Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

Позивач [PERSON], звернулась до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом до [PERSON], про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, просить суд: розірвати шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON], що зареєстрований 02.06.2010 року відділом РАЦС Теплодарського міського управління юстиції Одеської області, актовий запис №24; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] в розмірі 3\~333 грн. щомісячно, починаючи з 16.07.2018 року і до повноліття дитини; заборонити виїзд [PERSON] за межі України, про що повідомити відповідні компетентні органи, судові витрати покласти на відповідача. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона з відповідачем з 02.06.2010 року перебуває у зареєстрованому шлюбі, від якого має сина [PERSON], [INFO], який проживає разом із матір`ю та знаходяться на її утриманні. З\~вересня \~2017\~року вони\~фактично припинили\~шлюбні відносини,\~втрачені всі\~фізичні та\~духовні звязки,\~спільне господарство\~не ведеться. Відповідач з вересня 2017 року перестав брати участь у вихованні та утриманні малолітнього сина, будь-якої матеріальної допомоги не надає, хоча має змогу її надавати. Відповідач здоровий та працездатний, його дохід, як він сам про те вказує, становить 10\~000 грн., обов`язок утримувати дітей є рівною мірою як обов`язком матері так й батька, просить її позовні вимоги задовольнити з вказаних вище підстав. Позивач в судове засідання надала заяву про розгляд справи у її відсутність, з проханням позовні вимоги задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи у відповідності до ч.1 п.2 ст. 131 ЦПК України повідомлявся належним чином, про причину неявки суду не сповістив. Так, у відповідності до ч.1 п.2 ст. 131 ЦПК України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів звязку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Зі згоди позивача, про що свідчить її заява, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. ст. 280 -281 ЦПК України. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного. Матеріалами справи\~встановлено,\~щодійсно 02.06.2010 року сторони зареєстрували шлюб (актовий запис №24), що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ЖД № 321602, виданим Білгород-Дністровським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 06.04.2018 року /л.с.7/. Відповідно до ст.ст. 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3, 4 ст.\~56\~СК України, передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Позивач у своєму позові зазначає, що між ними фактично припинені шлюбно-сімейні відносини, починаючи з вересня 2017 року вони не проживають разом, спільне господарство не ведеться, примирення між нею та чоловіком вважає неможливим, стверджує, що подальше спільне життя як подружжя і збереження шлюбу суперечить її інтересам. Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення. Частиною 2 ст.\~115\~Сімейного кодексу\~України передбачено, що документом який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову [PERSON] в частині розірвання шлюбу. Стосовно вимог про стягнення аліментів на дитину, суд приходить до наступного. Так, дійсно від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії І-ЖД № 239101 /л.с.8/. Позивач у своєму позові зазначає, що відповідач матеріальної допомоги на утримання їх спільної дитини не надає, в той час як має можливість її надавати. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобовязані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до\~ст.\~182\~Сімейного кодексу\~України, при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів;3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до\~ ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік», встановлено з 01.07.2018 року прожитковий мінімум дітей віком з 6 років- 1944 грн. У відповідності\~до ч.\~3\~ст.\~181\~СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина..\~ Частиною 5 ст.183 СК України, визначений розмір аліментів із розрахунку: на одну дитину однієї чверті, на двох дітей однієї третини, на трьох і більше дітей половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Виходячи із загальних засад справедливості цивільного судочинства та необхідності захисту інтересів неповнолітніх дітей, враховуючи, що\~ ст. 180 СК України\~ покладає обов'язок утримувати дитину на обох батьків, прийнявши до уваги, що чинним законодавством чітко визначений розмір частки аліментів, виходячи із кількості дітей, враховуючи, що мінімальний розмір аліментів не може бути нижчим за 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що становить 972 грн., суд дійшов висновку, що в даному випадку доцільним та достатнім буде стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] в розмірі 1500 грн. щомісячно, починаючи з 17.07.2018 року, тобто з дня звернення до суду з відповідним позовом і до повноліття дитини, а саме до 13.10.2028 року. Відповідно до ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про: 1) стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Таким чином, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів у межах суми платежу за один місяць. Стосовно вимог позивача про заборону виїзду [PERSON] за межі України, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом. У п.5 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянам України», наведені підстави тимчасової відмови у виїзді за кордон, зокрема якщо: він ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобовязань або сплати заборгованості зі сплати аліментів У відповідності до ч.3 ст. 441 ЦПК України, суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення. Відповідно до ст.313 ЦК України, фізична особа має право на свободу пересування. Відповідно до ст.16 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права від 16.12.1966 року, кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Це право не може бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті. Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України орієнтує суди на те, що законом передбачені юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявністю факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання, тому з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, підлягає з'ясуванню судом, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання у повному обсязі або частково. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що на момент звернення до суду з даним позовом ані факту ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням суду, ані факту виникнення аліментної заборгованості не відбулось. У межах вказаної судової справи лише розглядалось питання необхідності стягення аліментів з [PERSON], а тому, задля неможливості порушення прав відповідача, що встановлені Законом України, Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та спеціальним законодавством України, в жодному разі забороняти виїзд відповідача за межі України станом на день винесення рішення буде незаконно, а тому позовні вимоги в цій частині є необгрунтованими, недоведеними та такими, що задоволені бути не можуть. На підставі викладеного,

Outcome: partial