Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» процентів за фактичне користування депозитним вкладом у розмірі 269,97 дол. США за період з 20 червня 2016 року по 20 червня 2019 року, 3 % річних в сумі 1 169,99 дол. США за період з 20 червня 2017 року по 19 липня 2019 року, пені у розмірі 13 000,00 дол. США, яка нарахована за користування депозитом в період з 18 липня 2018 року по 18 липня 2019 року. Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначає, що між ним та ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» укладено договір банківського вкладу «Стандарт» № SAMDNWFD0070075131800 від 12 лютого 2014 року на суму 13 000,00 дол. США, строком на 366 днів, до 12 лютого 2015 року. 16 листопада 2016 року [PERSON] звернувся до банку із заявою про розірвання вказаного договору банківського вкладу від 12 лютого 2014 року та його повернення разом з нарахованими відсотками. Проте, банком грошові кошти не повернуто в зв`язку із чим позивач звернувся до суду. Постановою Київського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року, скасовано рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року у справі № 755/17449/16-ц в частині задоволення позову про розірвання договору, а в частині стягнення процентів по договору та суми судового збору змінено, шляхом зменшення суми процентів, що підлягає стягненню, з 3 609,55 дол. США до 3000,05 дол. США, зменшення суми судового збору, що підлягає стягненню в дохід держави, з 4 943,51 грн. до суми 4 771,51 грн. та іншій частині рішення про стягнення грошових коштів по депозиту у розмірі 13 000,00 дол. США, 3 % річних в сумі 25 629,97 грн., а також витрат на правову допомогу у розмірі 3 000,00 грн. залишено без змін. Постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 07 червня 2017 року відкрито виконавче провадження № 59297467 по примусовому виконанню виконавчого листа № 755/17499/16, виданого 22 травня 2019 року Київським апеляційним судом. Цього ж дня, вказане виконавче провадження приєднано до виконавчого провадження № 56010919. Позивач зазначає, що станом на день звернення до суду із позовом, тобто 19 липня 2019 року відповідачем не виконано зобов`язань за договором банківського вкладу. Ухвалою судді від 23 липня 2019 року відкрито провадження у справі, а її розгляд призначено здійснювати за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання, сторонам роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи. У встановлений ухвалою судді строк 16 вересня 2019 року від відповідача надійшов письмовий відзив, у якому останній просив відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України застосувати строк позовної давності в частині вимоги щодо стягнення 3 % річних, застосувати при ухваленні рішення наведені ним доводи, заперечення та розрахунки. 15 жовтня 2019 року до суду надійшла відповідь на відзив, а 28 жовтня 2019 року заперечення відповідача на відповідь позивача на відзив. Ухвалою суду від 28 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. Вислухавши представника позивача, який в судовому засіданні вимоги позову підтримав та просив задовольнити, представника відповідача, яка заперечувала проти задоволення позову в частині стягнення 3 % річних та просила зменшити розмір пені, суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 9 Конституції України, Європейська Конвенція про захист прав та основних свобод людини, ратифікована Україною 11 вересня 1997 року є частиною національного законодавства України. У відповідності до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Згідно з ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як роз`яснив Європейський суд з прав людини в пілотному рішенні «Іванов проти України», право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції»). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії). Необґрунтована затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення становить порушення Конвенції (рішення у справі «Бурдов проти Росії»). Частиною 2 ст. 1060 ЦК України встановлено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1066 ЦК України банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 Цивільного Кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Положення ст. 610 ЦК України передбачають, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. У відповідності до ст.ст. 15, 16 ЦК України передбачають право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ч. 1 ст. 20 ЦК України передбачає, що право на захист особа здійснює на власний розсуд. Відповідно до ст. 3 ЦПК України передбачає право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 12 лютого 2014 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір банківського вкладу «Стандарт» № SAMDNWFD0070075131800 на суму 13 000,00 дол. США, строком на 366 днів, до 12 лютого 2015 року. Відповідно до п. 6 Договору по закінченню строку вкладу банк перераховує кошти на вклад «за вимогою». Згідно з п. 7 Договору, якщо після закінчення 3-х календарних днів після надходження грошових коштів на вклад «за вимогою» сума вкладу або його частина не вимагається, вкладник доручає банку перерахувати всю суму коштів з вкладу «за вимогою» на даний депозит. При цьому процентна ставка по вкладу на новий строк відповідає ставці, яка діє в банку для нових вкладників з цією назвою та строку на дату зарахування коштів на депозитний рахунок. Подовження вкладу здійснюється без оформлення додаткових угод до договору. У відповідності до п. 9 Договору є право дострокового розірвання дійсного договору, шляхом повідомлення про це один іншого за два банківських дні до дати розірвання договору. 16 листопада 2016 року позивач звернувся до банку із заявою про розірвання вказаного договору банківського вкладу від 12 лютого 2014 року та його повернення разом з нарахованими відсотками. Проте, банком грошові кошти не повернуто в зв`язку із чим позивач звернувся до суду. Постановою Київського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року, скасовано рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року у справі № 755/17449/16-ц в частині задоволення позову про розірвання договору, а в частині стягнення процентів по договору та суми судового збору змінено, шляхом зменшення суми процентів, що підлягає стягненню, з 3 609,55 дол. США до 3000,05 дол. США, зменшення суми судового збору, що підлягає стягненню в дохід держави, з 4 943,51 грн. до суми 4 771,51 грн. та іншій частині рішення про стягнення грошових коштів по депозиту у розмірі 13 000,00 дол. США, 3 % річних в сумі 25 629,97 грн., а також витрат на правову допомогу у розмірі 3 000,00 грн. залишено без змін. Постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 07 червня 2017 року відкрито виконавче провадження № 59297467 по примусовому виконанню виконавчого листа № 755/17499/16, виданого 22 травня 2019 року Київським апеляційним судом. Цього ж дня, вказане виконавче провадження приєднано до виконавчого провадження № 56010919. Матеріали справи не містять доказів повного виконання відповідачем зобов`язань за договором банківського вкладу. Вирішуючи спір в частині вимог щодо стягнення процентів за фактичне користування вкладом з 20 червня 2017 року по 18 липня 2019 року, суд приймає розрахунок відповідача, виходячи із наступного. Договір банківського вкладу містить строк оформлення вкладу зі сплатою відсотків, однак не містить визначеного розміру процентної ставки за користування грошовим вкладом у разі неповного виконання зобов`язань за договором після закінчення терміну його дії. Згідно із ч. 2 ст. 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, шо звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. Відповідно до витягу з протоколу Комітету управління активами і пасивами Банку від 25 квітня 2017 року з 04 травня 2017 року було змінено відсоткові ставки по депозитах фізичних осіб в національній та іноземній валюті - рахунок «До запитання» - у розмірі 0,01% річних. Тобто, у разі неналежного виконання договору банківського вкладу та неповернення та/або затримки у поверненні, за період часу коли договір вже є розірваним на вимогу вкладника, банк повинен нарахувати та виплатити клієнту проценти у розмірі, шо звичайно сплачуються банком за вкладом на вимогу (до запитання). Відтак, суд приходить до переконання, що проценти за період з 20 червня 2017 року по 18 липня 2019 року (після розірвання договору банківського вкладу) мають розраховуватись за відсотковою ставкою по вкладу «До запитання» 0,01%. Суд приймає наведену позивачем формулу розрахунку процентів за вищевказаний період з відсотковою ставкою на вимогу у розмірі «0,01% річних», однак на погоджується з розрахунком процентів, де їх кінцевим розміром є - 269,97 дол. США, та приймає розрахунок відповідача (13000,00 дол. США х 0,01% х 758 дн. / 365 дн. = 2,69 дол. США). Таким чином, відсотки за період з 20 червня 2017 року по 18 липня 2019 року нараховуються за ставкою «До запитання» (0,01 %) та становлять 2,69 дол. США. В частині вирішення спору стосовно стягнення 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України, суд приймає до уваги заяву представника відповідача та приходить до наступного висновку. Відповідно до положень ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. [PERSON] звернувся до суду за захистом свого порушеного права 19 липня 2019 року та здійснив розрахунок 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України за період з 20 червня 2016 року по 20 червня 2019 року, що частково виходить за межі строків загальної позовної давності. Виходячи із вимог імперативної норми закону, суд приходить до переконання, що розрахунок 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України може бути здійснений виключно у межах строку загальної позовної давності (три роки) за період з 19 липня 2016 року по 20 червня 2019 року (13000,00 дол. США х 3% х 1066 дн. / 365 дн. = 1139,01 дол. США). Стосовно позовних вимог щодо стягнення з відповідача пені відповідно до положень ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Суд може прийняти рішення про зменшення розміру неустойки як за обґрунтованим клопотанням сторони, так і з власної ініціативи. Жодних відомостей щодо розміру завданих відповідачем збитків позивачеві та їхнього співвідношення із нарахованою позивачем сумою неустойки, а також інших обставин, що мають істотне значення для справи і можуть бути підставою для зменшення розміру неустойки відповідачем суду не надано і матеріали справи не містять. Проте, вирішуючи питання про можливість зменшення розміру неустойки, необхідно, перш за все, враховувати, що неустойка не повинна перетворюватися в джерело збагачення, оскільки в цьому випадку вона втрачає свою стимулюючу функцію. Законодавець не наводить переліку «інших обставин», які мають істотне значення. Це питання вирішується із врахуванням конкретної ситуації. Такими обставинами можуть бути: відповідність порушення розміру неустойки; традиційний розмір неустойки, який зустрічається в практиці ділового обігу; співвідношення розміру неустойки із сумою основного зобов`язання; наявність збитків і їх розмір; негативні наслідки, які настали або можуть настати для кредитора у зв`язку з неналежним виконанням боржником зобов`язання; форма і ступінь вини боржника; ступінь виконання зобов`язання боржником перед кредитором і контрагентами перед боржником; ділова репутація боржника, ступінь поширеності такого порушення в діловому обігу; рівень інфляції протягом часу, коли зобов`язання повинно було бути виконано, і до його фактичного виконання чи до моменту прийняття судового рішення; середня банківська ставка за користування кредитом тощо, Застосоване у нормі ч. 3 ст. 551 ЦК України поняття «значно» є оціночними і має конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. При цьому слід враховувати, що правила норми ч. 3 ст. 551 ЦК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні боржником своїх зобов`язань. Суд визнає вину відповідача у порушенні і враховує ступінь невиконання боржником своїх зобов`язань, однак вважає суму неустойки завищеною і такою, що з урахуванням принципів розумності та справедливості, повинна бути зменшена судом. Серед обставин, які в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України є підставою для зменшення судом розміру нарахованої відповідачу неустойки суд виділяє поширеність в діловому обігу неповернення і несвоєчасного повернення боржником позичених коштів, а також неспівмірність неустойки розміру основного боргу, у зв`язку з чим, приходить до висновку про необхідність зменшення належної до стягнення з відповідача на користь позивача неустойки до розміру в сумі 3 609,55 дол. США, що відповідає розміру нарахованих та стягнутих відсотків за судовим рішенням у справі № 755/17499/16-ц. Загальний розмір належного до стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором банківського вкладу від 12 лютого 2014 року складають проценти за фактичне користування депозитним вкладом за період з 20 червня 2017 року по 18 липня 2019 року у розмірі 2,69 дол. США, 3 % річних за період з 19 липня 2016 року по 20 червня 2019 року в сумі 1 139,01 дол. США, пеню у розмірі 3 609,55 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України загалом становить 131 139,73 грн. Враховуючи викладене, позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial