Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], в якому просив зобов'язати відповідача не чинити перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] та вселити позивача в зазначену квартиру. В обґрунтування позову зазначив, що йому на праві власності належить 1/4 частини вищевказаної квартири. Співвласником іншої частини квартири, зокрема 1/4 є відповідач, який є батьком позивача, а інші 2/4 частки квартири належали на праві власності померлим [PERSON] та [PERSON] Відповідач перешкоджає позивачу у користуванні його майном, маючи ключі не допускає його до користування квартирою. Позивач надав до суду клопотання про розгляд справи у відсутність його представника. Просив суд позовні вимоги задовольнити повністю. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, оскільки відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Про причину неявки суд не повідомив. Позивач у своїй заяві не заперечує проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів у зв'язку з чим суд на підставі ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе вирішити справу у його відсутність за наявними у справі доказами, ухваливши заочне рішення. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд, приходить наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 12 червня 2001 року квартира [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належить [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Як зазначає позивач, та з матеріалів справи не вбачається, що після смерті [PERSON] та [PERSON] у спадщину ніхто не вступав та спадкових прав не оформляв. Разом з тим, сторони у справі не виявили бажання реалізувати таке право. Враховуючи принципи змагальності та диспозитивності встановлені цивільним процесуальним законом, суд позбавлений можливості витребувати будь-які докази та формувати коло учасників судового розгляду з власної ініціативи. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України до правомочностей власника належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є найбільш фундаментальним речовим правом, яке створює основну юридичну передумову для нормального функціонування цивільного обороту. Найбільш ефективним і поширеним способом відновлення порушених прав та законних інтересів власника є судовий захист. Судовий захист права власності у порядку цивільного судочинства здійснюється за вимогами, серед яких: - про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном; - про відшкодування шкоди, заподіяної майну, або збитків, завданих порушенням прав власника; - про визнання недійсними договорів та про визнання договорів дійсними - у випадках, передбачених ЦК України. За приписами ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Таким чином частина 3 вищевказаної норми надає кожному із співвласників право вимагати надання йому у володіння та користування конкретної частини майна в натурі, в розмірі, адекватному їх часткам у праві спільної часткової власності. У принципі, можливе виділення у володіння та користування співвласників також таких частин у спільному майні, які не співпадатимуть з їх ідеальними частками В ході судового розгляду встановлено, що позивачу на праві власності належить 1/4 частини спірної квартири і ця обставина ніким не оспорюється. Національне законодавство декларує володільцю майна право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, оскільки це є невід'ємною частиною реалізації особою її права власності. Порядок виділення у володіння та користування конкретної частини майна в натурі передбачає наявність декількох співвласників майна, що є їхньою спільною частковою власністю. При цьому суд враховує, що у випадку гіпотетичної зміни складу співвласників внаслідок успадкування частки у праві спільної часткової власності чи її відчуження за договором, для нового співвласника встановлений раніше порядок володіння та користування спільним майном буде обов'язковим. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 Верховний Суд України зазначив, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до Висновку від 12 березня 2018 року, затвердженого начальником Печерського РУ ГУ МВС України у місті Києві, 19 лютого 2018 року надійшла заява [PERSON] про те, що [PERSON] не впускає його до квартири. [PERSON], пояснив, що 19 лютого 2018 року, приблизно 19-00 год., він намагався потрапити до своєї квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], дана квартира є його власністю але його батько який є співвласником даної квартири, його не впускає. Суд знаходить вказану обставину такою, що доводить факт здійснення [PERSON] перешкод [PERSON] у користуванні його власністю та вважає, що належним негаторним способом захисту порушеного права останнього на володіння 1/4 частиною квартири [ADDRESS] буде його вселення у квартиру та зобов'язання відповідача не чинити йому перешкод у користуванні, а тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved