Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за затримку виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог вказав, що в період з 19 жовтня 2020 року по 29 червня 2021 року він працював у Державному підприємстві «Вугільна компанія «Краснолиманська», після чого звільнився на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням згідно наказу № 1499/к від 29.06.2021 року. При звільненні відповідач своєчасно не провів з ним повний розрахунок, заборгованість підприємства за квітень та травень місяці складає 50167,15 грн. Відповідач регулярно затримував видачу заробітної плати, видавав її дрібними частками з порушенням строків встановлених колективним договором. Посилаючись на ст.ст. 116, 117 КЗпП, просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 120 робочих днів в сумі 86160 грн. виходячи з середньоденного заробітку 719 грн. Крім того, вчасно не сплативши йому заробітну плату, відповідач спричинив йому моральну шкоду, яка виражається у душевних стражданнях у зв`язку з порушенням його законного права на своєчасне отримання зароблених ним грошей та викликаних матеріальних труднощів. На його утриманні знаходиться дружина та неповнолітня донька. Це привело до порушення його звичайного життєвого устрою, так як він змушений був неодноразово приїздити на підприємство з метою з`ясування строків погашення заборгованості, повинен був їздити за свій рахунок. Вчинену йому моральну шкоду оцінює у суму 5000 грн. Посилаючись на порушення відповідачем вимог трудового законодавства, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у сумі 50167,15 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2021 по 01.10.2021 року у сумі 86160 грн., спричинену йому затримкою розрахунку моральну шкоду у розмірі 5000 грн., та покласти на відповідача понесені ним судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 908 грн., сплаченого при зверненні до суду. Ухвалою судді від 04.10.2021 у справі відкрито провадження та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач до судового засідання не з`явився, про час та місце слухання справи сповіщений належним чином, надав суду заяву з клопотанням розглянути справу за його відсутності, на позовних вимогах наполягає у повному обсязі. Представник відповідача до судового засідання не з`явився, про час та місце слухання справи сповіщений належним чином, надав суду відзив в якому із позовними вимогами не погодився повністю, просив суд розглянути справу за його відсутності. Свою позицію у цій справі представник відповідача обґрунтував тим, що звільнення позивача та розрахунок з ним при припиненні трудових відносин здійснені у повній відповідності до норм чинного законодавства України про працю. Так, позивач звільнений 29.06.2021 року згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. Днем звільнення позивача є 29.06.2021 року, у який він працював у 3 зміну. В день звільнення позивачу відповідно до вимог ч. 1 ст. 43 КЗпП України видана трудова книжка, при цьому, позивач з вимогою про виплату заборгованості не звертався. Станом на 03.08.2021 року заборгованість ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» перед [PERSON] складає 50167,15 гривень, для найшвидшого погашення якої вчиняються всі можливі дії. Враховуючи фактичні обставини справи, відповідачу вкрай важко виконувати, в повному обсязі, вимоги ст.116,117 КЗпП України, і вважає ці обставини, як форс - мажорні (не з вини підприємства). Враховуючи вищевикладене, усяке явище, яке перешкоджає підприємству належно виконати свої обов`язки перед працівником, якщо підприємство проявляло належну дбайливість щодо цього, виключає вину підприємства. Таким чином, звільнення позивача здійснене у повній відповідності до норм чинного законодавства України про працю. Виходячи з викладеного, на думку представника відповідача, позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки при звільненні та моральної шкоди є безпідставними та не підлягають задоволенню. Встановивши характер спірних правовідносин, дослідивши надані суду докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог позивача, виходячи з такого. Судом встановлено, що позивач [PERSON] в період з 19 жовтня 2020 року по 29 червня 2021 року перебував у трудових відносинах з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська». 29.06.2021 року на підставі ч.1 ст.38 КЗпП його було звільнено з роботи за власним бажанням (а.с. 5-6). Згідно довідки про розмір заборгованості по заробітній платі № 606 від 03.08.2021 року, загальна сума заборгованості по заробітній платі станом на дату надання довідки становить 50167,15 грн., в тому числі за квітень 2021 року - 15811,25 грн, травень 2021 року - 34355,90 грн. Суми заборгованості з виплати заробітної плати вказані після утримання обов`язкових податків та зборів (а.с.7). Згідно довідки відповідача, середньоденна заробітна плата позивача становить 1305,04 грн. (а.с. 27). Заперечень щодо визначеного відповідачем розміру середньоденного заробітку позивача, від сторін не надходило. Згідно довідки про відмітки таб.№ 2885 [PERSON] , в день звільнення 29.06.2021 року працював у третій зміні (а.с. 26). За змістом положень статей 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справу на підставі доказів, поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. При звільненні працівника, на підставі положень статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України виплата всіх сум, які належать йому від підприємства, установи, організації, здійснюється в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми повинні бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У випадку невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені законодавством підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тому суд вважає, що є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої йому заборгованості по заробітній платі в сумі 50167,15 гривень та середнього заробітку за несвоєчасну виплату відповідачем належних сум з часу звільнення позивача з підприємства відповідача до дати розгляду справи по суті. Згідно роз`яснень у пункті 25 постанови Пленуму Верхового Суду України від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» непроведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності. Тобто, проведення повного розрахунку зі звільненим працівником проводиться не на вимогу такого працівника, а закріплено законодавством. Тому суд не приймає позицію представника відповідача з приводу того, що позивач мав можливість у день звільнення при отриманні трудової книжки, наказу про звільнення, звернутися до бухгалтерії і отримати розрахунок, але такого не зробив, у зв`язку з чим, на думку представника відповідача, у підприємства відсутня правова відповідальність у цьому позові. Діюче трудове законодавство передбачає безальтернативний обов`язок виплати належних працівникові сум при його звільненні, це законодавство встановлює і пов`язує юридичну відповідальність за порушення даних вимог законодавства, з юридичною особою того підприємства, установи, організації, на якому працювала особа до звільнення. Середньоденний заробіток позивача, за розрахунком відповідача, заперечень проти якого позивач не висловлював, становить 1305,04 гривень. Кількість робочих днів з дати звільнення позивача 30 червня 2021 року до розгляду судом справи по суті становить 84 дні, у тому числі у червні 2021 року - 1 день, у липні 2021 року - 22 дні, у серпні 2021 року - 21 день, у вересні 2021 року - 22 дні, у жовтні 2021 року - 18 днів. Сума середнього заробітку складає 109623,36 гривень з розрахунку: (84х1305,04). Згідно з висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом. Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц. Беручи до уваги розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, період затримки виплати такої заборгованості, карантин, запроваджений Кабінетом Міністрів України на всій території України у зв`язку із захворюванням на COVID -19, який безумовно впливає на фінансовий стан підприємства, суд вважає справедливим обмежити розмір відповідальності відповідача за несвоєчасну виплату заробітної плати позивачу розміром суми заборгованості, яка підлягала позивачеві до сплати при звільненні. Суд вважає необхідним стягнути на користь позивача з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 50167,15 грн. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Суд вважає, що внаслідок порушення права позивача на своєчасне отримання заробітної плати, яка в повному обсязі не виплачувалася позивачу протягом тривалого часу і не погашена на час винесення судового рішення, позивачеві заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, пов`язаних з порушенням його права на оплату праці, матеріальних труднощах у зв`язку з цим, необхідності здійснювати пошуки джерела доходу для існування себе та своєї родини, у зміні звичного перебігу життя, зокрема необхідності відстоювати свої права у судовому порядку. Але сума, в яку позивач оцінив заподіяну моральну шкоду і яка за його оцінкою становить 5000 гривень, є завищеною і не відповідає отриманим ним моральним стражданням. Виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає необхідним у відшкодування позивачеві заподіяної йому моральної шкоди стягнути з відповідача на користь позивача 2500 гривень. Суд не приймає доводи відповідача щодо відсутності підстав для задоволення позову, оскільки вони не ґрунтуються на законі. На підставі положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України на користь позивача підлягає стягненню з відповідача понесені ним судові витрати. На підставі ст.43 Конституції України, ст.ст.47, 94, 115, 116, 117 КЗпП України, ст.ст.21, 24 Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: partial