Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, вимоги якого було уточнено під час розгляду справи, до відповідача про стягнення коштів. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що 26.09.2016 року вона передала відповідачу грошові кошти в розмірі 50 000 доларів США за меблеві матеріали для квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належить їй на праві власності, що підтверджується відповідною розпискою відповідача, де зазначено, що він кошти отримав. Також, 28.12.2016 року вона передала відповідачу грошові кошти в розмірі 28 850,00 євро за меблі по «Печерскай» (за меблі для вищевказаної квартири), що підтверджується відповідною розпискою відповідача. Як зазначає позивач, вона виконала свій обов`язок покупця, сплативши за товар (меблеві матеріали), що підтверджується розписками. Проте, відповідач в порушення умов договору не передав мебельні матеріали, меблі, не повернув сплачені йому кошти та в односторонньому порядку відмовився від своїх зобов`язань, а її письмові вимоги залишив без реагування, не надавши ані відповіді, ані пояснень. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить стягнути звідповідача на її користь грошові кошти в розмірі 50 000,00 доларів США, що за курсом НБУ становить 1 392 000,00 грн., сплачені згідно розписки від 26.09.2016 року, грошові кошти в розмірі 28 850,00 євро, що за курсом НБУ становить 1 000 518,00 грн., сплачені згідно розписки від 28.12.2016 року, а також судові витрати по сплаті судового збору. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 09.02.2018 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 27.08.2018 року до суду надійшла уточнююча позовна заява (про збільшення позовних вимог). У даній заяві позивач вказує на те, що окрім вищевказаних коштів 24.06.2016 року вона передала відповідачу грошові кошти в розмірі 49 700,00 доларів США за матеріали, які не були закуплені; 04.11.2016 року грошові кошти в розмірі 70 000,00 доларів США за надання послуг, які відповідачем не було виконано, а також 2600,00 доларів США за розробку проектної документації, яка зроблена не була. Також, згідно розписки від 23.03.2017 року відповідач отримав від неї 10 000,00 доларів США для ремонту її квартири, який зроблено не було та не було повернуто кошти. 09.09.2017 року відповідач отримав від неї у борг суму в розмірі 6000,00 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути до 26.09.2017 року, проте кошти не повернув. З урахування наведеного, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь наступні суми: 1.Грошові кошти в розмірі 50 000,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 01.02.2018 року становить 1 392 000, 00 грн., які було сплачено згідно розписки від 26.09.2016 року; 2.Грошові кошти в розмірі 28 860,00 євро, що за курсом НБУ станом на 01.02.2018 року становить 1 000 518,00 грн., які було сплачено згідно розписки від 28.12.2016 року.; 3.Грошові кошти в розмірі 49 700,00 доларів США, що за курсом НБУ станом 22.08.2018 року становить 1 376 690,0 грн., які було сплачено згідно розписки від 24.06.2016 року за матеріали; 4.Грошові кошти в розмірі 70 000,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22.08.2018 року становить 1 939 000,00 грн., які було сплачено згідно розписки від 04.11.2016 року за послуги; 5.Грошові кошти в розмірі 2 600,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22.08.2018 року становить 72 020,00 грн.; 6.Грошові кошти в розмірі 10 000,00 грн., що за курсом НБУ станом на 22.08.2018 року становить 277 000,00 грн., які було сплачено згідно розписки від 23.03.2017 року за ремонт; 7.Грошові кошти в розмірі 6000,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22.08.2018 року становить 166 200,00, які було надано у борг згідно розписки від 26.09.2017 року. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 10.03.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. 14.05.2020 року до суду надійшов відзив представника відповідача на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача не визнає позовні вимоги, вказуючи на те, що позиція позивача не відповідає дійсності, оскільки вищевказані розписки відповідач надав на вимогу позивача на підтвердження факту отримання компенсації від позивача за вже закуплені ним за власні кошти та передані їй меблі для квартири та, відповідно, надані послуги. На це вказує, зокрема, і те, що у розписках не зазначаються будь-які зобов`язання відповідача ні щодо майбутньої передачі меблів/надання послуг, ні щодо повернення в подальшому грошових коштів. Тому, на думку представника відповідача, правова природа розписок є іншою ніж та, на яку вказує позивач. Крім того, розписки викладені у неналежній формі, оскільки з їх змісту у відповідача не виникає жодних зобов`язань, а тому відсутні підстави стверджувати, що останній заборгував перед позивачем. Так, в розписках, окрім розписки від 09.09.2017 року на суму 6000,00 доларів США, не містяться істотні умови, зокрема: хто саме передав відповідачу грошові кошти, не зазначається, що відповідач бере у борг ці кошти, а також його зобов`язання їх повернути чи здійснити інші дії, не зазначається інформація про сторін, яка б дала змогу їх ідентифікувати. Надані позивачем копії вимог не відповідають змісту розписок та вказують на факти, що не мали місце у правовідносинах між сторонами. Представник відповідача зазначив про те, що в дійсності відповідач виконував доручення позивача по закупівлі та доставці їй меблів, а також надавав пов`язані з цим послуги, а тому не був стороною договору купівлі-продажу. Крім того, позивач не довела, що їй не було здійснено передачу зазначеного майна та надано послуги. Зазначену позицію підтверджують акти здачі-приймання матеріалів та робіт по кожній з розписок, відповідно до яких відповідач прийняв у виконавця для позивача відповідні матеріали та послуги, після чого отримував від позивача компенсацію, оскільки закупив матеріали за власні кошти, на підтвердження чого і були написані вищевказані розписки. Акти виконаних робіт також передавались позивачу. Відтак, з урахуванням наведеного, представник відповідача вважає, що між сторонами мали місце змішані правовідносини, тобто такі, що відповідають кільком видам цивільних правочинів, передбачених чинним законодавством: елементи договору доручення, послуги доставки та договору комісії. Представник відповідача наполягає на тому, що відповідач за власні кошти придбав для позивача меблі для квартири, інші матеріали, оплатив супутні послуги та в день доставки та передачі позивачу придбаних матеріалів (наданих послуг) отримував від останньої компенсацію та на її вимогу надавав відповідні розписки про отримання такого відшкодування, а також передавав акти здачі-приймання матеріалів (послуг), які укладались з третьою особою (виконавцем). Представник відповідача окремо звернув увагу на те, що у відносинах з третьою особою відповідач діяв від свого імені, оскільки про це була домовленість з позивачем, щоб остання не була вимушена оформлювати на відповідача нотаріальну довіреність. Поряд з цим, відповідач оплачував меблі, матеріали та послуги за власні кошти з наступною компенсацією з боку позивача в день передачі вказаного майна останній, оскільки відповідач мав добрі стосунки з її чоловіком та погодився на такий порядок співпраці з останнім та з позивачем. Саме кількість розписок підтверджує, що позивач уповноважила відповідача на виконання вищевказаних функцій, у протилежному випадку не є логічним надавати грошові кошти 6 разів протягом року без застави та без належного оформлення розписок без термінів повернення грошей. Позивач відмовилась надати розписки про прийняття виконання відповідачем зобов`язань, проте відповідач, будучи в дружніх відносинах з чоловіком позивача, довірився останній та не наполягав. На факт того, що позивач приймала від відповідача виконання доручення та не мала будь-яких претензій і була впевнена в добросовісності відповідача, на думку представника відповідача, вказує також і передача відповідачу у борг суми в розмірі 6000,00 доларів США, що оформлено розпискою від 09.09.2017 року. Проте, в часовому проміжку це остання розписка, яка надавалась відповідачем і позивач не передавала б у борг відповідачу ці кошти, якби не була б впевнена в добросовісності останнього та мала претензії щодо виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань. Представник відповідача зауважив і на те, що з урахуванням норм законодавства, практики Верховного Суду та фактичних обставин справи, надані документи, які позивач зазначає як розписки відповідача, не вказують на існування між сторонами відносин, які виникають за договором позики, тобто не передбачають обов`язок відповідача повернути позивачу гроші, а тому вимоги позивача є необґрунтованими і з цієї позиції. Окремо представник відповідача наголосив, що позивач не довела, що меблі, матеріали та послуги їй не надавались. Поряд з цим, позивач не зазначила, яким чином у неї опинились відповідні розписки, окрім розписки від 09.09.2017 року, оскільки жодна з них не містить істотних умов, зокрема ідентифікацію сторін, що б дозволило встановити їх особи. Крім того, позивач не довела, що розписки є борговими, а не є наслідком компенсації, про що йшлося вище. Посилаючись на викладені обставини, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 16.09.2020 року до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача [PERSON] 11.11.2020 року до суду надійшли додаткові пояснення представника відповідача [PERSON] . В судове засідання позивач та його представник не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача та її представника на підставі наявних наявних доказів. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, відповідачем 24.06.2016 року складено розписку про отримання ним суми в розмірі 49 700,00 доларів США за матеріали по «Розумний будинок» (а.с.213). 26.09.2016 року відповідачем [PERSON] складено розписку, відповідно до якої він отримав суму в розмірі 50 000,00 доларів США за меблі, матеріали для квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.5). 28.12.2016 року відповідачем складено розписку про отримання грошових коштів в розмірі 28 850,00 євро за меблі для «Печерскай» (а.с.10). Відповідно до розписки від 04.11.2016 року, відповідач отримав суму в розмірі 70 000,00 доларів США згідно договору № 15 від 31.10.2016 року (а.с.211). Згідно розписки від 19.11.2016 року, відповідач отримав грошові кошти в розмірі 2600,00 доларів США за розробку проектної документації по вул.Драгомірова (а.с.49). 23.03.2017 року відповідачем складено розписку про отримання суми в розмірі 10 000,00 доларів США за матеріали по ремонту квартири за адресою [ADDRESS] (а.с.212). 09.09.2017 року відповідачем складено розписку про те, що він взяв у борг у позивача суму 6000,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 26.09.2017 року (а.с.210). Оригінали вказаних розписок оглянуто судом під час розгляду справи та засвідчено наявні копії відповідності оригіналу суддею. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить стягнути з відповідача як грошові кошти, отримані відповідачем як у борг (розписка на суму 6000 доларів США), так і на придбання меблів, матеріалів, проведення ремонту тощо в зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань. Представник відповідача проти позову заперечував, вказуючи на те, що відповідач дійсно отримав від позивача вищевказані кошти, проте свої зобов`язання виконав належним чином, а вказані розсписки відчать про отримання ним компенсації за понесені власні витрати. Крім того, за своєю правовою природою правовідносини між сторонами є змішаними, а позивач невірно застосовує правові норми на обґрунтування своїх вимог. Суд вважає, що доводи позивача знайшли свої підтвердження під час судового розгляду, в той час, як позицію відповідача та його представника суд вважає необґрунтованою, виходячи з наступного. У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України, за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 464/3790/16-ц. Враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення з відповідача грошові кошти згідно розписки від 26.09.2017 року в розмірі 6000,00 доларів США, що станом на 22.08.2018 року за курсом НБУ становить еквівалент 166 200,00 грн. Так, під час розгляду справи представником відповідача не заперечувалось факту отримання грошових коштів від позивача у борг, проте заперечувалось з підставі відсутності ідентифікуючих ознак сторін у розписці, тобто щодо форми цього документу. Суд не приймає до уваги ці заперечення, оскільки зазначена розписка містить усі істотні дані щодо умов договору позики (сторін, суму, дату повернення). Відтак, наявні усі підстави для стягнення з відповідача вказаних коштів. Що ж стосується вимог позивача щодо стягнення коштів за іншими розписками, то суд враховує таке. Як встановлено під час судового розгляду та вбачається з матеріалів справи, 17.03.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір № 14, відповідно до п.1 якого відповідач, як підрядник, прийняв на себе виконання робіт по розробці проекту з Розумного будинку/квартири, а позивач зобов`язалась прийняти роботи та оплатити їх вартість у строки та на умовах, що визначаються договором та додатками до нього. Пунктом 4 договору встановлено, що ціна проекту з Розумного будинку становить 30 000,00 грн. (а.с.124-126). Також, 20.60.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір № 25, відповідно до п.1.1. якого відповідач зобов`язався здійснити поставку обладнання для системи «Розумний будинок» в пункт монтажу за адресою: [ADDRESS] , та виконати і здати замовнику згідно акту прийому-передачі виконаних робіт наступну роботу, а саме програмування, пусконалагоджувальні роботи. Відповідно до п.п.4.1, 4.3 даного договору, ціна обладнання та матеріалів для «СРБ» складає 49679,00 доларів США, ціна робіт з програмування «СРБ» складає 6800,00 доларів США (а.с.147-154). Крім того, 31.10.2016 року між сторонами було укладено договір № 15, відповідно до п.1.1 якого відповідач, як підрядник, прийняв на себе виконання робіт з «Квартири під ключ» за адресою: [ADDRESS] , номер квартири не зазначено, а позивач зобов`язалась прийняти роботи, меблі, обладнання, що зазначені у додатках 1 та 2 та оплатити їх вартість у строки, та на умовах, що визначається цим договором та додатками до нього. Пунктом 4.2 сторони погодили, що загальна вартість «Квартири під ключ» становить 134 487,00 у.о. (а.с.155-158). Вказані договори ані відповідачем, ані його представником не оспорені та не спростовані. Позивач просить стягнути кошти, посилаючись на невиконання зобов`язань відповідача щодо купівлі меблів, матеріалів та надання послуг з ремонту, вказуючи на норми ЦК України, що регулюють правовідносини щодо купівлі-продажу, а також на загальні норми щодо виконання зобов`язань та умов договору. Відповідач у своєму письмовому клопотанні та представник відповідача у відзиві та під час судового розгляду заперечували проти вимог, вказуючи на повне виконання відповідачем зобов`язань. З урахуванням умов вищевказаних договорів, суд зазначає про те, що відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. За правилами ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Крім того, згідно ч.1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтею 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки правовідносини між сторонами за вищевказаним договорами є змішаними, в чому суд погоджується з представником відповідача, то в даному випадку можливо застосувати загальні положення ЦК України щодо виконання зобов`язань. Аналізуючи наявні розписки в сукупності з умовами договорів, укладених між сторонами, суд приходить до висновку про те, що вказані кошти дійсно були передані відповідачу для придбання меблів, матеріалів та надання послуг, про що відповідачем складались відповідні розписки. Крім того, факт отримання цих коштів на ці цілі відповідачем не заперечувалось. Проте, від час судового розгляду не знайшли свого підтвердження заперечення відповідача та його представника проти позову з посиланням на те, що вказані кошти були отримані відповідачем в якості компенсації від позивача за витрачені ним особисті кошти для придбання матеріалів, меблів, виконання робіт тощо для ремонту у квартирі позивача. Суд звертає увагу на те, що відповідно до п.п.2.2, 2.3, 2.4 договору № 15 від 31.10.2016 року, позивач, як замовник, здійснює контроль за відповідністю обсягу і якості виконуваних робіт, не втручаючись при цьому у оперативно-господарську діяльність відповідача, як підрядника. Замовник зобов`язаний протягом не більше як 5 робочих днів з моменту одержання акту підписати та повернути один оригінальний примірник виконавцю або надати мотивовану відмову від прийняття робіт. Якщо протягом 5 робочих днів з моменту отримання від виконавця ату замовник не надав виконавцю підписаний зі свого боку акт або письмову мотивовану відмову він приймання робіт, акт вважається підписаним, а роботи вважаються виконаними. У разі мотивованої відмови замовника від підписання акту, сторонами складається двосторонній акт з переліком необхідних доробок та термінів їх виконання. Слід зауважити, що жодна з розписок не містить вказівки відповідача, що кошти отримані в якості компенсації за понесені ним витрати за рахунок його особистих коштів. В обґрунтування заперечень відповідача, його представником надано копії актів здачі-приймання матеріалів та робіт меблів під замовлення від 25.09.2016 року на суму 50 000,00 доларів США, 27.12.2016 року на суму 28 850,00 євро, 18.11.2016 року на суму 2600,00 доларів США, а також акт здачі-приймання матеріалів та робіт системи Розумний будинок від 23.06.2016 року на суму 49 679,00 доларів США, 22.03.2017 року на суму 10 000,00 доларів США, 03.11.2016 року на суму 69 997 долари США (а.с.181- 188). Вказані акти складені ТОВ «Еко-круг» та підписані відповідачем [PERSON] . Суд критично ставиться до вказаних актів та вважає, що їх наявність не дає підстав для відмови у позові. Так, у своєму клопотанні від 04.02.2019 року (а.с.63-65), відповідачем надано одночасно і письмові пояснення, в яких він зазначав, що кошти, отримані від позивача, від передав своєму знайомому [PERSON] за меблі в розмірі 50 000 доларів США 26.09.2016 року, 2885 євро 28.12.2016 року та 6000,00 доларів США 07.11.2016 року. При цьому жодних підтверджуючих документів відповідач не надав, а також жодним чином не вказав на надання послуг ТОВ «Еко-круг». Крім того, до вищевказаних актів суд також ставиться критично і з підстав того, що відповідачем не надано жодних інших документів, на підставі яких ці послуги надавались (договори тощо), а також відсутні первісні бухгалтерські документи, які б свідчили про сплату відповідачем цих послуг враховуючи те, що ці послуги надавались юридичною особою (квитанції, платіжні доручення тощо). Також, відсутні і докази того, що дані акти надавались позивачу і вона відмовилась від їх підпису. До того ж, дані акти підписані відповідачем і графи для підпису позивача не містять. Таким чином, стороною відповідача факт отримання коштів від позивача на меблі, матеріали та проведення ремонту не оспорено та фактично підтверджено, проте, не доведено належними і допустимими доказами факту того, що відповідачем його зобов`язання за договорами виконано повністю та отримані кошти витрачено саме на перелічене. Відтак, з урахуванням викладеного, суд вважає, що з відповідача на користь позивача належить стягнути грошові кошти в зв`язку з невиконанням зобов`язань, а саме: 1. Грошові кошти в розмірі 50 000,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 01.02.2018 року становить 1 392 000, 00 грн., які було сплачено згідно розписки від 26.09.2016 року; 2. Грошові кошти в розмірі 28 860,00 євро, що за курсом НБУ станом на 01.02.2018 року становить 1 000 518,00 грн., які було сплачено згідно розписки від 28.12.2016 року.; 3. Грошові кошти в розмірі 49 700,00 доларів США, що за курсом НБУ станом 22.08.2018 року становить 1 376 690,0 грн., які було сплачено згідно розписки від 24.06.2016 року за матеріали; 4. Грошові кошти в розмірі 70 000,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22.08.2018 року становить 1 939 000,00 грн., які було сплачено згідно розписки від 04.11.2016 року за послуги; 5. Грошові кошти в розмірі 2 600,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22.08.2018 року становить 72 020,00 грн.; 6. Грошові кошти в розмірі 10 000,00 грн., що за курсом НБУ станом на 22.08.2018 року становить 277 000,00 грн., які було сплачено згідно розписки від 23.03.2017 року за ремонт. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема, достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку, що обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому вимоги позивача є обґрунтованими. Інші доводи відповідача та його представника на висновки суду не впливають і підстав для відмови в задоволенні позову повністю або частково не дають. В зв`язку з наведеним, суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно з ст. 141 ЦПК України, з відповідача належить стягнути суму судового збору на користь позивача в розмірі 8810,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved