Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Євролізинг Україна» про захист прав споживача, визнання пункту 12.1 договору недійсним, розірвання договору фінансового лізингу та стягнення коштів. Позов мотивує тим, що 15.06.2015 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №01610 з додатками , згідно якого предметом лізингу по даному договору є автомобіль Peugeout 3008. Відповідно до умов договору лізингодавець відповідач бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу автомобіль Peugeout 3008 (зазначений у специфікації, що є додатком №2 до договору) у власність та передати його у користування лізингоодержувачу позивачу на умовах, передбачених договором. В усній формі представник відповідача розяснила, що він повинен спочатку сплатити передплату за транспортний засіб в сумі 50 000 грн. шляхом перерахунку коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть в користування предмет лізингу. В той же день ним було сплачено рахунок на суму 50 000 грн. з зазначенням призначення платежу. Однак, представником не було розяснено призначення платежу, який виявився адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи повязані з підготовкою та укладенням договору. Він же вважав, що це часткова оплата вартості транспортного засобу (зі слів представника компанії та призначення платежу, що був зазначений в рахунку для оплати, наданим цим представником). В договорі це передбачено, але у нього не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала достовірної інформації, завірила в тому, що всі істотні умови договору вона пояснила та спонукала його підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Крім цього, протягом обіцяних днів предмет лізингу так і не був переданий. Відповідач відмовився передати предмет лізингу посилаючись на те, що договором передбачено передачу автомобіля протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати адміністративного платежу, 50% від вартості предмету лізингу, комісії за передачу лізингу, а сплачена сума в розмірі 50 000 грн. є адміністративним платежем за оформлення договору. Таким чином, позивач вважає, що під час попередніх переговорів представником компанії його введено в оману щодо умов виконання договірних зобовязань. Після підписання і вивчення змісту договору стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть, та можливості розірвати договір немає, оскільки він зовсім не передбачає можливості його розірвання з ініціативи лізингоодержувача, що є порушенням його прав як споживача. Прохає суд, визнати п. 12.1 договору фінансового лізингу №01610 від 15 червня 2015 року недійсним, розірвати даний договір та стягнути з відповідача на його користь сплачені кошти в розмірі 50 000 грн. і 500 грн. сплаченої банківської комісії. Судові витрати покласти на відповідача. Позивач [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав, прохає їх задовольнити. Суду пяснив, що дійсно 15.06.2015 року між ним та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу, який він підписав, але при цьому ознайомився з ним не в повній мірі. Договір він уклав добровільно, без будь якого примусу. Представник відповідача повторно в судове засідання не зявився, заяв про розгляд справи за його відсутності суду не надіслав, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи відповідач був повідомлений завчасно та належним чином, про що свідчать поштові повідомлення (а.с.30,34). Відповідно до ст. 224 ЦПК України перелічені обставини дають суду право провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. При цьому суд враховує, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участи у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу та інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України та згідно роз'яснень п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач товариство з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» 15 червня 2015 року уклали між собою договір фінансового лізингу №01610 . Позивач підписав даний договір з додатками №№1, 2 , 3 до нього (а.с.8-15). В додатку № 1 до договору визначався графік сплати Авансового внеску, в додатку №2 - специфікація, а в додатку №3 графік покриття витрат на виплати лізингових платежів (а.с.13,14, 15). Предметом вищевказаного договору згідно п.1.1 є транспортний засіб зазначений у даній статті та у Специфікації (додаток№2 Договору) автомобіль Peugeout 3008, вартістю 22 080,00 доларів США (а.с.8,14), гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 496 800,00 грн. (а.с.10). Згідно копії квитанції №8301510003 від 15 червня 2015 року, [PERSON] сплатив 50 000,00 гривень на користь ТОВ «Євролізинг Україна», призначення платежу адміністративний платіж за договором фінансового лізингу №01610 (а.с.16). Надані суду документи свідчать про те, що при укладенні договору позивача [PERSON] було проінформовано про всі його істотні умови, спосіб та терміни оплати платежів тощо, що підтверджується підписом позивача на кожній із сторінок договору, кожному із додатків до договору. Підписуючи договір, сторони погодилися, що лізингові платежі та інші платежі, що підлягають сплаті за цим договором на користь лізингодавця, відображають справедливу вартість предмета лізину та забезпечують отримання лізингодавцем суми, очікуваної станом на дату виконання договору відповідно до чинного курсу обміну долара США до української гривні за готівковими операціями, встановленого комерційним банком АТ «[PERSON] Аваль» при продажу долара США (надалі обмінний курс долара США до української гривні) станом на дату, коли кожен платіж підлягає оплаті. З цією метою лізингові платежі, інші платежі, а також будь-які інші платіжні зобов'язання, передбачені цим договором, розраховуються в доларах США на змінній основі та підлягають сплаті в українських гривнях за обмінним курсом долара США до української гривні, чинним на робочий день виписки рахунку або квитанції на сплату платежу. Сторони, укладаючи даний договір погодилися, що вартість предмета лізингу на момент укладення договору становить 22080,00 доларів США (п.п.8.1, 8.2 ст. 8 договору «Вартість предмета лізингу та платежі»). Підписанням даного договору лізингоодержувач підтвердив, що він повідомлений про валютні ризики під час виконання ним своїх зобов'язань за цим договором. Всі планові платежі, які визначаються у додатках до договору, сплачуються ним згідно з вказаних додатків на підставі рахунків, виставлених відповідачем. Планові платежі зараховуються відповідачем згідно обмінного курсу долара США до української гривні на фактичну дату зарахування платежу на рахунок відповідача (п.п. 8.4, 8.5 ст. 8 договору «Вартість предмета лізингу та платежі»). Позивач прийняв на себе зобов'язання всі рахунки на сплату платежів самостійно завчасно отримувати у відповідача для їх подальшої оплати на виконання цього договору. Всі рахунки, які будуть отримуватися ним від відповідача, будуть мати дату останнього дня дії такого рахунку або квитанції, у разі несплати такого платежу до дати, яка вказана у рахунку або квитанції, позивач прийняв на себе зобов'язання невідкладно повторно отримати у відповідача новий рахунок або квитанцію (п.8.7 ст. 8 договору «Вартість предмета лізингу та платежі»). При таких обставинах власні дії позивача, що виразилися у підписанні договору, являється підтвердженням ознайомлення позивача [PERSON] зі змістом укладеної ним угоди та бажанням щодо настання правових наслідків, обумовлених цим договором, наявні у матеріалах справи рахунки та сплачена 15.06.2015 р. квитанції №8301510003 свідчать про те, що при підписанні договору позивачем сплачено саме адміністративний платіж. Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї з сторін має бути досягнуто згоди. При вивченні договору фінансового лізингу №01610, укладеного між сторонами 15.06.2015 р., встановлено, що зазначені вище істотні умови, що визначені спеціальним законом, містяться у договорі та додатках до нього. Так, п.1.7 статті 1 договору «Предмет договору фінансового лізингу» визначено, що предмет лізингу передається в користування позивача протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати позивачем на рахунок відповідача: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.4 ст.9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.6 ст.9 даного договору. Судом також встановлено, що договір фінансового лізингу №01610, укладений між сторонами 15.06.2015 р. містить детальний опис умов отримання предмета лізингу та порядок сплати за предмет лізингу. Крім цього у додатку №1 до договору міститься інформація щодо сплати авансового платежу в розмірі 50%, адміністративного платежу в розмірі 10%, комісії за передачу в розмірі 3%, а також графік сплати п'ятдесяти відсотків авансового платежу протягом одного року (а.с.14). У п.10.2 статті 10 договору «Сплата лізингових платежів» міститься детальний опис розрахунку лізингових платежів. Стаття 3 договору «Права та обов'язки сторін» і п.12.1 статті 12 «Порядок розірвання договору. Порядок повернення коштів. Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу» договору №01610 фінансового лізингу, укладеного між сторонами 15.06.2015 р., та додаток №1 до нього «Графік сплати авансового платежу» не суперечить чинному законодавству України, не суперечить нормам Закону України «Про фінансовий лізинг», умови надання позивачу послуг на підставі договору. Інформація про ці послуги у договорі та додатках до нього викладена детально і ясно, тому позивач мав повну і достовірну інформацію про послуги відповідача та порядок їх надання, порядок сплати коштів за укладеним договором, при цьому позивач [PERSON] не довів наявності тих обставин, на які він посилався як на підставу позовних вимог. Згідно ч.3,4 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вчиняється у формі, встановлений законом. Судом встановлено, що договір фінансового лізину №01610, укладений між сторонами 15.06.2015 р., вчинений у письмовій формі, відповідно до ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», підписаний позивачем добровільно, проти чого не заперечує і сам позивач в судовому засіданні, укладений договір передбачає усі істотні умови, а тому не може бути визнаний недійсним, оскільки відсутні підстави недійсності правочину, передбачені ст.215 ЦК України. Що стосується адміністративного платежу згідно договору фінансового лізингу в сумі 50 000,00 грн., який сплачено [PERSON] 15.06.2015 р., то він відноситься до інших витрат, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Такі витрати передбачені ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», позивач погодився з усіма умовами договору під час його підписання і оплатив адміністративний платіж саме за послугу з організації перевірки, розгляду та підготовки документів для укладення договору. Тому суд не приймає до уваги твердження позивача, що ним сплачено авансовий платіж у розмірі 50 000,00 грн. Сторони правочину при його укладенні дійшли згоди про те, що адміністративний платіж складає відсоток від вартості предмета лізингу, такий розмір встановлюється у додатку №1 до договору, що складає 10% від вартості предмету лізингу (2208,00 доларів США) (а.с.14). Відповідно до положень ч.ч.1-2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч.3 ст.18 цього Закону. Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві . Доводи позивача, що угода містить дискримінаційні та несправедливі умови по відношенню до нього, суд знаходить надуманими, ані до позовної заяви, ані в судовому засіданні позивачем [PERSON] не доведено, що умови договору порушують принцип добросовісності у розумінні п.6 ч.1 ст.3 та ч.3 ст.509 ЦК України, що умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; що умови договору завдають якоїсь шкоди позивачеві, при цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (ст.627 ЦК України). Проаналізувавши укладений договір фінансового лізингу в сукупності з положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг» та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суд приходить до висновку, що договір між сторонами був укладений внаслідок їх волевиявлення, не мав на меті ввести в оману позивача, на момент розгляду справи судом не вбачається порушень з боку відповідача умов договору.

Outcome: dismissed