Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання наказу про звільнення незаконним, про поновленні на роботі, про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Просив суд скасувати наказ за підписом заступника Голови Правління «ПриватБанку» [PERSON] №Є.08.0.0.0/1-7004789 від 31 жовтня 2013 року про звільнення його з посади інспектора бізнесу «Перевозка цінностей та інкасації» ЮГРУ «ПриватБанк» та поновити [PERSON] на посаді інспектора бізнесу «Перевозка цінностей та інкасації» ЮГРУ «ПриватБанк». Крім того просив суд стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанка» на його користь заборгованість по заробітній платі за період вимушеного прогулу (з 31 жовтня 2013 року по вересень 2017 року) в сумі 969 785 (дев'ятсот шістдесят дев'ять тисяч сімсот вісімдесят п'ять) гривень та моральну шкоду в сумі 1200000 гривень. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав суду письмові заперечення в яких просить суд відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог. Вивчивши матеріали справи суд вважає, що заявлені вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що з 23 травня 2007 року [PERSON] працював на посаді інкасатора бізнесу «Перевезення цінностей та інкасації» філії «Южне головне регіональне управління» ПАТ КБ «ПриватБанк». 23 травня 2007 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБванк» і [PERSON] був укладений договір про повну матеріальну відповідальність, відповідно до умов якого [PERSON] прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення схоронності довірених йому установою банку грошових цінностей, зобов'язався дбайливо ставитися до переданих йому на зберігання або для інших цілей грошовим та інших цінностей банку і вжити заходів до запобігання шкоди, своєчасно повідомляти адміністрацію установи банку про всі обставини, які загрожують безпеці збереження довірених йому цінностей (а.с.41). Наказом №ZAKL-2008/1-5595 від 1 грудня 2008 року [PERSON] був звільнений з посади на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України у зв'язку із вчиненням дій, що дали підстави для втрати довір'я до нього з боку роботодавця (а.с.8,9). Підставою для звільнення був факт виявлення недостачі грошових коштів в банкоматі в якому [PERSON] 18 жовтня 2008 року встановив опломбовані касети з готівкою, закрив сейфовую частину, провів тестування і отримав чек, який свідчив про наявність в банкоматі зарядженої готівки. 24 жовтня 2008 року працівниками банку було виявлено зрив пломби з касети. Було здійснено перерахунок коштів в касеті, де була виявлена недостача. У жовтні 2009 року [PERSON] звернувся до Миколаївського районного суду Одеської області про поновлення його на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсацію моральної шкоди. Згідно рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 24 грудня 2010 року позовні вимоги [PERSON] були задоволенні частково, а саме: поновлено [PERSON] на посаді інкасатора бізнесу «Перевозка цінностей та інкасації» у філії «Южному головному регіональному управлінні» Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк». Крім того з банку було стягнуто на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 73 850 гривень та компенсацію моральної шкоди в розмірі 10 000 гривень, всього 83 850 гривень (а.с.166-167). Згідно ухвали Апеляційного суду Одеської області від 28 листопада 2012 року рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 24 грудня 2010 року залишено без змін (а.с.168-169). Згідно Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 квітня 2013 року рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 24 грудня 2010 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Одеської області від 28 листопада 2012 року залишено без змін (а.с.170-172). 19 вересня 2013 року Наказом голови Правління «ПриватБанку» [PERSON] №Е.28.0.0./1-6925713 [PERSON] був поновлений на посаді інкасатора Бізнесу перевезень та інкасації Южного ГРУ (а.с.8,9,44-45,157-158). [PERSON] неодноразово (9 жовтня 2013 року, 21 жовтня 2013 року, 31 жовтня 2013 року) звертався на ім'я голови Правління банку з письмовими заявами про невиплату заборгованості по заробітній платі (а.с.10,11,12). Згідно Наказу №Е.08.0.0.0./1-7004789 від 31 жовтня 2013 року [PERSON] було повторно звільнено на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України у зв'язку із вчиненням дій, що дали підстави для втрати довір'я до нього з боку роботодавця (а.с.4-5, 27-29,8-9, 157-158). Як видно з матеріалів справи в провадженні Малиновськкого районного суду м. Одеси перебувало кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12012170470001036 від 26 грудня 2012 року відносно [PERSON], обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 191 КК України. Згідно ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 19 червня 2017 року [PERSON], [INFO], обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 191 КК України було звільнено від кримінальної відповідальності, у зв'язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності (а.с.93-95). Під час розгляду клопотання прокурора про звільнення [PERSON] від кримінальної відповідальності в зв'язку із закінченням строків давності, на підставі ст. 49 КК України, [PERSON] та його захисник не погоджувались з обвинуваченням кожний окремо, але не заперечували проти задоволення клопотання прокурора. У відповідності до п.7 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є: набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи. Відповідно до п.8 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 8) вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу. У відповідності до п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Таким чином передбачених чинним законодавством про працю у відповідача не було підстав звільнити [PERSON] з займаної посади, а тому він підлягає поновленню на роботі в займаній ним до звільнення посаді. Вимоги позивача [PERSON] про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу з 31 жовтня 2013 року по вересень 2017 року в сумі 969 785 гривень також підлягає задоволенню у відповідності до вимог ст. 236 Кодексу законів України про працю. Суд вважає за необхідне частково задовольнити вимогу про стягнення з відповідача моральної шкоди з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що незаконне звільнення [PERSON] з посади інкасатора бізнесу «Перевозка цінностей та інкасації» у філії «Южному головному регіональному управлінні» Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» завдало йому моральних страждань. Оскільки він був звільнений по п.2 ч.1 ст.41 України (за втратою недовіри) він був позбавлений права знайти іншу роботу. З зазначеним записом у трудовій книжці йому відмовляли в прийомі на роботу, що стало причиною негараздів в родині, погіршилось здоров'я, зазнав душевних страждань. Згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 р. № 4 при розгляді справ про моральної (немайнової шкоди) та відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п.п. 1, 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Згідно до ст. 1166 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою яка її завдала, за наявності її вини. За правилом ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, стаття 237-1 КЗпП містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом зазначеного положення Закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП наявність порушення прав - працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК). Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. КЗпП не містить будь-яких обмежень чи винятків щодо компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті. З огляду на вищевказане, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 500 000 (п'ятсот тисяч) гривень.

Outcome: approved