Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 24 листопада 2006 року його мати [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем Костянтинівської сільської ради Пологівського району Запорізької області і зареєстрований в реєстрі за №121, у якому на випадок своєї смерті заповіла державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 3,9130 га позивачеві. 08 листопада 2016 року мати позивача померла. У нотаріальній конторі, куди позивач звернувся для оформлення спадщини, йому повідомили, що мати заповіла йому не земельну ділянку, а документ державний акт. Позивач із таким тлумаченням заповіту не згоден і вважає, що мати заповіла йому саме земельну ділянку, право власності на яку посвідчено державним актом. Саме тому він і звернувся до суду із вказаним позовом. Про місце, дату і час розгляду справи особи, які беруть участь у справі, повідомлялися належним чином, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами. У судове засідання позивач не зявився і свого уповноваженого представника не направив, однак надав до суду письмову заяву, в якій просить справу розглянути за його відсутності. На позовних вимогах наполягає і просить їх задовольнити. Від представника відповідача до суду також надійшла письмова заява, у якій він не заперечував проти задоволення позовних вимог, справу просив розглянути за його відсутності. Третя особа у судове засідання також не зявилася, але надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала і не заперечувала проти його задоволення. У звязку із заявами осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх відсутності, на підставі ч.2 ст.197 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, беручи до уваги наполягання позивача на задоволенні позову, визнання позову відповідачем та третьою особою, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Так, у судовому засіданні встановлено, що матірю позивача є [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії ІІ-ЖС № 335363, виданого Пологівською сільською радою Запорізької області 12 квітня 1980 року. 08 листопада 2016 року [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ЖС № 366192, виданого виконавчим комітетом Костянтинівської сільської ради Пологівського району Запорізької області 09 листопада 2016 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається із земельної ділянки площею 3,9130 га з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Костянтинівської сільської ради Пологівського району Запорізької області. Вказана земельна ділянка належала спадкодавцеві на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 128691, виданого 19 жовтня 2005 року на підставі розпорядження голови Пологівської райдержадміністрації від 21.04.2005 року №254, копія якого міститься у матеріалах справи. За життя [PERSON] було складено заповіт, посвідчений секретарем Костянтинівської сільської ради Пологівського району Запорізької області [PERSON] 24 листопада 2006 року та зареєстрований в реєстрі за №121. Як вбачається із наявної у матеріалах справи копії вказаного заповіту, на випадок своєї смерті [PERSON] зробила таке розпорядження: «державний акт на право власності на земельну ділянку площею 3,9130 га, яка знаходиться на території Костянтинівської сільської ради серія ЗП № 128691 та свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільгоспідприємства (майновий сертифікат) зареєстрований Костянтинівською сільською радою 01 червня 2001 року, заповідаю сину [PERSON], [INFO]». Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Як вбачається із позовної заяви, позивач звернувся до нотаріуса за консультацією з приводу оформлення права власності на спадкове майно, який йому розяснив, що в заповіті мати заповіла йому не саму земельну ділянку, а тільки державний акт на право власності на земельну ділянку. Відповідно до ч.1 ст.126 ЗК України, в редакції, чинній на час видачі спадкодавцю [PERSON] державного акту на право власності на земельну ділянку, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Тому, як вбачається із наявної у матеріалах справи копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 128691, виданого 19 жовтня 2005 року на підставі розпорядження голови Пологівської райдержадміністрації від 21.04.2005 року №254, спадкодавець [PERSON] за життя була власником земельної ділянки площею 3,9130 га з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Костянтинівської сільської ради Пологівського району Запорізької області. Згідно зі ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст.1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. Відповідно до ст.213 ЦК України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що спадкодавець [PERSON], заповідаючи у заповіті, посвідченому секретарем Костянтинівської сільської ради Пологівського району Запорізької області [PERSON] 24 листопада 2006 року та зареєстрованому в реєстрі за №121, своєму синові [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку площею 3,9130 га, яка знаходиться на території Костянтинівської сільської ради, серії ЗП № 128691, фактично реалізувала свою волю на передачу у спадок своєму синові [PERSON] земельної ділянки площею 3,9130 га з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Костянтинівської сільської ради Пологівського району Запорізької області, оскільки вказаний державний акт є документом, який посвідчує право власності спадкодавця [PERSON] саме на цю земельну ділянку, і до дня смерті вказаний заповіт спадкодавець [PERSON] не змінювала і не скасовувала. У зв'язку з цим суд приходить до висновку, що пред'явлений позов [PERSON] є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved