Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-27 00:00:00

Позивач [PERSON]. звернулась до суду з зазначеним позовом в якому вказує, що 22 серпня 2014 року помер її чоловік [PERSON], про що свідчить Свідоцтво про смерть серії І-ЖС № 305114 видане Виконавчим комітетом Запорізької сільської ради Веселівського району Запорізької області 28.10.2014 року, актовий запис про смерть № 04. Чоловік по день смерті постійно проживав разом з позивачем за адресою: вул. Чапаєва, 23 в с. Запоріжжя, Веселівського району, Запорізької області, про що свідчить довідка Виконавчого комітету Запорізької сільської ради Веселівського району Запорізької області від 21.03.2016 року № 127 (відповідно до рішення Запорізької сільської ради від 10.11.2015 року № 10 «Про перейменування вулиць с. Запоріжжя Веселівського району Запорізької області», вул. Чапаєва було перейменовано на вул. Молодіжна). Після смерті чоловіка відкрилася спадщина на належне йому майно, до складу якого входить земельна ділянка загальною площею 6,30 га, що розташована на території Запорізької сільської ради Веселівського району Запорізької області, яка була передана йому у власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та житловий будинок № 23 по вул. Чапаєва (Молодіжна) в с. Запоріжжя, Веселівського району Запорізької області. Окрім позивача, спадкоємцем першої черги є їхній зі спадкодавцем рідний син [PERSON] (далі - Відповідач). Відповідно до заповіту від 19.02.2014 року, який посвідчений секретарем Запорізької сільської ради Веселівського району Запорізької області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 04 спадкодавець ще за життя визначив Відповідача своїм спадкоємцем на земельну ділянку площею 6,30 га, що розташована на території Запорізької сільської ради Веселівського району Запорізької області. Стосовно житлового будинку № 23 по вул. Чапаєва в с. Запоріжжя Веселівського району, то у звязку із тим, що спадкодавцем не було складено заповіту щодо вказаного житлового будинку, то після смерті спадкодавця вони разом мали спадкувати вказане майно в рівних частинах у відповідності до вимог ст.1278 ЦК України. Проте, після смерті чоловіка, Відповідач запропонував позивачу відмовитися від спадщини в частині спадкування законної частки житлового будинку № 23 по вул. Чапаєва в с. Запоріжжя Веселівського району на його користь шляхом подання письмової заяви про відмову від спадщини. Відповідач запевнив останню, що у разі її відмови від частки у спадщини він буде утримувати житловий будинок з присадибною ділянкою та доглядатиме за мною так як я є пенсіонеркою та має статус «Дитина війни» і за станом здоровя я не може в повній мірі забезпечувати себе та доглядати за будинком, а також переконав її в тому, що він буде нести усі комунальні витрати на утримання вказаного будинку та повідомив, що за оформлення своєї частки у спадщини вона повинна буде понести певні витрати, які вона не має можливості сплатити у звязку із тим, що окрім пенсії за віком вона не має інших доходів, а самої пенсії за віком їй не вистачає навіть на придбання ліків та харчів. Враховуючи викладене вона погодилася на пропозицію Відповідача, та 10 лютого 2015 року нею було складено та подано до Запорізької сільської ради Веселівського району Запорізької області заяву про відмову від спадщини на користь Відповідача, яка прийнята секретарем сільської ради 10 лютого 2015 року та зареєстрована за № 4. Копію самої заяви про відмову від спадщини вона не має можливості надати суду так як вона знаходиться у спадковій справі та може бути витребувана судом у ході розгляду позовної заяви. Після того, як позивачем було подано заяву про відмову від спадщини Відповідач припинив будь-яке нормальне спілкування з позивачем, мешкає окремо від неї в с. Веселе Веселівського району, не дбає про матір та відмовляється доглядати за будинком та присадибною ділянкою, поратися по господарству, усі рахунки по сплаті комунальних платежів вона сплачує особисто за рахунок її пенсії за віком. Більш того, Відповідач постійно влаштовує сварки з позивачем, висловлюється нецензурною лайкою в її адресу, погрожує виселити її з вказаного будинку пояснюючи тим, що вона вже не має жодних прав на нього. 15.12.2015 року під час чергового приїзду Відповідача до помешкання останній знову вчинив сварку з позивачем в наслідок чого вона вимушена була викликати працівників Веселівського ВП Мелітопольського ВП ГУНП, про що свідчить Висновок про результати розгляду звернення громадян від 16.12.2015 року. Вважає, що Відповідач переконав її в необхідності відмовитися від спадщини на його користь під впливом тяжкої для неї обставини шляхом введення її в оману використовуючи її тяжке матеріальне становище, стан здоровя та похилий вік та на вкрай невигідних для неї умовах у звязку із тим, що вона фактично залишилася без місця проживання так як іншого будинку окрім цього вона не має . Посилаючсь на законодавчу базу а саме на статтю ч. 1 ст. 233 ЦК України яка трактує, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Та на п.19 , 22 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 де передбачено,що відповідно до статей 229 - 233 ЦК (435-15) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним і що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК (435-15), якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Відповідно до ст.1278 ЦК України передбачено, що частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі. Просить суд визнати недійсною свою заяву, [PERSON], [INFO], уродженки [INFO], про відмову від спадщини після смерті її чоловіка [PERSON], який помер 22 серпня 2014 року, яка прийнята 10 лютого 2015 року секретарем Запорізької сільської ради Веселівського району Запорізької області та зареєстрована за № 4 В судовому засіданні представник позивача та позивач надавши пояснення по справі підтримали свої позовні вимоги в повному обсязі та просять їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не прибув, двічі належним чином був повідомлений про що свідчать матеріали справи ,зі згоди позивача суд проводить заочний розгляд зазначеної справи. Вислухавши позивача, його представника, допитавши свідків [PERSON], [PERSON] [PERSON] які підтвердили факт обману з боку відповідача щодо догляду за матірю, та за домоволодінням, та яких погроз та образ зазнає позивач з боку відповідача в свої 79 років, дослідивши надані матеріали справи суд вважає що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав: Частиною третьою та пятою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї Згідно ч.1 ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.1 ст.1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. За змістом ч.ч.2, 5 ст.1274 ЦК України, спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених ст.ст.225, 229-231 і 233 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Відповідно до п.19,20 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 де передбачено,що відповідно до статей 229 - 233 ЦК (435-15) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним і що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК (435-15), якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. З наведених та встановлених в судовому засіданні доказів та фактів вбачаються всі обставини відповідно до яких суд приймає рішення про задоволення позовних вимог позивача. Суд вважає за необхідне визнати недійсною заяву [PERSON], [INFO], уродженки [INFO], про відмову від спадщини після смерті мого чоловіка [PERSON], який помер 22 серпня 2014 року, яка прийнята 10 лютого 2015 року секретарем Запорізької сільської ради Веселівського району Запорізької області та зареєстрована за № 4.. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved