Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON] , вказуючи, що 10 серпня 1996 року між ними було укладено шлюб, який зареєстрований виконавчим комітетом Грушівської сільської ради Дрогобицького району Львівської області, про що зроблено актовий запис №5. У них народилася донька [PERSON] , 2001 р.н., яка на цей час є повнолітньою. Спільне життя з відповідачкою не склалося. У них виявилися різні погляди на життя, виховання доньки та сімейні стосунки, через що між ними були постійні непорозуміння та сварки, стали напруженими стосунки, що призвело до остаточного охолодження їхніх почуттів, втрати одним до одного поваги та любові. Вони з відповідачкою проживають окремо, спільного господарства не ведуть, шлюбні відносини не підтримують. Примирення між ними не можливе. Майнових спорів між ними немає. Ухвалою судді від 25 червня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі та визначено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач [PERSON] подала відзив від 16.07.2021 на позовну заяву, у якому просить відмовити в задоволенні позову [PERSON] про розірвання шлюбу. Зазначила, що позов вона не визнає, вважає його надуманим, безпідставним, необґрунтованим. Позовна заява за змістом і суттю є суперечливою, голослівною, безпідставною, адже не підтверджена жодним доказом. Зазначаючи в позовній заяві однакову адресу проживання сторін, позивач одночасно зазначає, що вони проживають окремо. Також відповідачка не погоджується з такою причиною розірвання шлюбу, як «різні погляди на життя, виховання доньки та сімейні відносини». Зокрема, сторони прожили спільно в шлюбі 25 років, виховали доньку, відтак у них не є різні погляди. Знаючи позивача протягом 25 років, відповідачка пробачає йому подружню зраду заради збереження сім`ї та батька для доньки. Адже донька протягом останніх років хворіє, і повідомлення про те, що батько залишить її та сім`ю, може завдати непоправної шкоди її здоров`ю. Тому з цих підстав шлюб необхідно зберегти. Також неправдивими є твердження позивача про відсутність спору щодо поділу спільного майна подружжя, оскільки набута в шлюбі квартира не є розділена, а набутий у шлюбі автомобіль позивач використовує виключно у власних інтересах. 21 вересня 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, що твердження відповідачки у відзиві є неправдивими. З жовтня 2020 року він приїжджав виключно до їхньої дитини з десять разів. Їхня донька є повнолітньою, розумною та розважливою, знає, що подружнє життя між сторонами не склалося. Спору про поділ майна у них немає, оскільки позивач залишив відповідачці та доньці квартиру, побутову та комп`ютерну техніку, готівкові гроші та вкладення у банку відповідачки. Примирення між сторонами не можливе. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, дав пояснення, аналогічні змісту позовної заяви, наполягає на розірванні шлюбу, підтвердив, що близько трьох років сторони проживають окремо, припинили шлюбні відносини, спільного господарства не ведуть, у нього є інша жінка. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні заперечила проти розірвання шлюбу. При цьому підтвердила, що вони з відповідачем близько трьох років проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Їй відомо, що у відповідача є інша жінка, проте заради їхньої спільної дитини та збереження сім`ї вона прощала зраду відповідачу. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з таких підстав. За змістом ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч.3, 4 ст. 56 СК України). Згідно з ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як встановлено судом, шлюб між сторонами [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 10 серпня 1996 року виконавчим комітетом Грушівської сільської ради Дрогобицького району Львівської області, про що зроблено актовий запис №5, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим повторно. Подружжя має доньку [PERSON] , 2001 р.н., яка на цей час є повнолітньою. Суд встановив, що сім`я між сторонами розпалася, перебування сторін у шлюбі є формальним, примирення не можливе. Тривалий час, зокрема, близько трьох років, сторони проживають окремо, не підтримують сімейно-шлюбних відносин, не ведуть спільного господарства. Причиною розпаду сім`ї стало те, що в них виявилися різні погляди на життя, сімейні відносини, між ними виникали непорозуміння та сварки. У позивача на цей час є інша жінка, з якою він перебуває у фактичних шлюбних відносинах, про що підтвердили сторони в судовому засіданні. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В оцінці доводів сторін суд враховує правовий висновок, сформульований Верховним Судом у постанові від 15 травня 2019 року в справі № 347/1988/17, провадження № 61-48116 св 18 (ЄДРСРУ № 81908511), в якому зазначено таке. «Статтею 1 Сімейного кодексу передбачено побудову сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, а також взаємодопомоги і підтримки. Рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї закріплена статтею 7 цього Кодексу, а також статтею 24 СК України, відповідно до якої шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. При цьому, добровільність як засада шлюбу спостерігається, починаючи із закріплення права осіб на укладення шлюбу, перебування у ньому і закінчуючи правом на його вільне розірвання та припинення шлюбних відносин за бажанням будь-кого із подружжя. Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя, що у контексті даної справи означає надання можливості подружжю на вільний вибір способу побудови своїх відносин у зареєстрованому шлюбі або іншим шляхом. Ніхто не може бути примушений до шлюбу або до особистих стосунків поза його волею. При цьому колишнє подружжя не позбавляється можливості налагодити свої стосунки й після розлучення шляхом укладення нового шлюбу або іншим шляхом. Частина 3 статті 105 СК України визначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. За частиною 2 статті 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». Згідно з ст. 111 СК України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно в процесі розгляду конкретної справи. З правового аналізу норм ст. 111 СК України та ч.7 ст.240 ЦПК України випливає, що надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком. До того ж, здійснення процедури примирення є можливим за наявності бажання до цього обох сторін, які прикладають зусилля до збереження шлюбу. Проте, як зазначив у судовому засіданні позивач, він категорично не згодний на подальше збереження шлюбу, вказує, що шлюбні стосунки з відповідачкою не підтримує, шлюб існує формально і суперечить його інтересам. Суд також зазначає, що сама по собі незгода відповідачки з розірванням шлюбу не є підставою для відмови в позові, оскільки кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини і не може бути примушений до їх збереження. Відповідачка, заперечуючи проти розірвання шлюбу, не подала суду доказів того, що їхня сім`я не розпалася і збереження шлюбу є можливим. Заперечення відповідачки на позов суд розцінює як намагання відтермінувати розірвання шлюбу, оскільки вона не взмозі змінити ситуацію, яка склалася в стосунках з позивачем, доводи якого були переконливими про те, що сім`ю зберегти не можливо. З`ясувавши фактичні обставини справи, причини позову про розірвання шлюбу, суд дійшов висновку, що подальше сімейне життя подружжя і збереження шлюбу стало неможливим, позивач категорично відмовляється перебувати в шлюбі з відповідачкою, отже, подальше збереження шлюбу суперечило б його інтересам, сім`я розпалася остаточно, а тому шлюб необхідно розірвати. При зверненні до суду з позовом позивачем [PERSON] було сплачено судовий збір у розмірі 908 грн. У відповідності до ст.141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги задоволені, - з відповідача підлягає стягненню в користь позивача сума оплаченого судового збору.

Outcome: approved