Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-02 00:00:00

позивач\~ [PERSON] звернулась в суд із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним та поділ спільного майна подружжя. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 03 листопада 1990 року між нею та [PERSON] був укладений шлюб, про що Луцьким районним відділом реєстрації актів громадського стану Волинської області зроблено актовий запис №20 та видано свідоцтво про одруження [NUMBER] . Як зазначає позивач 28 березня 2016 року [PERSON] набув у спільну часткову власність 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] , на підставі Свідоцтва про спадщину виданого приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Гловацькою А.В. за реєстровим № 533. 04 листопада 2019 року [PERSON] , як покупець, уклав із [PERSON] , як продавцем, договір купівлі продажу іншої 1/2 частини вищевказаного житлового будинку, що був посвідчений державним нотаріусом Луцької районної нотаріальної Волинської області Кірічек О.Ю. за реєстровим номером 1 775. 17 грудня 2020р. вказаний житловий будинок був відчужений відповідачем [PERSON] на користь [PERSON] на підстав договору купівлі продажу, що був посвідчений державним нотаріусом Луцької районної нотаріальної Волинської області Кірічек О.Ю. за реєстровим номером 1 2609. Також, як зазначено у позовній заяві, 18 жовтня 2018р. [PERSON] разом із [PERSON] (за її згодою), передали [PERSON] аванс в розмірі 3000 (три тисячі) 00 доларів США за придбання вказаного будинку, пізніше [PERSON] були передані решта коштів за вказаний будинок, а саме: 200,00 дол. США 28.08.2019р.; 1500,00 дол. США 20.09.2019р.; 400,00 дол. США 10.10.2019р.; 600,00 дол. США 22.10.2019р. В позовній заяві зазначено, що 12 березня 2021 року, з веб сайту «Судова влада України» позивач дізналась, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09.10.2018р. у справі №161/13102/18 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано та вказує на те, що навіть гадки не мала про розірвання шлюбу, оскільки [PERSON] надавав фінансову протягом 2018 2019 років. Позивач вважає також, що Договір купівлі продажу від 17.12.2020р. посвідченого державним нотаріусом Луцької районної нотаріальної Волинської області Кірічек О.Ю. за реєстровим номером 1 2609 є фіктивним, адже відповідачі переслідували лише одну мету: уникнути поділу спільного майна подружжя та виселити позивача, її дочку з малолітнім сином з будинку та не керувались наміром реального відчуження майна. На думку позивача, наведені ним факти свідчать про те що 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] , що була набута [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 04 листопада 2019 року, що був посвідчений державним нотаріусом Луцької районної нотаріальної Волинської області Кірічек О.Ю. за реєстровим номером 1 775, є спільною сумісною власністю подружжя та просить визнати за собою право власності на 1/4 вищевказаного житлового будинку, а також просить визнати недійсним договір купівлі продажу житлового будинку що був укладений між [PERSON] та [PERSON] та був посвідчений державним нотаріусом Луцької районної нотаріальної Волинської області Кірічек О.Ю. за реєстровим номером 1 2609. Просить суд визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частки будинковолодіння [ADDRESS] , що розташоване на земельній ділянці площею 0,1747 га, кадастровий номер 0722883700:03:001:6502; визнати недійсним договір купівлі продажу будинковолодіння [ADDRESS] , що розташоване на земельній ділянці площею 0,1747 га, кадастровий номер 0722883700:03:001:6502, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 17.12.2020 року, посвідченого державним нотаріусом Луцької районної нотаріальної Волинської області Кірічек О.Ю. за реєстровим номером 1 2609. \~ \~ \~ \~Ухвалою судді від 29 березня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання. \~ \~ \~ \~У встановлений судом строк від представників відповідачів [PERSON] та [PERSON] надійшли відзиви на позовну заяву, які були прийняті судом, згідно яких останні не визнають позовних вимог [PERSON] та просили відмовити в їх задоволені. \~ \~ \~ \~05 травня 2021р. від представника позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог в даній справі, згідно якої позивач просить збільшити позовні вимоги, а саме просить суд: визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частки будинковолодіння [ADDRESS] , що розташоване на земельній ділянці площею 0,1747 га, кадастровий номер 0722883700:03:001:6502; визнати недійсним договір купівлі продажу будинковолодіння [ADDRESS] , що розташоване на земельній ділянці площею 0,1747 га, кадастровий номер 0722883700:03:001:6502, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 17.12.2020 року, посвідченого державним нотаріусом Луцької районної нотаріальної Волинської області Кірічек О.Ю. за реєстровим номером 1 2609; скасувати рішення державного нотаріуса Луцької районної нотаріальної Волинської області Кірічек О.Ю. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18.12.2020 року, індексний номер: 55798825 та припинити право власності [PERSON] на будинковолодіння [ADDRESS] , що розташоване на земельній ділянці площею 0,1747 га, кадастровий номер 0722883700:03:001:6502; визнати недійсним договір купівлі продажу земельної ділянки площею 0,1747 га, кадастровий номер 0722883700:03:001:6502 що розташована за адресою: [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] 17.12.2020 року, посвідченого державним нотаріусом Луцької районної нотаріальної Волинської області Кірічек О.Ю. за реєстровим номером 1 2610; скасувати рішення державного нотаріуса Луцької районної нотаріальної Волинської області Кірічек О.Ю. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18.12.2020 року, індексний номер: 55799103 та припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1747 га, кадастровий номер 0722883700:03:001:6502, що розташована за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Ухвалою судді від 25 травня 2021 року закрито підготовче провадження у у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] [PERSON] ,треті особи, які незаявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: державний нотаріус Луцької державної нотаріальної контори Волинської області Кірічек Олександра Юріївна, Служба у справах дітей виконавчого комітету Луцької міської ради про визнання договору купівлі-продажу недійсним та поділ спільного майна подружжя та призначено справу до судового розгляду по суті Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та в заяві про збільшення позовних вимог, заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник Відповідача [PERSON] Адвокат Давидов О.В. в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову із наведених у відзиві підстав. Додатково пояснив, що набуття нерухомого майна відбулось за довгий час після розірвання шлюбу за особисті кошти [PERSON] і тому нерухоме майно, щодо якого йде спір є особистою приватною власністю відповідача та зазначає про безпідставність вимог позивача, які не підтверджуються належними та допустимими доказами. Просив суд відмовити [PERSON] в позові в повному обсязі. Представник Відповідача [PERSON] Адвокат Ліпкевич І.В. в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову із наведених у відзиві підстав. Додатково пояснив, що розписка про передачу коштів від [PERSON] до [PERSON] , на яку посилається позивач, неможе бути доказом набуття майна за рахунок спільних коштів подружжя та зазначає, що договір купівлі продажу оспорюваного нерухомого майна, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] , також укладався без згоди позивача, однак остання його не оскаржує, тим самим визнає факт придбання майна за особисті кошти [PERSON] . Також представник відповідача зазначив, що укладений між його довірителем та [PERSON] договір купівлі продажу нерухомого майна є реальним, нерухоме майно було йому передано та за вказане майно він розрахувався із продавцем в повному обсязі (про що зазначено в договорі), тому підстав для визнання недійсним договорів купівлі продажу та скасування рішень державного реєстратора немає підстав. Просив суд відмовити [PERSON] в позові в повному обсязі. Представник третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача Державний нотаріус Луцької державної нотаріальної контори Волинської області Кірічек О.Ю. в судове засідання не з`явилася, подала суду заяву про слухання справи за її відсутності та покладалась думку суду. Представник третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача представник Служби у справах дітей виконавчого комітету Луцької міської ради в судовому засіданні покладалась думку суду та додатково зазначила, що в даній справі інтереси дітей не порушуються.. Заслухавши пояснення учасників провадження, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що 03 листопада 1990 року [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, про що Луцьким районним відділом реєстрації актів громадського стану Волинської області зроблено актовий запис №20 та видано свідоцтво про одруження [NUMBER] . Рішенням (заочним) Луцького міськрайонного суд від 09 жовтня 2018 року у справі № 161/13102/18, яке набрало законної сили 13.12.2018р., шлюб між [PERSON] (дошлюбне прізвище\~ [PERSON] ), яка народилась у м. Каунас Республіки Литва та [PERSON] , який народився у селищі Чагерне Красноярського краю, Росія, зареєстрований 03 листопада 1990 року Луцьким райвідділом реєстрації актів громадянського стану Волинської області, актовий запис №20 \~розірвати (а.с. 15). Судом встановлено, що Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 05.04.2021р. у справі № 161/13102/18 заяву відповідача відповідача\~\~ [PERSON] про перегляд заочного рішення Луцького міськрайонного суду від 09 жовтня 2018 у справі № 161/13102/18 за позовом\~ [PERSON] до\~ [PERSON] про розірвання шлюбу залишити без задоволення. Як вбачається із вказаної ухвали суду Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.08.2018 було відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до\~ [PERSON] , якій присвоєно єдиний унікальний № 161/13102/18. Вищевказана ухвала суду від 20.08.2018 року разом із копією позовної заяви з додатками 29.08.2018 року за вих. № 161/13102/18/37160/2018, була надіслана [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та отримано останньою, 03.09.2018, що підтверджукється відміткою про вручення, також заявник була повідомленою про судове засідання 09.10.2018, що також підтверджується відміткою про вручення. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тому, суд не бере до уваги твердження позивача про те, що про заочне рішення Луцького міськрайонного суду від 09 жовтня 2018 у справі № 161/13102/18 позивач дізналась 12 березня 2021р. із веб сайту «Судова влада України», оскільки вказане твердження спростовується Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 05.04.2021р. у справі № 161/13102/18. Судом встановлено що 28 березня 2016 року [PERSON] набув у спільну часткову власність 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] , на підставі Свідоцтва про спадщину виданого приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Гловацькою А.В. за реєстровим № 533. 04 листопада 2019 року (після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] ) між [PERSON] та [PERSON] укладено договори купівлі продажу іншої 1/2 частини вищевказаного житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою [ADDRESS] та були посвідчені державним нотаріусом Луцької районної нотаріальної Волинської області Кірічек О.Ю. за реєстровими номерами 1 775 та 1 776 (а.с. 12, 16 18). В матеріалах справи наявна копія розписки [PERSON] про те, що між [PERSON] та [PERSON] укладений усний договір про намір укласти договір купівлі продажу чи дарування належної [PERSON] 1/2 спадщини за заповітом від спадкодавця [PERSON] . За домовленістю між сторонами, належну [PERSON] 1/2 частини спадщини, сторони погодили та визначили у грошовій одиниці 8000 доларів США (а.с. 13). Однак в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази про майно, яке входило до складу спадщини, що залишилось після смерті [PERSON] і за яке конкретно майно сплачувались кошти. Також, відсутні докази того, що кошти які передавались [PERSON] [PERSON] були передані спільно із позивачем. Тому вказаний доказ не підтверджує факту придбання оспорюваного нерухомого майна за спільні кошти подружжя. Відповідно до п. 5.8. Договору купівлі продажу земельної ділянки від 04.11.2019р., що укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений державним нотаріусом Луцької районної нотаріальної Волинської області Кірічек О.Ю. за реєстровими номерами 1 775, Покупець ( [PERSON] ) стверджує, що кошти які витрачаються на придбання предмета договору, є його особистою власністю, про що подана відповідна заява у встановленому законом порядку, яка доведена до відома Представника Продавця (а.с. 17). \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що п. 5.8. вищевказаного Договору купівлі продажу в позивачем в судовому порядку неоскаржувався і на дату розгляду даної справи є дійсним з чим погодились представник позивача та представники відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 76 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою\~статті 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до\~статті 74 СК України\~якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення\~глави 8 цього Кодексу. За змістом наведеної норми правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі\~статті 74 СК України. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі\~статті 74 СК України\~суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно. Відповідно до пункту 3 частини першої\~статті 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи\~\~норму\~статті 60 СК України\~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти\~\~або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма\~статті 60 СК України\~вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може\~\~вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду що викладені у Постанові від 24.01.2020р. у справі № 546/912/16-ц, у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15. Судом встановлено що 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] була придбана [PERSON] у [PERSON] в період коли шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, що підтверджується матеріалами справи та визнається учасниками. В матеріалах даної справи відсутні будь які належні та допустимі докази (в тому числі договір купівлі продажу вищевказаного будинку) того, що 1/2 нерухомого майна була придбана за спільні кошти подружжя в наслідок їх спільної праці або доказів укладення між ними письмової угоди про створення спільної сумісної власності, а не за особисті кошти [PERSON] . Згідно вищевикладеного, підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в частині визнання права власності на 1/4 нерухомого майна, щодо якого існує спір немає. З приводу вимог позивача про визнання недійсними договорів купівлі продажу нерухомого майна та скасування рішень державного реєстратор судом встановлено наступне. Як вбачається із матеріалів справи 17 грудня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договори купівлі продажу житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою [ADDRESS] та були посвідчені державним нотаріусом Луцької районної нотаріальної Волинської області Кірічек О.Ю. за реєстровими номерами 1 2609 та 1 2610. Відповідно до п. 2.3. договорів своїм підписом під цим договором Представник продавця підтверджує факт повного розрахунку за проданий Предмет договору і відсутність щодо Покупця будь яких претензій фінансового характеру. Відповідно до п. 5.7. договорів Представник Продавця стверджує, що відчужуваний Предмет договору є особистою приватною власністю Продавця, про що доведено до відома Покупця. Позивачем не доведено протилежне, в матеріалах справи відсутні будь які докази фіктивності оскаржуваних правочинів. Тлумачення статей\~16,\~203,\~215 ЦК України\~свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: по-перше, пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; по-друге, наявність підстав для оспорення правочину; по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6\~статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.\~Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) міститься висновок про те, що добросовісність (пункт 6\~статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. Це проявляється в тому, що учасники цивільних правовідносин, як правило, самостійно ініціюють застосування норм про недійсність договору та її правових наслідків. Недійсність договору відображається (чи може відобразитися) на правах та інтересах інших учасників цивільних правовідносин, а тому повинні існувати певні правові підстави і наслідки недійсності, у тому числі для «дотичних» до неї учасників цивільних правовідносин.\~Саме тому для тих ситуацій, коли один із співвласників оспорює договір вчинений іншим співвласником, і це може відобразитися на правах та інтересах інших осіб, має враховуватися добросовісність як загальна засада цивільного законодавства. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 668/13907/13-ц (провадження № 14-153цс18) зроблено висновок, що «… договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла\~недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши\~розумну обачність, не могла не знати про обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи чи про припинення дії довіреності, виданої представнику юридичної особи, який укладає договір від її імені». Верховний Суд у своїй Постанові від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19 зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. В матеріалах справ наявні витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, з яких вбачається, що з 17.12.2020р. відомості про право власності [PERSON] на нерухоме майно були внесені до державного реєстру. Доказів того, що між сторонами не були здійсненні взаєморозрахунки за придбане нерухоме майно чи нерухоме майно не було передано від продавця покупцю, позивачем суду не надано, тому підстав для задоволення позовних вимог позивача до відповідачів немає за безпідставністю. За наведених\~обставин у\~своїй сукупності,\~суд приходить\~до висновку,\~що заявлені\~ [PERSON] \~позовні вимоги\~про визнання договору\~купівлі-продажу\~недійсним,\~скасування рішень\~державного реєстратора\~та поділ\~спільного майна\~подружжя із\~урахуванням заяви\~про збільшення\~позовних вимог до задоволення не підлягають. Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу про які заявлені представниками відповідачів до закінчення судових дебатів, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Враховуючи вищезазначену норму чинного законодавства, судові витрати по справі, у зв`язку з відмовою в позові, суд вважає за необхідне залишити за позивачкою. Крім того, у зв`язку з тим, що позивач не доплатила під час подання заяви про збільшення позовних вимог судовий збір у розмірі 2\~724,00 грн., його слід стягнути з позивача.

Outcome: approved