Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до першого відділу Державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції, управління державної казначейської служби в місті Тернополі про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що на виконанні першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції з 04 квітня 2012 року знаходиться виконавчий лист виданий Тернопільським міськрайонним судом про стягнення з [PERSON] на його користь боргу в сумі 70000,00 грн. та судових витрат в сумі 820,00 грн. Відповідачем до сьогоднішнього дня не вжито усіх належних заходів для реального виконання рішення суду та порушено строки для здійснення виконавчого провадження, а ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 квітня 2013 року встановлено та доведено неправомірну бездіяльність посадових осіб першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції у даному виконавчому провадженні. Вважає, що у зв'язку з бездіяльністю виконавчої служби, йому спричинено моральну шкоду, яка полягає в його моральних стражданнях через відчуття абсолютної незахищеності у своїй державі, у якій владні функції здійснюють такі безвідповідальні органи державної влади. Просить стягнути з держави, в особі управління державної казначейської служби в м. Тернополі, в його користь моральну шкоду, яку він оцінює в сумі 70820,00 грн. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених в ньому та наданих суду усних поясненнях. В судовому засіданні представник відповідача - першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції Малик С.Р. проти позову заперечила, з тих підстав, що державним виконавцем на даний час вжито усіх заходів примусового виконання рішення, просила відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача - управління державної казначейської служби у місті Тернополі Тернопільської області Глогусь І.Р. в судовому засіданні проти позову заперечив, надав суду письмові заперечення. Вважає, що управління державної казначейської служби в місті Тернополі не є належним відповідачем у справі. В якості відповідача слід залучити Державну казначейську службу України, оскільки саме цей орган здійснює безспірне списання коштів державного бюджету. Також зазначає, що управління державної казначейської служби в місті Тернополі в процесі виконання своїх повноважень, прав та охоронюваних законом інтересів позивача жодним чином не порушувало. Представник позивача заперечив щодо заміни відповідача, стверджує, що управління державної казначейської служби в місті Тернополі є належним співвідповідачем по даній справі. Судом встановлено, що 07.05.2012 року державним виконавцем Першого відділу ДВС Тернопільського міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа по справі №1915/2558/2012 виданого Тернопільським міськрайонний судом в порядку виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26.01.2012р. про стягнення із [PERSON] в користь [PERSON] боргу за договором позики в сумі 70 000 грн. 00 коп. та судових витрат в сумі 820 грн. 00 коп. На час винесення рішення вищевказаний виконавчий документ не виконаний. Дане виконавче провадження перебуває у складі зведеного виконавчого провадження ВП №36020809 про стягнення коштів із [PERSON]. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 квітня 2013 року по справі №607/5620/13-ц, яка набрала законної сили, частково задоволено скаргу [PERSON] про визнання неправомірною бездіяльності посадових осіб першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції. Визнано бездіяльність посадових осіб першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції в порядку виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26.01.2012 року неправомірною та зобов'язано перший відділ державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції ужити всіх заходів, передбачених законом України «Про виконавче провадження» щодо виконання виконавчого листа виданого Тернопільським міськрайонний судом в порядку виконання рішення суду від 26.01.2012р., про стягнення із [PERSON] в його користь боргу за договором позики в сумі 70 000 грн. 00 коп. та судових витрат в сумі 820 грн. 00 коп. Ухвалою суду від 29 квітня 2013 року встановлено, що державним виконавцем в ході виконання вищевказаного рішення суду не вжито усіх заходів примусового виконання, зокрема, не ініційовано перед судом питання примусового проникнення державного виконавця до житла чи іншого володіння боржника в порядку статті 376 ЦПК України. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до вимог ч.5 ст.124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ч. 2 статті 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Отже, зазначений перелік не є вичерпним. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України). Відповідно до положень статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до п. 2 частини другої цієї статті моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до п. 9 цієї Постанови Пленуму Верховного Суду України, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно ч. 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Також судом взято до уваги правову позицію висловлену Верховним Судом України у постанові від 11.09.2013р. по справі №6-48цс13, відповідно до якої при відшкодуванні моральної шкоди, завданої особі незаконними діями чи бездіяльністю працівників виконавчої служби, застосуванню підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, статті 23, 1167, 1173 ЦК України та стаття 11 Закону України «Про державну виконавчу службу». Згідно статті 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Враховуючи вищенаведені вимоги закону, та встановлені обставини справи, суд вважає, що моральна шкода, завдана неправомірною бездіяльністю державних виконавців, у зв'язку із зволіканням працівників виконавчої служби під час виконання судового рішення, яка (бездіяльність) доведена ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 29 квітня 2013 року по справі №607/5620/13-ц, повинна бути відшкодована державою, оскільки відповідно до вимог статей 1167, 1173 ЦК України за шкоду, заподіяну рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади або органу місцевого самоврядування чи їх посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, несе відповідальність держава. При цьому, суд вважає, що управління державної казначейської служби в місті Тернополі є належним співвідповідачем по даній справі, так як дане управління є територіальним органом Державної казначейської служби України, яка в свою чергу здійснює безспірне списання коштів державного бюджету. Щодо розмежувань компетенції між центральним органом і територіальними органами казначейської служби, суд вважає, що це внутрішнє питання даного органу виконавчої влади, яке не повинно перешкоджати виконанню рішення суду про стягнення з держави на користь громадянина моральної шкоди завданої бездіяльністю органу державної влади (в даному випадку - органу державної виконавчої служби). При визначенні розміру шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв'язку з неправомірною бездіяльністю державного виконавця, суд, у відповідності до ч.3 ст. 23 ЦК України, враховуючи характер порушення прав позивача, глибини фізичних та душевних страждань та вимоги виваженості, розумності і справедливості приходить до переконання, що в користь [PERSON] з держави слід стягнути моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн. В решті ж позовних вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити, у зв'язку з їх необґрунтованістю. Посилання представника виконавчої служби на те, що на даний час державним виконавцем вчинено усі дії щодо примусового виконання вищевказаного виконавчого документа судом не береться до уваги, так як у даній справі йдеться про відшкодування моральної шкоди завданої бездіяльністю державної виконавчої служби до 29.04.2013р. (дати винесення ухвали Тернопільського міськрайонного суду, якою встановлена бездіяльність). Крім того, в силу вимог статті 88 ЦПК України, слід стягнути із відповідача - першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції на користь держави 243,60 грн. судового збору.

Outcome: partial