Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, де вимагає визнати недійсними кредитний та іпотечний договори, укладені між ним та АКБ «Новий» у 2007 році. На обґрунтування позову у ньому вказано, що 27 березня 2007 року між позивачем та АКБ «Новий» було укладено кредитний договір № СL38-07-В, відповідно до п.1.1. якого, банк зобов`язався надати позивачу кредитні кошти в розмірі та валюті, згідно Додатку №1 від 27.03.2007 р., 18000,00 дол. США, в подальшому згідно Додаткової угоди №2 від 09.08.2007 р. сума кредиту була збільшена до 29700 дол. США. Позивач прийняв суму по кредиту на споживчі цілі. Процентна ставка, за текстом договору, 16% річних. Проте, позивач вважає, що вказаний договір є недійсним з підстав, що у банку відсутня генеральна та індивідуальна ліцензії на видачу кредитних коштів у валюті - доларах США, посилаючись на те, що грошовою одиницею України є гривня. Позивач у поданій суду заяві підтримав позов у повному обсязі із зазначених підстав, і просив справу розглядати у його відсутність та задовольнити з врахуванням всіх письмових доказів, які надані з боку позивача та які суд витребував у відповідача. Представник відповідача, згідно листа від 07 квітня 2014 року за № 9873, просив справу слухати у його відсутність, позов не визнавався з тих підстав, що за діючим законодавством України, на думку представника банк міг надавати споживчий кредит у валюті. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про можливість задоволення позову, виходячи з наступного. Спірні правовідносини регулюються Законодавством України в галузі валютного регулювання, частинами 1 і 3 статті 215 та ч.1 ст.203 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочину є недодержання, в момент вчинення правочину, стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Згідно п.8 керівних роз'яснень постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09 листопада 2009 року, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. В судовому засіданні встановлено, що 27 березня 2007 року між позивачем та АКБ «Новий» було укладено Кредитний договір № СL38-07-В (а.с.8). Відповідно до пункту 1.1. даного договору, Кредитор зобов`язався надати Позичальнику кредитні кошти в розмірі та валюті, згідно Додатку № 1 від 27.03.2007 року (а.с.9), 18000,00 доларів США, в подальшому, згідно Додаткової угоди №2 від 09 серпня 2007 року (а.с.10), сума кредиту була збільшена до 29700 доларів США. Позичальник прийняв суму по кредиту на наступні цілі та з цільовим призначенням кредиту - споживчі цілі. Процентна ставка, за текстом Кредитного договору, визначена 16% річних. Цієї ж дати, на забезпечення вказаного кредитного договору, між сторонами у справі, також було укладено договір іпотеки (а.с.12-14), додаткову угоду № 1 (а.с.15) та додаткову угоду № 2 (а.с.16). Відповідно до ст.99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Забезпечення стабільності грошової одиниці є основною функцією Центрального банку - Національного банку України. Ця конституційна норма викладена і в Законі України «Про Національний банк України», в ст.6 якого записано, що основною функцією Національного банку є забезпечення стабільності грошової одиниці України. На виконання своєї основної функції Національний банк сприяє дотриманню стабільності банківської системи, а також, у межах своїх повноважень, - цінової стабільності. Крім того, відповідно до пунктів 8 і 14 статті 7 Закону України «Про національний банк України», Нацбанк здійснює банківське регулювання та нагляд, відповідно до зазначених спеціальних законом повноважень, валютного регулювання, визначає порядок здійснення операцій в іноземній валюті, організовує і здійснює контроль за банками та іншими фінансовими установами, які отримали ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій. Цивільним Кодексом України врегульовано відносини стосовно валюти зобов`язання та валюти виконання зобов`язання між особами - резидентами України, якими є сторони у справі. Відповідно до ч.1 ст.524 ЦК України зобов`язання між особами - резидентами України має бути виражене виключно у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобов`язання між особами резидентами України має бути виконане виключно у гривнях. Цивільним кодексом України в цілому і статтями 524, 533 Кодексу не передбачено жодного випадку, який би дозволяв проводити розрахунки між особами резидентами України в іноземній валюті. Положення статей 524,533 ЦК України вказують, що визначення грошового еквіваленту суми зобов`язань в іноземній валюті, ні в якому разі не є підставою для оформлення кредитних договорів між особами - резидентами України не в гривнях, а тим більше виключає будь-яку можливість розрахунків (виконання зобов`язання) не в гривнях. Цивільний кодекс України є законом прямої дії, який виключає проведення будь-яких фінансових розрахунків між особами - резидентами України в іноземній валюті, а здійснення таких фінансових операцій за рамками цивільного законодавства є порушенням, за яке передбачається юридична та правова відповідальність. Жодним законом України не надано права особам - резидентам України в господарських відносинах виражати зобов`язання в договорах в іноземній валюті і здійснювати розрахунки між собою в іноземній валюті, такою валютою має бути виключно національна валюта - гривня. Декрет КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15-93 від 19.02.1993 року, із змінами та доповненнями, який має силу прямої дії, встановлює режим здійснення валютних операцій на території України і ним також врегульовано відносини стосовно валюти зобов`язання між особами - резидентами України на території України. Так, згідно ч.1 ст.3 Декрету валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України між особами - резидентами України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог законодавства України. Станом на сьогоднішній день жодним законом не передбачено проведення розрахунків в іноземній валюті на території України між особами - резидентами України, крім видачі Національним банком України індивідуальних та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій в іноземній валюті. Відповідно до ч.4 ст.5 вказаного Декрету: індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Згідно з п. п. «в», «г», ч. 4 ст. 5 Декрету: - індивідуальні ліцензії потребують такі операції: в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Відповідно вищезазначеного припису, індивідуальні ліцензії мають разовий характер, тобто на кожну окрему кредитну операцію з кредитування майна. Декрет приписує отримання нової індивідуальної ліцензії як для кредитодавця, так і для позичальника. Як кредитодавець, так і позичальник, такі ліцензії не отримували. Доказів протилежного, сторони у справі не надали. Зазначені норми, без будь-яких винятків, забороняють використовувати між особами резидентами України іноземну валюту. Крім цього, судом ретельно досліджено письмові докази, в розумінні ст.64 ЦПК України, які судом були витребувані за клопотанням сторони позивача (а.с.25,29) та які були надані відповідачем (а.с.35) за супровідним листом №30115 від 21.10.13 р.. Як вбачається з представлених документів, Кредитний договір та всі додатки до нього, були укладені від імені Київської філії Акціонерного комерційного банку «Новий», яка згідно Положення про Київську філію від 11.02.2003 року (а.с.48) , а саме п.1.2, не має статусу юридичної особи, крім цього, особливим в цій справі є той факт, що Статут банку (а.с.63-64), який погоджений НБУ 13.08.2010 р., свідчить про те, що Банк було створено у формі Товариства з обмеженою відповідальністю, згідно установчого договору від 14.02.1992 року та зареєстровано НБУ 06.04.1992 року. В послідуючому, 01.12.1992 року банк було реорганізовано в КБ «Новий» у формі відкритого акціонерного товариства та в послідуючому 30.07.2009 року змінено назву та організаційно - правову форму банку з Акціонерно-Комерційного банку «Новий» на Публічне Акціонерне Товариство. Вказані обставини приймаються судом до уваги, оскільки відповідач змінив не тільки назву банку а й правові і юридичні наслідки, що напряму впливають на правовідносини, які виникли по укладеному кредитному договору (а.с.8) та додатків до нього (а.с.9,10,11), так як позивач, зокрема в позовній заяві вказує на той факт, що ним не укладався правочин з Публічним акціонерним товариством, а договір укладався із Київською філією Акціонерно-комерційного банку «Новий», яка не є юридичною особою, а крім цього на думку позивача не мала ні індивідуальної, ні генеральної ліцензій. Кредитний договір № 38-07-В від 27.03.2007 року, додаткова угода № 1 від 27.03.2007 року, додаткова угода № 2 від 09 серпня 2007 року, як і Іпотечний договір № 38-07-03 від 27 травня 2007 року, додаткова угоди до нього № 1 від 09 серпня 2008 року, № 2 від 16 квітня 2008 року, свідчить про те, що позивача не повідомляли про перетворення з АКБ на ПАТ «Новий», і будь-якого нового Кредитного договору з ПАТ «Новий», позивач не укладав, як і додатків до нього, чим, на думку позивача, проігноровано норму ч.1 ст.513 ЦК України. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові, а це в послідуючому кореспондується зі ст.517 ЦК України, а саме - первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. За ч.2 ст.517 ЦК України - боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Документами, які засвідчують права (вимоги), що передаються новому кредиторові, є договір та інші до нього документи, котрі підтверджують факт виникнення та існування зобов`язальних правовідносин між первісним кредитором та боржником, платіжні й інші фінансові документи. Тому зазначена норма являє собою ще одну законодавчу гарантію прав боржника - найменш захищеної та слабкої сторони у зобов`язанні. Крім того, письмове повідомлення про заміну кредитора у зобов`язанні є обов`язковим, що відповідач проігнорував, оскільки докази укладання договору з ПАТ «Новий» та письмове повідомлення про заміну кредитора у зобов`язанні в справі не представлено, і відповідач не доводив суду відсутність необхідності у здійсненні цього, з посиланням на статут щодо положень про правонаступництво. Судом досліджено і встановлено, що ні в Положенні про Київську філію (а.с.48,50): Операції філії п.3.1. не містять в переліку операцій, щодо надання кредитів в іноземній валюті, зокрема фізичним особам, також і в Статуті (а.с.66): Види діяльності - не має і не зазначено виду діяльності, який би дозволяв відповідачу видавати кредитні кошти у валюті, в тому числі фізичним особам, в тому числі в Статуті (а.с.91,94,110), (Нова редакція від 30.09.2008 року) та види діяльності описані в Статуті від 13.08.2010 року, які викладені ідентично за сутністю та змістовністю, не містять виду діяльності, яким передбачено відповідачу видавати кредитні кошти у валюті, в тому числі фізичним особам. Судом досліджено і Дозвіл № 112-3 на АКБ «Новий», виданий НБУ 14.12.2001 року (а.с.113) та додаток до Дозволу № 112-3 від 16.01.2003 року, в яких зазначено перелік операцій, які має право здійснювати АКБ «Новий», з яких суд вбачає, що в даних письмових доказах, які представлені стороною відповідача відсутнє посилання в переліку операцій, щодо надання кредитних коштів у валюті, зокрема в Доларах США і фізичним особам, крім цього дані документи не є доказом того, що це індивідуальна та генеральна ліцензії, що не давало будь-якого законного права на видачу кредитних коштів у валюті (доларах США), згідно заяви на видачу готівки (а.с.115) позивачу від 27.03.2007 року та від 09.08.2007 року. Аналізуючи встановлені обставини і викладене, суд дійшов наступного. Вказаний кредитний договір № 38-07-В від 27.03.2007 року не відповідає вимогам Закону, так як відповідно до п.2 ст.13 вищевказаного Декрету, уповноважені банки, які отримали від Національного банку України генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, здійснюють контроль за операціями, що проводяться резидентами та нерезидентами через ці установи, АКБ «Новий» перетворений у ПАТ, як агент валютного контролю, мав здійснювати нагляд за тим, щоб резиденти України, зокрема і його Київська філія не здійснювали розрахунки по споживчим кредитам в іноземній валюті для розрахунків резидентами України. Отже , укладання спірного Договору суперечить Декрету КМУ, Цивільному Кодексу України, тобто діючому законодавству України. Суд також вважає, що отримання кредиту в іноземній валюті та проведення розрахунків між резидентами України - юридичні дії, які пов`язані між собою, оскільки за ч. 2 ст. 345 ГК України мета, за якою надається кредит, є суттєвою, тобто обов`язковою, умовою кредитного Договору. Таким чином, відповідачу було заздалегідь відомо, що згідно спірного Договору, він надає позивачу іноземну валюту з метою здійснення ним розрахунків з іншими резидентами України. Але такі розрахунки були б порушенням ст.3 Декрету, згідно якого національна валюта України є одним законним способом платежу на території України, та підпункту «г» пункту 4 ст.5 того ж Декрету, згідно якого використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії НБУ не допускається. У зв`язку з тим, що згадані вище норми забороняють надання кредиту в іноземній валюті резиденту України для розрахунків з іншими резидентами України, суд вважає, що вони ж забороняють і отримувати такі кредити. Тому суд вважає такими, що не ґрунтуються на законі твердження сторони відповідача про те, що законодавством України не встановлено ні обмежень, ні заборони щодо отримання коштів в іноземній валюті позичальником (резидентом) на споживчі цілі (споживчий кредит). При цьому, суд вважає доведеним твердження позивача про те, що у відповідача не має індивідуальної ліцензії та письмового дозволу НБУ на право здійснювати кредитні операції (надавати кредитні кошти позичальникам - фізичним особам - резидентам України) в іноземній валюті на валютному ринку України. Це підтверджується приведеними вище численними нормативними актами. Такі норми забороняють вчиняти такі операції, так як вони суперечать діючому законодавству, зокрема - Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» № 15-93 від 19.02.1993 року, ст.192 ЦК України, п.13 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 де вказано, що відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється, що також викладено і в рішенні Конституційного Суду України (висновки) від 10.11.2011 р. № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг). Тому право відповідача розміщувати валютні кошти на валютному ринку України не звільняє його від обов`язків агента валютного контролю, передбаченого п.2 ст.13 Декрету, навпаки, застосування цього права всупереч вказаним обов`язкам, може вважатись зловживанням правом, яке не допускається відповідно до ч.3 ст.13 ЦК України. З огляду на викладене, враховуючи у іншій площині цього питання юридичні статуси з однієї сторони Конституції України, Цивільного кодексу України і Господарського кодексу України, які забороняють виражати та виконувати зобов`язання в іноземній валюті, з другої сторони Декрету, що надає право через ліцензування (отримання індивідуальних ліцензій) НБУ здійснювати відносини стосовно зобов`язань та використання зобов`язань між особами - резидентами в іноземній валюті, - суд відповідно до конкуренції норм права має застосувати Конституцію України, ЦК України і ГК України. Декрет застосуванню не підлягає як такий, що суперечить нормативно-правовим актам вищої юридичної сили. Зазначення в кредитних договорах валюти зобов`язання і валюти виконання зобов`язання в іноземній валюті суперечить нормі прямої дії ст.99 Конституції України, ч.1 ст.524, ч.1 ст.533 ЦК України, ч.2 ст.189, ч.2 ст.198 ГК України, ч.1 ст.6 Закону України «Про Національний банк України», що свідчить про незаконність укладення договору кредиту в іноземній валюті. При цьому також, як встановлено вище, сам спірний договір суперечить наведеному Декрету. Вимога про визнання недійним додатків до кредитного договору та іпотечного договору з додатками, є похідною від вимоги щодо кредитного договору, і тому також підлягає задоволенню. Оскільки сторонами не ставилось вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, суд виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства не застосовує їх. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог, що становить 487,20 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: approved