Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про відшкодування моральної шкоди, що виникла внаслідок отримання професійного захворювання. В обґрунтування вимог вказав, що 23 роки 03 місяці він пропрацював на вугільних підприємствах в шкідливих умовах та з важким фізичним навантаженням, що призвело до виникнення хронічного професійного захворювання, за наслідками якого йому висновком МСЕК від 22.05.2019 року було вперше встановлено 65% втрати професійної працездатності: 30% - бронхіт і 35% - попереково-крижова радикулопатія та встановлено 3 групу інвалідності безстроково, що призвело до неможливості продовжувати роботу та йому було запропоновано звільнитися з роботи за власним бажанням, у зв`язку з чим він втратив роботу та можливість матеріально забезпечувати себе та свою родину. Зазначаючи на те, що у результаті отримання професійного захворювання стан його здоров`я суттєво погіршився, що призвело до обмеження його життєдіяльності, глибоких фізичних і моральних страждань, а також настання вимушених змін у його житті, що змушує його докладати додаткових зусиль для організації свого життя, так як за станом здоров`я він вже не має можливості повноцінно працювати, реалізувати свої плани, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь у відшкодування моральної шкоди 150000 грн. Згідно відзиву на позовну заяву, відповідач проти позовних вимог заперечує в повному обсязі. В якості аргументів на підтвердження своєї позиції зазначає недоведеність вини ДП «ВП «Краснолиманська» в настанні професійного захворювання, непідтвердждення доказами витрачання позивачем коштів на лікування, відсутність його скарг під час роботи на порушення технологічних регламентів виробничого процесу, порушення техніки безпеки, гігієни праці або незабезпечення засобами індивідуального захисту. Крім цього, звертається увага на відсутність документального підтвердження спричинення позивачу моральної шкоди, зокрема, висновку МСЕК, який міг би підставою для її відшкодування, та на те, що позивач, крім ДП «ВК «Краснолиманська» працював ще й на інших підприємствах вугільної промисловості в умовах з перевищенням гранично-допустимих показників та був звільнений з роботи не за станом здоров`я, а за власним бажанням. Судом встановлено, що позивач з 1994 року працював на різних вугільних підприємствах з шкідливими умовами праці. Останнім місцем роботи позивача є ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська», де він працював з 05.09.2007 року по 15.02.2018 року на посаді гірничого очисного вибою з повним робочим днем під землею (арк.спр.7-10). 03.12.2018 року в клініці професійних захворювань позивачу [PERSON] був встановлений остаточний діагноз: хронічна попереково-крижова радикулопатія в стадії затихаючого загострення з помірними статико-динамічними порушеннями, м`язово-тонічним та больовим синдромами, рецидивуючий перебіг, хронічний бронхіт II стадії затихаючого загострення, прискорений та базальний пневмосклероз, які носять характер професійного захворювання, у зв`язку з чим позивач неодноразово проходив лікування (арк.спр.16,17,18,19,20,21,22,23,24,25). Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання форми П-4 від 05.04.2019 року, стаж роботи [PERSON] в мовах шкідливого впливу становить 23 роки 03 місяці 29 днів. Професійне захворювання виникло у зв`язку з тривалим періодом роботи в шкідливих умовах на підприємствах вугільної промисловості: ШБУ №2, шахта «Центральна», шахта «Стаханова», шахта «Красноармійська-Західна №1», ДП «ВК «Краснолиманська», на яких піддавався впливу шкідливих факторів - фізичного навантаження, робочої пози, несприятливого мікроклімату, пилу (арк.спр.13-15). 15.02.2018 року позивач був звільнений з роботи на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням в зв`язку з виходом на пенсію (а.с.10). 22.05.2019 року висновком МСЕК позивачу за сукупністю професійних захворювань первинно визначено 65% втрати професійної працездатності (30% - бронхіт і 35% - попереково-крижова радикулопатія) безстроково з встановленням III групи інвалідності (арк.спр.11,12). Правовідносини, які виникли між сторонами, є трудовими і регулюються ст. 237-1 КЗпП України, згідно якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України визначають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, забезпечення яких, згідно ч.1 і ч.2 ст.153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 6 Закону України «Про охорону праці» визначено, що умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства. Згідно ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. розслідування хронічного професійного захворювання Як вбачається з акту розслідування хронічного професійного захворювання від 05.04.2019 року, причиною професійного захворювання є тривалий час роботи позивача в шкідливих умовах, обумовлених впливом несприятливих факторів виробничого середовища трудового процесу - фізичного навантаження, робочої пози, несприятливого мікроклімату, пилу, що призвело до виникнення професійного захворювання у позивача (арк.спр.13-15). Суд погоджується з доводами позивача, що отримане ним професійне захворювання та незворотність його наслідків негативно впливає на його життєву активність, позбавляючи можливості вести повноцінний спосіб життя, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, змушує його проходити періодичні обстеження та стаціонарні курси лікування для підтримки свого здоров`я і тягне за собою моральні страждання. Доводи відповідача про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди суд вважає безпідставними, так як згідно представлених суду доказів, зокрема акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, медичних висновків та епікризів позивач отримав професійне захворювання внаслідок порушення працедавцем його права на безпечні умови праці і уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. До того ж, згідно рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 10рп\\2004 моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Висновок МСЕК на підтвердження спричинення особі моральної шкоди не вимагається, а незазначення в акті розслідування професійного захворювання винних осіб, на що звертає увагу відповідач в письмову відзиві, не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки згідно ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Надання підприємствами засобів захисту від шкідливих чинників, які не усунули впливу негативних факторів, інформованості позивача при прийомі на роботу про умови праці, не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. При цьому слід зазначити, що добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч.2 ст.153КЗпП України та ст.13 Закону України«Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд бере до уваги конкретні обставини справи, роботу позивача на різних вугільних підприємствах, характер отриманого позивачем професійного захворювання і пов`язані з ним фізичні та моральні страждання, відсоток втрати професійної працездатності, інтенсивність і тривалість його фізичних і психічних страждань, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, настання негативних наслідків і вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 30000 гривень. Суд вважає, що такий розмір компенсації позивачу моральної шкоди буде відповідати засадам виваженості, розумності і справедливості. Розмір моральної шкоди, заявлений позивачем, суд вважає завищеним. Вирішуючи питання про судові витрати в порядку ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн. На підставі ст.ст.43, 46 Конституції України, ст.ст.153, 237-1 КЗпП України, ст.9 Закону України «Про охорону праці»,

Outcome: partial