Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-28 00:00:00

Позивач [PERSON]\~ звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання договору недійсним та стягнення заборгованості 3% річних, інфляційних збитків та процентів за користування чужими коштами в якій просив визнати недійсним договір укладений на його імя\~ в ЗАТ КБ «Приватбанк» 16.10.2006 та стягнути\~ на його користь заборгованість 8100 грн., 3% річних -1234,97 грн., інфляційних збитків -8513,11 грн., проценти за користування\~ чужими коштами 5668,89 грн.. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що 27.08.2014 року рішенням Старобільського районного суду задоволено позов Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк») до [PERSON] про стягнення заборгованості в сумі 22942, 28 грн. З матеріалів вищезазначеної справи він дізнався про незаконно оформлений кредитний договір на його імя. Стверджує, що оформлення вищезазначеного кредитного договору він не здійснював, не писав та не підписував жодних документів на видачу кредиту. Договір укладено без його відома та згоди невідомими йому особами на втрачений паспорт. 23.12.2014 року Апеляційним судом Харківської області прийнято рішення про скасування рішення Старобільського районного суду від 27.08.2014 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. При розгляді справи в апеляційній інстанції, судом встановлено факт незаконно здійсненої банківської операції представник банку не заперечував, що цільове призначення внесених ним коштів 28.02.2012 року на загальну суму 8100 грн. було погашення кредиту укладеного 16.10.2006 року на його імя в ЗАТ КБ «ПриватБанк», а внесення коштів через банкомат на рахунок, відкритий ним у 2012 році. Вказані кошти самостійно банком були зараховані на погашення кредиту, який укладено без його відома та згоди невідомими йому особами на втрачений паспорт у 2006 році. Тому просить суд визнати недійсним договір, укладений ним на його імя в ЗАТ КБ «ПриватБанк» 16.10.2006 року та стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь заборгованості 8100 грн., 3% річних 1234,97 грн., інфляційних збитків 8513,11 грн.., проценти за користування чужими коштами 5668,89 грн. Позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не зявився, надав суду заяву, в якій просив застосувати строки позовної давності на підставі ст. 257 ЦК України, просив суд розглянути справу у його відсутності. Дослідивши докази по справі, вислухавши пояснення позивача, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав: Відповідно до копії рішення Старобільського районного суду від 27.08.2014 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] було задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 22942, 28 грн. та судові витрати у розмірі 243,60 грн. Відповідно до копії рішення апеляційного суду Харківської області від 23.12.2014 року, рішення Старобільського районного суду від 27.082014 року було скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено. Відповідно до копії виписки ПАТ КБ «ПриватБанк», 01.03.2012 року, тобто позивач дізнався, або повинен був дізнатися про порушення свого майнового права, з рахунку [PERSON] було списано кошти на рахунок кредиту 2909**** ****6893 в розмірі 8100 грн. Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Договором позовна давність не збільшувалась. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Відповідно до копії виписки ПАТ КБ «ПриватБанк», з рахунку [PERSON] було списано кошти на рахунок кредиту 2909**** ****6893 в розмірі 8100 грн. 01.03.2012 року, таким чином право на позов у позивача виникло у квітні 2012 року. Позов подано 30.03.2017 року. Крім того, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості було подано до Старобільського районного суду 03.02.2014 року, по зазначеній цивільній справі № 431/337/14-ц [PERSON] подавав заяви, надавав заперечення на позовну заяву, надавав клопотання (матеріали цивільної справи провадження № 2/431/278/14, справа № 431/337/14-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості). Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторін у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Представник відповідача по справі [PERSON] надав суду заяву, в якій просив застосувати вимоги ст. 267 ЦК України. Згідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Аналогічні висновки містяться у правових позиціях Верховного Суду України (справа № 6-116 цс 13): Відповідно до ст.. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності спливає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починаються стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобовязання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами ст.. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті. Відповідно до перерахованих вище рішень судів, встановлено, що списання коштів в розмірі 8100 грн. з [PERSON] є порушенням майнового права останнього, проте у звязку із спливом строку позовної давнини позовні вимоги не можуть бути задоволені на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України. Вимоги про стягнення 3% річних, інфляційних збитків та процентів за користування чужими коштами є похідними від вимоги про стягнення заборгованості, тому суд теж застосовує до цих вимог вимоги ч. 4 ст. 267 ЦК України. З урахуванням вищевикладеного, суд в задоволенні позову відмовляє у звязку зі спливом позовної давності. На підставі викладеного і ст.ст. 3, 13, 16, 256-258, 267 ЦК України,

Outcome: dismissed