Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що інспектором 5 роти 1 батальйону 1 полку (з ОПБ) УББ у місті Києві старшим лейтенантом поліції Тарнавською В.А. складений протокол серії БД № 442001 про адміністративне правопорушення, визначене ч. 1 ст. 130 КУПАП, згідно якого [PERSON] 06 січня 2018 року приблизно о 06:55 год. керував автомобілем марки «Шкода», д.н. [NUMBER] по вул. Г. Юри в м. Києві з ознаками наркотичного сп`яніння, чим порушив п. 2.5 Правила дорожнього руху України, тобто скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП. Постановою Святошинського районного суду міста Києва від 05 березня 2018 року у справі № 759/603/18 закрито провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення. Позивач зазначає, що постанова суду від 05 березня 2018 року свідчить про незаконність складання щодо нього протоколу про адміністративне правопорушення, а обвинувачення його у перебуванні під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції призвело до сильних душевних хвилювань та моральних страждань. Крім того, з метою захисту своїх порушених під час складання протоколу про адміністративне правопорушення прав [PERSON] звернувся до адвоката Подлуцького М.О. та поніс витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 860,61 грн, що на його думку в розумінні ст. 22 ЦК України є збитками (майновою шкодою) та підлягають відшкодуванню за рахунок Державного бюджету. Посилаючись на те, що дії працівників поліції при складанні протоколу про адміністративне правопорушення щодо позивача не відповідали вимогам діючого законодавства, останній просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] у відшкодування 30 000,00 грн. моральної шкоди та 12 860,61 грн. майнової шкоди. Сторони будучи повідомленими належним чином в судове засідання не з`явилися, що у відповідності до ст. 223 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи по суті, а тому суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Згідно з ч. 6 ст. 83 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, зі змісту вказаної норми процесуального права вбачається, що при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, щодо якої прийнято постанову у справі про адміністративне правопорушення, це рішення є обов`язковим для суду лише щодо з`ясування питань, чи мали місце такі дії та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено, що постановою Святошинського районного суду міста Києва від 05 березня 2018 року у справі № 759/603/18 закрито провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення (а.с. 21-22). З матеріалів справи вбачається, що по справі № 759/603/18 щодо [PERSON] про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП ним понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 860,61 грн., на підтвердження чого надано: угоду про надання правничих послуг адвоката від 13 лютого 2018 року та додаток до неї, згідно якої гонорар адвоката Подлуцького М.О. становить 10000 грн; акт приймання-передачі виконаних робіт від 13 лютого 2018 року за особистим підписом клієнта [PERSON] та адвоката Подлуцького М.О., відповідно до якого вартість гонорару по угоді про надання правничих послуг адвоката на час підписання акту становить 10000 грн; акт приймання-передачі виконаних робіт від 14 лютого 2018 року за особистим підписом клієнта [PERSON] та адвоката Подлуцького М.О., відповідно до якого останній отримав 30 літрів бензину А - 95 в якості транспортних витрат, вартість якого складає 1030,75 грн.; акт приймання-передачі виконаних робіт від 21 лютого 2018 року за особистим підписом клієнта [PERSON] та адвоката Подлуцького М.О., відповідно до якого останній отримав 30 літрів бензину А - 95 в якості транспортних витрат, вартість якого складає 900,16 грн.; акт приймання-передачі виконаних робіт від 05 березня 2018 року за особистим підписом клієнта [PERSON] та адвоката Подлуцького М.О., відповідно до якого останній отримав 30 літрів бензину А - 95 в якості транспортних витрат, вартість якого складає 929,70 грн. та квитанції про оплату палива (а.с. 11-14). Сторони та третя особа будучи повідомленими належним чином в судове засідання не з`явилися, що у відповідності до ст. 223 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи по суті, а тому суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. В рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Отже, гарантоване ст. 55 Конституції України і конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. В ст. 56 Конституції України зазначено, що кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми права, відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені ч. 7 ст. 1176 ЦК України, які характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Згідно вимог ч.ч. 1, 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Положеннями ст.ст. 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. Згідно вимог п. 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в наведених у статті цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. За приписами ч.ч. 5, 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що 06 січня 2018 року інспектором 5 роти 1 батальйону 1 полку (з ОПБ) УББ у місті Києві старшим лейтенантом поліції Тарнавською В.А. було протиправно складено відносно нього протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, чим останньому завдано суттєвих моральних страждань, які призвели до сильних душевних переживань. Згідно вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. При застосуванні положень ст.ст. 1173, 1174 ЦК України суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Разом з тим, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу заподіяння йому моральної шкоди. Окрім того, до [PERSON] адміністративне стягнення застосовано не було, а сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність інспектора 5 роти 1 батальйону 1 полку (з ОПБ) УББ у місті Києві старшого лейтенанта поліції Тарнавської В.А. заподіяли позивачу моральну шкоду. Вказаний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 312/262/18, провадження №61-14401св19. З огляду на викладене, враховуючи те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів незаконності дій відповідачів, а складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, так як відповідно до ст.ст. 283, 284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом, суд дійшов висновку, що підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди відсутні. Стосовно вимог позову про стягнення майнової шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди. Згідно приписів ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). За приписами ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Таким чином, для покладення відповідальності на заподіювача майнової шкоди необхідна сукупність таких обов`язкових умов: а) наявність шкоди; б) протиправність дій заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою; г) вина в заподіянні шкоди, тобто деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Отже, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на викладене, з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу. Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення з відповідачів майнової шкоди, позивач зазначає, що вказана шкода складається з понесених ним витрат на правничу допомогу під час розгляду щодо нього справи про адміністративне правопорушення. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За приписами ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витратна оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 14 квітня 2020 року у справі № 925/1196/18, провадження № 12-153гс19, процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову. Такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством. Враховуючи викладене, вимога позивача про стягнення на його користь матеріальної шкоди, яка в дійсності є процесуальними витратами в іншій справі, задоволенню не підлягає. За приписами ст.ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, виходячи з принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed