміжні родинні поховання. А саме, з лівої сторони (якщо дивитись на лицеву сторону могил) родинне поховання сімї Мисули-Сорочинських, у якому поховані [PERSON] (помер 05.03.2014р.) та зліва від нього померлі у минулому столітті [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. З правої сторони родинне поховання сімї Нищота-Заячківських, у якому поховані (в порядку зліва на право) [PERSON] (померла в 1972 році), Теодор та [PERSON] (померли у 1916 і 1936 роках відповідно), [PERSON] (помер у 1974 році), [PERSON] (померла у 2005 році), [PERSON] (померла у 70-их роках минулого століття). Дані обставини сторонами визнаються, а також підтверджені наявними в матеріалах справи фотографіями, справжність яких визнана усіма свідками, які були допитані по даній справі, а також не заперечується сторонами. 04.01.2005р. Тернопільським комбінатом комунальних підприємств видано [PERSON] свідоцтво №12 про те, що померла 03.01.2005р. [PERSON] похована на Микулинецькому кладовищі в могилу поруч померлого в 1974 році родича [PERSON] [PERSON] була дружиною [PERSON] (свідоцтво про одруження серії ЯТ №556604 виданого 15.04.1957р. Тернопільським міським бюро ЗАГС). [PERSON] є, відповідно, дідом позивача. [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] (свідоцтво про народження серії ЯЖ №544248 видане 21.03.1955р. Тернопільським міським бюро ЗАГС) та батьком позивача [PERSON]. [PERSON] помер 12.11.2006р. (свідоцтво про смерть серії І-ИД №037115 видане 13.11.2006р. відділом РАЦС Тернопільського МУЮ) і похований не у вищезгаданому родинному похованні на Микулинецькому кладовищі. 06.03.2014р. між відповідачем [PERSON] (відповідачем, замовником) та СКП «Ритуальна служба» Тернопільської міської ради (третьою особою, виконавцем) укладено договір-замовлення №254 на організацію та проведення поховання, згідно якого виконавець зобовязався організувати та надати послуги з поховання 07.03.2014р. [PERSON] на Микулинецькому кладовищі. [PERSON], який помер 05.03.2014р. (свідоцтво про смерть серії І-ИД №167193 видане 05.03.2014р. відділом ДРАЦС РС Тернопільського МУЮ), був батьком відповідача [PERSON] (свідоцтво про народження №671231 видане 04.01.1955р. міським ЗАГС м. Станіслав). Поховали [PERSON] справа від родинного поховання сімї Мисули-Сорочинських (якщо дивитись на лицеву сторону могил), у якому поховані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Дана обставина встановлена із фотографій, які містяться в матеріалах справи, справжність яких не заперечується ні сторонами, ні свідками. На початку жовтня 2014 року відповідач здійснила реконструкцію старої намогильної споруди родинного поховання [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], шляхом приєднання до цього родинного поховання могили [PERSON], і влаштування єдиного родинного поховання сімї Мисули-Сорочинських, обєднаного однією намогильною спорудою, до якою додано вертикальну частину із фотографією та прізвищем, імям та по батькові, роки життя померлого [PERSON], в результаті чого відстань від межі даного родинного поховання до могили [PERSON] зменшилась. Дана обставина встановлена із фотографій та показів свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] 23.10.2014р. працівниками СКП «Ритуальна служба» Тернопільської міської ради складено акт про те, що гр. [PERSON] встановила намогильну споруду із порушенням пункту 2.8. [PERSON] утримання кладовищ та інших місць поховань затвердженого Наказом Держжитлокомунгоспу України №193 від 19.11.2003р. та зайняла частину ділянки зі сторони заявника, що призведе до порушення норм вищенаведеного порядку. Роботи по встановленню намогильної споруди та елементи благоустрою гр. [PERSON] встановила без погодження з СКП «Ритуальна служба». Комісією запропоновано користувачу місця поховання ([PERSON]Б.) забезпечити усунення недоліків, у протилежному випадку вирішення даного питання можливе тільки в судовому порядку. Листом №194 від 27.10.2014р. СКП «Ритуальна служба» Тернопільської міської ради повідомила, що гр. [PERSON] встановила намогильну споруду із порушенням п. 2.8. [PERSON] утримання кладовищ та інших місць поховань затвердженого Наказом Держжитлокомунгоспу України №193 від 19.11.2003р. Листами від 07.11.2014р. Тернопільська міська рада та її виконавчий комітет повідомили позивача про те, що комісією в складі представників СКП «Ритуальна служба» та управління житлово-комунального господарства, благоустрою та екології Тернопільської міської ради проведено обстеження місць родинних поховань користувачів могил гр. [PERSON] та гр. [PERSON] на міському кладовищі по вул. Микулинецькій, 29. В процесі роботи комісії виявлено, що при здійсненні впорядкувальних робіт та встановленні намогильної споруди на місцях родинних поховань гр. [PERSON] зайнято частину ділянки (0,16 м) зі сторони родинного місця поховання гр. [PERSON], що призвело до невиконання вимог наказу Держжитлокомунгоспу України №193 від 19.11.2003р. «Про затвердження нормативно-правових актів щодо реалізації Закону України «Про поховання та похоронну справу». Крім цього, зясовано, що роботи по установленню намогильної споруди та елементи благоустрою гр. [PERSON] встановила без погодження з СКП «Ритуальна служба». Комісією запропоновано гр. [PERSON] забезпечити усунення виявлених недоліків. Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про необхідність відмовити у задоволенні позову з наступних мотивів. Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Загальні правові засади здійснення в Україні діяльності з поховання померлих, регулювання відносини, що виникають після смерті (загибелі) особи, зокрема щодо збереження місця поховання, визначені Законом України «Про поховання та похоронну справу» (далі Закон), який набрав чинності з 1 січня 2004 року, а також розробленим з метою реалізації положень цього Закону [PERSON] утримання кладовищ та інших місць поховання, затвердженим наказом Держжитлокомунгоспу України від 19.11.2003р. за №193 (далі - [PERSON]). Відповідно до статті 2 Закону, намогильні споруди це пам'ятні споруди, що встановлюються на могилах та увічнюють пам'ять про померлих. Користувач місця поховання (місця родинного поховання) - особа, яка здійснила перше поховання на відведеному місці поховання (родинного поховання) та/або має відповідне свідоцтво про смерть похованого і свідоцтво про поховання, передбачене статтею 25 цього Закону. Судом встановлено, що позивач є користувачем місця поховання [PERSON] (свідоцтво про поховання №12 від 04.01.2005р., свідоцтво про смерть серії 1-ИД №014042), яка похована в родинному похованні разом із іншими померлими із сімей [PERSON], [PERSON], у тому числі [PERSON]. А відтак є і користувачем місця родинного поховання Нищота-Заячківських. Згідно ч. 4 статті 25 Закону, свідоцтво про поховання дає право його пред'явнику на встановлення намогильних споруд у межах могили (родинного поховання), вирішення питання про проведення підпоховання, здійснювати інші дії, пов'язані з використанням місця поховання, якщо це не суперечить законодавству. Таким чином, посилання відповідача на те, що позивач не є користувачем місця родинного поховання Нищота-Заячківських спростовуються. Також судом встановлено, підтверджується матеріалами справи і не заперечувалось сторонами, що відповідач є користувачем родинного поховання сімї Мисули-Сорочинських. Статтею 8 Закону передбачено, що організація діяльності в галузі поховання померлих здійснюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, іншими центральними органами виконавчої влади, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування та їх виконавчими органами. Органи місцевого самоврядування та їх виконавчі органи в межах своєї компетенції, зокрема,: 1) вирішують відповідно до закону питання про відведення земельних ділянок для організації місць поховання; 2) забезпечують будівництво, утримання в належному стані та охорону місць поховання; 3) створюють ритуальні служби. Для організації (утворення), будівництва, утримання в належному стані та охорони місць поховання сільські, селищні, міські ради можуть створювати спеціалізовані комунальні підприємства. Згідно статті 9 Закону, ритуальні служби - спеціалізовані комунальні підприємства, що створюються органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом, з метою здійснення організації поховання померлих і надання ритуальних послуг, передбачених необхідним мінімальним переліком окремих видів ритуальних послуг, реалізації предметів ритуальної належності, передбаченим пунктом 2 частини другої статті 8 цього Закону. Згідно п. 1.1. [PERSON], для розміщення місця поховання спеціалізованому комунальному підприємству, установі, організації в постійне користування відповідно до вимог земельного законодавства та гігієнічних вимог щодо облаштування і утримання кладовищ у населених пунктах України (ДСанПіН 2.2.2.028.99) надається земельна ділянка. Відповідно до ч. 5 статті 25 Закону, на могилах (місцях родинного поховання) можуть встановлюватися намогильні споруди, склепи за індивідуальним замовленням у межах, встановлених для могили (родинного поховання). Встановлені намогильні споруди, склепи реєструються спеціалізованим комунальним підприємством у книзі обліку намогильних споруд. Пунктом 2.13. [PERSON] передбачено, що на могилах (місцях родинного поховання), у межах наданої земельної ділянки, можуть установлюватися намогильні споруди та елементи благоустрою могили. Установлені намогильні споруди реєструються спеціалізованим комунальним підприємством (а в разі його відсутності - виконавчим органом сільської, селищної, міської ради) в Книзі обліку намогильних споруд. Усі намогильні споруди, що встановлюються на могилі, повинні відповідати стандартам та технологіям. Статтями 28, 29 Закону встановлено, що землі, на яких розташовані місця поховання, є об'єктами права комунальної власності і не підлягають приватизації або передачі в оренду. Власником намогильної споруди, склепу вважається особа, яка за власні кошти встановила цю споруду на могилі (місці родинного поховання). Як вбачається із пунктів 1.1.-1.3. Статуту (нова редакція) (джерело - https://rada.te.ua) спеціалізованого комунального підприємства «Ритуальна служба» Тернопільської міської ради (третя особа), дане Підприємство, засноване на комунальній власності, Власником та Засновником Підприємства є Тернопільська міська рада, яка діє від імені територіальної громади м. Тернополя, Уповноваженим органом, до сфери управління якого належить Підприємство є управління житлово-комунального господарства, благоустрою та екології Тернопільської міської ради. Відповідно до п. 7.1 Статуту, до обовязків третьої особи входить реєструвати намогильні споруди в Книзі обліку намогильних споруд. Згідно ч. 1 статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Про це ж йдеться і в ч. 1 статті 3 ЦПК України, у якій вказано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Беручи до уваги вищевказані Закон і [PERSON], посилання позивача на порушення його права не знайшли свого нормативного підтвердження та не доведені належними та допустимими доказами. А саме, зайняття відповідачем не відведеної їй для родинного поховання земельної ділянки не може порушувати права позивача щодо цієї ділянки, так як позивач не є ні власником даної землі, ні її користувачем. Власником землі є територіальна громада м. Тернополя в особі Тернопільської міської ради (стаття 28 Закону), а користувачем третя особа (п. 1.1. [PERSON]). Право власності позивача на намогильну споруду місця родинного поховання Нищота-Заячківських також не порушено з огляду на те, що позивачем не надано жодних доказів цього права (не надано доказів встановлення намогильної споруди за власні кошти, чи переходу права власності до позивача в інший спосіб, зокрема шляхом спадкування). Також матеріали справи не містять доказів нанесення відповідачем шкоди (пошкодження) намогильній споруді родинного поховання позивача. Посилання позивача на порушення відповідачем п. 1.7. [PERSON] також судом відхиляються. Так, відповідно до п. 1.7. [PERSON], сектори території місць поховань поділяються на ряди та місця, відстань між рядами повинна бути один метр, між ділянками поховань в ряду - 0,5 м. Однак, як уже вказано вище, дані 0,5 м землі не є ні власністю, ні в користуванні у позивача. При цьому суд зауважує, що стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами ту обставину, що відстань між родинними похованнями сторін до проведених відповідачем робіт була 0,5 м, а після проведених робіт менше 0,5 м. Посилання лише на фотографії та покази свідків не є достатніми для доведення цього факту, так як не містять чітких вимірів ні до, ні після проведених відповідачем робіт. Покази свідків містять лиш приблизні дані, які в сукупності з візуальним аналізом наявних у справі фотографій дозволяють зробити незаперечний висновок лише про зменшення відстані між похованнями після проведених відповідачем у жовтні 2014 року робіт. Із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи сторони не звертались. Згідно п. 2.8. [PERSON], під родинне поховання надається ділянка таких розмірів: земельна ділянка площею 6,6 кв.м., довжиною 2,2 м, шириною 3 м; довжина могили 2 м, ширина могили 1 м. Тобто площа земельної ділянки, яка надається під родинне поховання є більшою за площу самих могил лише за рахунок додаткових 20 см довжини. У даному випадку спір виник щодо ділянки землі, за рахунок якої можна збільшити ширину родинного поховання відповідачів. Дана обставина також підтверджує відсутність порушеного права саме позивача. Посилання позивача на те, що захоплення відповідачем земельної ділянки між родинними похованнями сторін порушує його право на належний догляд за могилами не підтверджене нормативно і належними та допустимими доказами. А саме, ні Закон, ні [PERSON] не передбачають такого поняття, як ділянка землі для обслуговування могили (місця родинного поховання). А також позивачем не доведено неможливості обслуговувати його родинне поховання з огляду на вищевказані обставини (відсутність будь-якого документа, у якому б чітко були зазначені розміри (довжина, ширина, висота) могил, відстані між похованнями, можливість чи неможливість проходу між родинними похованнями). Відповідно до ч. 4 статті 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, у задоволенні позовної вимоги про демонтаж намогильної споруди слід відмовити. Даних про реагування на можливі порушення відповідачем [PERSON] зі сторони власника земельної ділянки (Тернопільської міської ради) чи користувача земельної ділянки (спеціалізованого комунального підприємства «Ритуальна служба» Тернопільської міської ради) судом не здобуто. Акт від 23.10.2014р. носить рекомендаційний характер. При цьому, суд розяснює, що бездіяльність також може бути предметом оскарження, в тому числі в судовому порядку. З огляду на те, що у задоволенні первісної вимоги про демонтаж намогильної споруди відмовлено, також слід відмовити у задоволенні похідної позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, так як обставин, передбачених ч. 2 статті 23 ЦК України, судом не встановлено. Так як рішення ухвалено не на користь позивача, відповідно до статті 88 ЦПК України, судові витрати із відповідача не стягуються.

Outcome: dismissed