Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-29 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, яким, з врахуванням заяви про зміну предмета позову, просить визнати об`єкт незавершеного будівництва (житловий будинок) за адресою: [ADDRESS] в частині 89,1 кв, м., об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати об`єкт незавершеного будівництва (житловий будинок) за адресою: [ADDRESS] в частині 89,1 кв. м. об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] ; та визнати [PERSON] співзабудовником побудованого під час шлюбу, але не введеного в експлуатацію об`єкта незавершеного будівництва (житлового будинку) за адресою: [ADDRESS] в частині 89,1 кв, м. Свої вимоги мотивує тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.09.1997 року, який розірвано рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області 11.12.2012 року. Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 06.12.2006 року, на ім`я [PERSON] було придбано цегляний житловий будинок [ADDRESS] , який на той складався з двох житлових кімнат, житловою площею 26,4 м.кв., кухні, загальною площею 38,2 м.кв. з господарськими будівлями: сарай - Б, вбиральня В, колодязь К. Зазначає, що станом на початок 2013 року, за рахунок трудових та матеріальних вкладень позивача загальна площа будинку збільшилась на 89,1 м.кв. Крім того вказує, що рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 13.06.2014 року, залишеним без змін Апеляційним судом Львівської області ухвалою від 20.02.2015 року, вирішувалось питання поділу житлового будинку [ADDRESS] лише щодо будинку в розмірах, що існував на день купівлі, без врахування проведеної реконструкції. Крім того, відповідачка не бажає вводити в експлуатацію спірний житловий будинок після його реконструкції шляхом добудови, а тому вважає, що захисту в судовому порядку підлягає його право щодо 1/2 частки реконструйованого будинку в розмірі 89,1 м.кв., скільки таке збільшення площі відбувалось саме в період перебування сторін у шлюбі за рахунок фінансових та трудових внесків позивача. Ухвалою судді Пустомитівського районного суду Львівської області від 09.09.2016 року відкрито провадження у справі в порядку, визначеному\~ЦПК України\~(в\~редакції 2004\~року). Дана справа перебувала на розгляді у судді Пустомитівського районного суду Львівської області Добош Н.Б., повноваження якої на даний час припинені, у зв`язку з чим, згідно повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 13.03.2018 року суддя Мельничук І. І. в порядку ст. 11-1 ЦПК України визначена для розгляду даної справи. Відповідно до пункту 9 частини першої\~Перехідних положень ЦПК України\~(в редакції, що набрала чинності 15 грудня 2017 року) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. \~ \~ \~ \~ В судовому засіданні позивач та представник позивача уточнені позовні вимоги підтримали з підстав наведених у заяві про зміну предмету позову від 16.08.2019 року. В обґрунтування заперечень, в судовому засіданні представник відповідача вказує, що реконструкція спірного житлового будинку проводилась після 2012 року, що підтверджується даними інвентарної справи. Крім того, рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 13.06.2014 року встановлено, що реконструкція житлового будинку [ADDRESS] здійснена протягом 2013 року [PERSON] шляхом здійснення прибудови та надбудови до спірного будинку, зокрема прибудова «а-1», мансарду, літню кухню «Г», гараж «Д» внаслідок чого збільшено загальну площу житлового будинку. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 20.02.2015 року вказане рішення залишено без змін. Таким чином, обставини щодо джерела походження коштів, що використовувались для здійснення реконструкції спірного будинку [ADDRESS] встановлені судовими рішеннями і в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України мають преюдиційне значення. Додатково зазначає, що подані позивачем накладні на ряд будівельних матеріалів не є доказом того, що такі призначались для реконструкції спірного будинку, оскільки суперечать іншим матеріалам справи та не є в послідовному зв`язку з іншими доказами. Крім того, наголошує, що позивачем заявлено вимогу щодо виокремленого, не індивідуально визначеного, не наділеного ідентифікуючими ознаками, «уявного» об`єкту у вигляді 89,1 м.кв., який не являється самостійним об`єктом цивільного права та не є річчю цивільного обороту, що унеможливлює пред`явлення матеріально-правової вимоги на такий об`єкт. Представник третьої особи Давидівської [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав суду заяву, якою не заперечив проти позовних вимог, а при вирішенні спору поклався на розсуд суду. Заслухавши пояснення учасників справи та їхніх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Правилами ст.12, ч.1 ст.81\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Частиною першою ст.76\~ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Ст.\~60 СК України\~закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~стаття 368 ЦК України. Частиною першою\~статті 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми\~закону\~свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (правова позиція викладена у постанові ВС ВП у справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018р., постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц). Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.09.1997 року, який розірвано рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області 11.12.2012 року. Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 06.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Леон М.В., [PERSON] купила цегляний житловий будинок [ADDRESS] , який складається з двох житлових кімнат, житловою площею 26,4 м.кв., кухні, загальною площею 38,2 м.кв. з господарськими будівлями: сарай - Б, вбиральня В, колодязь К. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 13.06.2014 року встановлено, що реконструкція житлового будинку [ADDRESS] здійснена протягом 2013 року [PERSON] шляхом здійснення прибудови та надбудови до спірного будинку, зокрема прибудова «а-1», мансарду, літню кухню «Г», гараж «Д» внаслідок чого збільшено загальну площу житлового будинку. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 20.02.2015 року вказане рішення залишено без змін, а тому в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України (т.1 а.с. 236-245). Аналогічна інформація щодо часу забудови вказана в абрисі, що міститься в інвентарній справі (арк. 20 зворот), яка оглянута в судовому засіданні. Крім того, висновком будівельно-технічної експертизи Львівського НДІСЕ №2884 від 28.02.2018 року, проведеної на підставі ухвали Пустомитівського районного суду Львівської області, встановлено, що не надається можливим експертним шляхом визначити період будівництва гаражу та літньої кухні (п.2 висновку), а також період реконструкції житлового будинку (п.5 висновку) за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, висновком додаткової сувої будівельно-технічної експертизи Львівського НДІСЕ № 5555 від 05.04.2019 року, проведеної за ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області встановлено, що будівельні матеріали: цегла в кількості 1000 шт, цемент в кількості 15000 кг, пиломатеріали в кількості 7,5 м.куб та блоки стінові в кількості 1200 шт та 800 шт могли бути використані при реконструкції житлового будинку, будівництві літньої кухні та гаражу по [ADDRESS] , однак встановити, що саме такі матеріали використовувались -не надається можливим. У ч. 13 постанови Пленуму ВС України N 5 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» роз`яснено, що докази, які збираються або подаються сторонами (показання свідків, письмові чи речові докази), повинні стосуватися суті спору (предмета та підстав позову). Належність доказів\~- це якість доказу, що характеризує точність, правильність відображення обставин, що входять в предмет доказування.\~Належними є докази, які\~містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, суд не приймає до уваги подані позивачем копії накладних (т.1, а.с.145-147), оскільки такі не є належними доказами та не містять достатньо інформації щодо предмета доказування. Крім того, суд критично оцінює показання свідків [PERSON] та [PERSON] , оскільки такі були суперечливими між собою та обмежувались загальними фразами. Одночасно, суд оцінює критично посилання позивача на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 07.08.2017 року як на таке, яким встановлені певні обставини, що мають значення для правильного вирішення цього спору, оскільки таке твердження не відповідає дійсності, в силу того, що склад сторін, що приймали участь в справі № 464/5006/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, є відмінним від складу сторін цього спору, що розглядається, а по-друге текст вказаного рішення не містить тих обставин, про які вказує позивач в заяві про зміну предмету позову, а відтак жодного доказового значення в даній справі рішення Сихівського районного суду м. Львова не має. Таким чином, відсутні фактичні обставини та правові підстави для визнання незавершеного будівництва (житловий будинок) за адресою: [ADDRESS] в частині 89,1 кв, м., об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та Якимець [PERSON] ; та визнання [PERSON] співзабудовником побудованого під час шлюбу, але не введеного в експлуатацію об`єкта незавершеного будівництва (житлового будинку) за адресою: [ADDRESS] в частині 89,1 кв, м. Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, виходячи із суті та змісту заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження у представлених суду доказах, враховуючи визначений позивачем об`єкт спору, обраний позивачем спосіб захисту свого права не відповідає характеру спірних правовідносин, а тому оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed