Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду міста Харкова із позовом до ПАТ «ОТП Банк», третя особа ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 07 червня 2005 року між [PERSON] та АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» був укладений кредитний договір за № CNL700/154/2005, згідно з яким Позивачу було надано кредит у розмірі 27000,00 (двадцять сімтисяч Доларів США), з фіксованою відсотковою ставкою 12% річних строком до 07.06.2020 року. В якості забезпечення виконання боргових зобов`язань за кредитним договором № CNL700/154/2005 від 07 червня 2005 року між [PERSON] та АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» було укладено договір іпотеки за № РCNL700/154/2005 від 09 червня 2005 року. Відповідно до умов вказаного договору іпотеки [PERSON] надала АКБ «Райффайзенбанк Україна» в іпотеку нерухоме майно - квартиру, загальною площею 17,9 кв. м, житловою площею 11,1 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За приписами ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредити на придбання житла, забезпечених іпотекою, є споживчі. У відповідності до положень ст.ст. 1054,1055, ЦК України кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту. Укладений сторонами кредитний договір є споживчий кредит, а тому для нього встановлено особливий порядок укладання. У договорах за участю фізичної особи - споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів(ч.2 ст. 627 ЦК України). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом(ч. 3 ст. 1054 ЦК України). За положеннями ч. 1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що «Фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має у письмовій формі повідомити споживачеві перед укладенням договору споживчого кредитування». У частині 4 пункту ст. 11 Закону України «про захист прав споживачів» та ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено: У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача ( у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством. До інших умов, визначених актами цивільного законодавства, у даному конкретному випадку з урахуванням специфіки кредитного договору та виду забезпеченості (яким, згідно припису п. 2.1. кредитного договору є іпотека), слід віднести обов`язкові умови які урегульовують дані правовідносини зокрема, Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечними сертифікатами» № 979-IV (надалі Закон № 979-IV). Статтею 1 вказаного Закону № 979-IV визначено, що іпотечний борг - це основне зобов`язання за будь-яким правочином, виконання якого забезпечене іпотекою. За правилом ст. 2 Закону № 979-IV, Договір про іпотечний борг виникає з цивільно правових відносин між сторонами договору за умови дотримання встановлених цим Законом вимог. З аналізу та вивчення матеріалів кредитного договору № CNL700/154/2005 від 07 червня 2005 року, вбачається що в його змісті є відсутніми встановлені законодавством обов`язкові умови, які необхідні для його укладання, а саме відповідач, при укладанні спірного кредитного договору з позичальником: - не здійснив детальний, достовірний та об`єктивний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача, тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту згідно вимог п. 2 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; - не визначив належно реальну процентну ставку; - не визначив та не вказав належно про абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому вигляді, шляхом підсумовування всіх платежів здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту; - банк не встановив застереження, щодо попередження позичальника про настання валютних ризиків; - не зазначив про всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв`язку з отриманням кредиту, його обслуговування і погашенням. Позивач вважає, що оскільки вище вказані обов`язкові відомості не були встановлені та не розкриті відповідачем в кредитному договорі, то кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, а його сторонами, в належній формі не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, передбачених законодавцем. Позивач вважає, що під час укладання договору, банк приховав від позичальника повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупності вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману, щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит в порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. Отже, виходячи з положень ст. ст. 203, 215, 230, 548 ЦК України, в момент підписання кредитного договору між сторонами, позивач був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, загальної сукупної вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту. Відповідно до розпорядження від 04 грудня 2020 року № 02-06/1241 вказана справа була передана на розгляд судді Штих Т.В. Ухвалою від 07 грудня 2020 року вказана цивільна справа прийнята до провадження. Позивач неодноразово зверталась до суду з заявами про відкладення розгляду справи. Суд вважає вказану поведінку позивача зловживання процесуальними правами, так як справа з 2018 року не знаходить свого вирішення. Позивач [PERSON] у судове засідання 07 вересня 2021 року не з`явилася, причину неявки суду не повiдомила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином. Представник АТ «ОТП Банк» в судове засiдання не з`явилася, до суду було подано заяву про проведення судового засiдання за її вiдсутностi, у наданих письмових поясненнях проти задоволення позову заперечувала, зазначивши, що в 2011 році під час розгляду Дзержинським районним судом м. Харкова цивільної справи № 2-1331/11 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ОТП Банк» за Кредитним договором № CNL700/154/2005 від 07 червня 2005 року - у розмірі 271310,82 гривень [PERSON] не порушувалось перед судом питання щодо недійсності кредитного договору, договору іпотеки та поруки. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Представник відповідача також наголошувала на тому, що [PERSON] пропущений строк позовної давності на звернення до суду та клопотання про поновлення строку позовної давності позивачем не надано і тому просила відмовити у позові про визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки. Ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», в редакції, що діяла на момент укладання оскаржуваного договору визначено, що фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами підприємницької діяльності на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа. Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності. Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7). Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 6-2705цс16 тільки підтверджує, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Отже посилання Позивача на вимоги ч. 4 пункту 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» в редакції станом на 2018 рік є необґрунтованими. Позивач також помилково вважає, що Закон №979 IV (Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати») має застосовуватись до спірних правовідносин. Відповідно до ст. 1 Закону №979 - IV, іпотечний борг - основне зобов`язання за будь-яким правочином, виконання якого забезпечене іпотекою. Тож, для виникнення самого по собі іпотечного боргу обов`язково необхідна наявність виникнення основного зобов`язання. Згідно до ст. 1 Закону №979 - IV Договір про іпотечний борг - цивільно-правова угода, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків, які виникають у кредитодавця та боржника з приводу іпотечного боргу. Як вбачається з Закону №979 - IV сторони договору про іпотечний борг можуть бути будь-які треті особи, а не тільки кредитодавець та позичальник. Отже, Договір про іпотечний борг та кредитний договір є такими, що укладаються окремо один від одного зі певним розривом у часі. Таким чином, Договір про іпотечний борг є окремим правочином та істотні для нього умови жодним чином не впливають на дійсність оскаржуваного договору. Більш того, зазначили, що згідно правового висновку Верховного суду України (справа №6-8цс13, Постанова від 17.04.2013р.) предметом правового реґулювання Закону №979 IV є відносини, що виникають з приводу іпотечного боргу, який виникає після невиконання договору, забезпеченого іпотекою, а не для забезпечення кредитного договору. Представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в судове засiдання не з`явився, до суду було подано заяву про проведення судового засiдання за його вiдсутностi, у задоволенні позову просив відмовити повністю. Дослiдивши матерiали справи, суд вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. У відповідності до ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що 07 червня 2005 року між [PERSON] та АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» був укладений кредитний договір за № CNL700/154/2005, згідно з яким Позивачу було надано кредит у розмірі 27000,00 (двадцять сім тисяч Доларів США), з фіксованою відсотковою ставкою 12% річних строком до 07.06.2020 року. В якості забезпечення виконання боргових зобов`язань за кредитним договором № CNL700/154/2005 від 07 червня 2005 року між [PERSON] та АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» було укладено договір іпотеки за № РCNL700/154/2005 від 09 червня 2005 року. Відповідно до умов вказаного договору іпотеки [PERSON] надала АКБ «Райффайзенбанк Україна» в іпотеку нерухоме майно - квартиру, загальною площею 17,9 кв. м, житловою площею 11,1 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.10.2011 року у справі № 2-1331/11 з [PERSON] та [PERSON] була стягнена заборгованість на користь ПАТ «ОТП Банк» за Кредитним договором № CNL700/154/2005 від 07 червня 2005 року - у розмірі 271310,82 гривень. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 23.10.2014 року у справі № 2-1331/11 - апеляційна скарга відхилена, рішення суду залишено без змін Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2014 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою [PERSON] на рішення та ухвалу першої та апеляційної інстанції у справі № 2-1331/11 про стягнення боргу. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст.627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст.628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У своєму позові [PERSON] посилається на порушення позивачем ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до загального правила дії нормативно-правових актів у часі застосуванню підлягають тільки діючі (чинні) нормативно-правові акти, тобто ті, які набрали і не втратили чинності на момент застосування. Спірний Кредитний договір № СNL 700/154/2005 був укладений 07.06.2005 року, таким чином необхідно посилатися на Закон, що діяв станом на 07.06.2005 рік. На момент укладання Кредитного договору ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» мала таку редакцію: Гарантований рівень споживання забезпечується: стимулюванням виробництва товарів, виконання робіт та надання послуг; запровадженням у разі необхідності нормованого розподілу товарів, якщо немає гарантій їх вільного придбання кожним споживачем; запровадженням компенсаційних виплат, різних видів допомоги і пільг громадянам. Таким чином, позивачем не надано доказів, що підтверджують порушення відповідачем ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Матеріали справи свідчать про те, що спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. Спірний договір укладений між сторонами за їх взаємною згодою та відповідно до вимог чинного законодавства. При його укладенні між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних його умов, про що свідчать підписи сторін у кредитному договорі. При цьому, кредитний договір не містить несправедливих умов договору, а тому правові підстави для визнання недійсним кредитного договору відсутні. Позивач не була позбавлена можливості звернутися за правовою допомогою під час або безпосередньо після укладення спірного кредитного договору. Крім того матеріали справи не містять відомостей, що позивач звертався до банку з пропозиціями про внесення змін до умов договору, зокрема, щодо збільшення розміру відповідальності банку, можливості внесення змін та доповнень до даного договору, що свідчить про його згоду з умовами спірного договору. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивач звернувся з позовом у 2018 році після закінчення встановленого законодавством трирічного строку (договори були укладені в 2005 році). З огляду на викладене суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] про визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними, повинно бути відмовлено, оскільки на момент укладення спірних договорів права Позивача порушені не були, крім того, позивач пропустив строк позовної давності зі зверненням до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, клопотання про відновлення цього строку позивач до суду не подавав На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed