Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до суду із названою позовною заявою, якою просив суд визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: м. Харків, вул. Зачепилівська, 30, та зняти його з реєстраційного обліку за названою адресою. В обґрунтування заявлених вимог позивачем вказано про те, що позивач проживає у будинку за адресою м. Харків, вул. Зачепилівська, 30, який належить позивачу на праві приватної власності. Разом із позивачем у вказаному житлі зареєстровано [PERSON], колишнього чоловіка його доньки, який не проживає за місцем реєстрації більше трьох років. Фактичне місце проживання та контакти відповідача позивачу не відомі. Факт реєстрації відповідача у будинку позивача збільшує витрати на утримання будинку, що накладає на нього певний фінансовий тягар, який за існуючих обставин йому дуже важко здолати. У звязку із зазначеним позивач звернувся до суду із розглядуваним позовом. У судове засідання зявився позивач, яким позовні вимоги підтримано на викладених у позовній заяві підставах. Проти ухвалення заочного рішення позивач не заперечував. Відповідач у судове засідання не зявився, поштові повідомлення повернуті до суду за закінченням терміну його зберігання. За таких обставин, суд розглядає справу за відсутності відповідача в заочному порядку. Оскільки відповідач, з огляду на положенняст.128 ЦПК України, був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи , проте в судове засідання не зявився без поважних причин, а позивач не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи, судом було постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам\~статей 280-281 ЦПК. Вислухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Відповідно до\~ст.16 ЦК України\~кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. На кожну із сторін покладається обовязок доказування. Принцип змагальності відноситься до числа основоположних принципів цивільного процесуального права, дотримання якого створює необхідні передумови для правильного розгляду і вирішення цивільних справ. Принцип змагальності закріплює активність сторін та інших беруть участь у справі осіб у доказової діяльності. Згідно\~ст. 76-80 ЦПК України, докази сторін мають бути належними, допустимими, достатніми й достовірними. Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Так, позивач є власником будинку за адресою м. Харків, вул. Зачепилівська, 30, що підтверджується наданою копією договору купівлі-продажу від 18 жовтня 2001 року. \~Відповідно до ст.321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні Згідно листа адміністрації Шевченківського району міста Харкова від 24.10.2017 (вих.. № Н-1-1299/0/185-17.02-08), протягом тривалого часу (більше трьох років), доку позивача та її чоловіка за адресою мешкання позивача ніхто не бачив. Факт реєстрації місця проживання особи породжує збільшення витрат на утримання будинку. Відповідач, згідно встановлених судом обставин, за вказаною адресою тривалий час не проживає, участі у зазначених витратах також не несе, чим обмежує право власності позивача. У відповідності до ч.2\~ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом і втрачають це право, якщо відсутні в ньому без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Зазначений будинок є житлом відповідача в розумінні ст. 8 Конвенції захисту прав людини та основоположних свобод (Термін житло в тлумаченні ЄСПЛ означає насамперед місце до особа є «вдома», незалежно від облаштування приміщення відповідно до національного закону «Баклі проти Сполученого Королівства» від 25.09.1996 року) Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла ( рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, п. 50). Окремо ЄСПЛ у рішенні «Кривицька та Кривицький проти України» від 02.12.2010 року. остаточне від 02.03.2011 року, наголошує на наступному: Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див, рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 9 жовтня 2007 р. у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyelerv. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-1). Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, зняття з реєстрації місця проживання особи, крім інших підстав, здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За таких обставин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог та розяснити позивачу, що рішення суду питання зняття з реєстрації вирішується спеціально уповноваженим органом і не входить до компетенції суду, тобто, рішення суду є лише підставою для зняття з реєстрації, а тому після набрання рішенням законної сили позивач має звернутись по його виконання у зазначений орган. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до\~ст. 141 ЦПК України. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору як інвалід другої групи, суд стягує судовий збір у розмірі 704,80 грн. з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved