Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], [PERSON], Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія», Відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що 08 жовтня 2014 року близько 22 години в с.м.т. Варва на перехресті вулиць Горького, Ломоносова та Шевченка сталася пригода за участю водія [PERSON], який керував автомобілем ВАЗ 21011, д.н.з. [NUMBER], та водія [PERSON], який керував автомобілем HUYNDAI SONATA, д.н.з. [NUMBER]. В результаті дорожньо-транспортної пригоди йому було завдано тілесні ушкодження: травматичний вивих правої стегнової кістки та перелом головки правої стегнової кістки зі зміщенням, у зв'язку з чим завдана майнова та моральні шкода. Цивільна відповідальність транспортного засобу ВАЗ 21011, д.н.з. [NUMBER] застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Страхове товариство «Гарантія», а транспортного засобу HUYNDAI SONATA, д.н.з. [NUMBER] - у Відкритому акціонерному товаристві Національна акціонерна страхова компанія «Оранта». У відповідності до страхових полісів шкода, завдана життю та здоров'ю, застрахована на суму 100 000 грн. при нульовій франшизі. На день звернення з позовом до суду позивач витратив 8 628,81 грн. на придбання лікарських засобів та 4 894,48 грн. на транспортування до лікувального закладу для проведення діагностики та лікування. Крім того, йому завдано моральної шкоди, адже, під час ДТП він відчув сильний фізичний біль від отриманих тілесних ушкоджень, тривалий час лікувався, в тому числі, переніс складну операцію. Також під час ДТП він отримав сильний емоційний струс, в результаті чого порушився сон, він став розгублений та нервовий, порушився нормальний уклад життя, під час лікування за ним доглядала його мати, що завдавало додаткових душевних страждань. З урахуванням вимог розумності і справедливості, враховуючи тяжкість тілесних ушкоджень та тривалість лікування, оцінює розмір моральної шкоди в сумі 150 000 грн. Таким чином, оскільки внаслідок взаємодії кількох (вищезазначених) транспортних засобів як джерел підвищеної небезпеки йому було заподіяно матеріальної і моральної шкоди, на підставі ч. 2 ст. 1188 ЦК України та Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» він, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди (а.с. 149-150), просить стягнути солідарно з ПрАТ «СТ «Гарантія» та ВАТ НАСК «Оранта» на його користь грошове відшкодування завданої майнової шкоди у зв'язку з лікуванням в сумі 8 628,81 грн., кошти в сумі 4 894,48 грн. на відшкодування витрат, пов'язаних з перевезенням, та 5 000,00 грн. моральної шкоди, а також стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] моральну шкоду в сумі 145 000,00 грн. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні дав пояснення, суть яких зводиться до того, що до цього часу в кримінальному провадженні № 12014270100000204 слідчим СВ Варвинського відділення поліції Прилуцького відділу поліції ГУНП в Чернігівській області Гиленком Р.В. нікому із водіїв-учасників ДТП, що відбулася 08 жовтня 2014 року, не пред'явлено підозри у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому тілесне ушкодження, а тому, незалежно від цього та незалежно від ступеня вини водіїв-відповідачів, сторона позивача вважає необхідним задовольнити позовні вимоги до всіх відповідачів на підставі ч. 2 ст. 1187, ч. 2 ст. 1188, ч. 1 ст. 1195 ЦК України, ст. ст. 6, 22-24, 26-1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та врахувавши постанову Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року по справі № 6-108цс13. Позивач постійно перебуває на лікуванні, до місця лікування транспортувався в лежачому положенні, потребував супроводу, переніс ряд складних операцій, в даний час проводиться повторна експертиза для встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень. Коли в січні 2016 року позивач звернувся до страхових компаній з вимогою виплатити йому страхове відшкодування, останні відмовились не тільки через те, що заяви позивача не відповідають вимогам ст. 35 Закону №1961-ІV, а й загалом через відсутність пов'язаних з фактом ДТП судових рішень в цивільній, господарській, кримінальній справі або справі про адміністративне правопорушення. Проте, право на судовий захист є фундаментальним правом кожної людини і не може бути обмежене обов'язковим досудовим врегулюванням спору. Відповідач [PERSON] позов не визнав, мотивуючи це відсутністю своєї вини у зазначеній дорожньо-транспортній пригоді. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], подав до суду письмове заперечення, суть якого зводиться до того, що розмір моральної шкоди в сумі 150 000 грн. є завищеним. Представник відповідача [PERSON] повідомив, що його довіритель [PERSON] визнає позовні вимоги частково в сумі 5000 грн., які слід стягнути солідарно з нього та [PERSON] Крім того, пояснив, що розмір моральної шкоди, визначений позивачем, є завищеним. Крім того, [PERSON] сам отримав у результаті даної дорожньо-транспортної пригоди тяжке тілесне ушкодження, в даний час перебуває на стаціонарному лікуванні, наміру завдавати будь-кому тілесні ушкодження не мав. [PERSON] повідомив страхову компанію про настання страхового випадку та вважав, що саме вона і повинна відшкодувати [PERSON] завдану внаслідок ДТП шкоду. [PERSON] не мав можливості допомагати позивачеві, адже сам внаслідок отриманого в ДТП ушкодження здоров'я переніс чотири операції. Від представника ПрАТ «СТ «Гарантія» до суду по пошті надійшли письмові заперечення та додаткові заперечення (а.с. 94, 128), згідно яких страхова компанія повністю не визнає заявлений позов, адже, на їхню думку, права та інтереси [PERSON] не були ними порушені. Твердження про те, що відповідачі по справі відмовляються в добровільному порядку відшкодовувати завдану [PERSON] шкоду, не відповідає дійсності, оскільки останній не звертався відповідно до п. 35.1 ст. 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до ПрАТ «СТ «Гарантія» за отриманням страхового відшкодування, а, отже, позовна вимога про стягнення майнової шкоди є передчасною. Витрати у зв'язку з лікуванням, на думку представника відповідача, необґрунтовані тому, що не підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров'я, відсутні листки лікарських призначень. З виписних епікризів не вбачається, в якій кількості йому призначались відповідні препарати, а у виписних епікризах №2949 та №5938 взагалі не зазначено, які лікарські засоби призначались. Не підлягають відшкодуванню витрати на пальне, оскільки позивачем не доведено необхідність транспортування його у Чернігівську міську лікарню № 2, так як, на думку відповідача, він міг лікуватись і у Варвинській лікарні. В зв'язку з тим, що ПрАТ «СТ «Гарантія» не здійснювало ніяких виплат, відсутні підстави і для стягнення моральної шкоди у розмірі 5% страхової виплати. Крім того, позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди. Від представника ВАТ НАСК «Оранта» до суду надійшли письмові заперечення (а.с. 175-181, 229-231), відповідно до яких страхова компанія не визнає заявлений позов, адже, з матеріалів справи та доданих до позовної заяви документів не вбачається, хто з водіїв винний в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди та якими доказами така вина підтверджується. Оскільки вина водія [PERSON] не доведена, то відсутні підстави для цивільно-правової відповідальності та визнання події, що відбулась 08 жовтня 2014 року, страховим випадком. До страхових компаній не може бути застосована солідарна відповідальність, адже це не передбачено ні законом, ні договором. З позову не вбачається, яке відношення до ДТП має [PERSON] Потерпілий повинен був витримати необхідну процедуру для реалізації свого права на отримання страхового відшкодування, тобто відповідно до ст. 35 Закону №1961-ІV подати заяву до страхової компанії. Крім того, представник ВАТ НАСК «Оранта» вважає, що моральна шкода, яка повинна стягуватись із страховика, становить 5% від суми фактичних витрат на лікування потерпілого. Виходячи з вищевикладеного, просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши і оцінивши обставини по справі, надані сторонами докази, визначившись з юридичною природою спірних правовідносин, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що 08 жовтня 2014 року близько 22 години в с.м.т Варва на перехресті вулиць Горького-Ломоносова-Шевченка сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів марки ВАЗ 21011, д.н.з. [NUMBER], яким керував [PERSON], та HUYNDAI SONATA, д.н.з. [NUMBER], яким керував [PERSON], що підтверджується витягом з кримінального провадження № 12014270100000204, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09 жовтня 2014 року (а.с. 135). По даному факту слідчим відділенням Варвинського відділення поліції Прилуцького відділу поліції ГУНП в Чернігівській області проводиться досудове розслідування, в ході якого винних осіб на цей час не встановлено. Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди позивачу [PERSON] надано процесуальний статус потерпілого, що підтверджується повідомленням про надання статусу потерпілого (а.с. 184). Згідно висновку експерта № 310 за результатами експертизи, проведеної 01 липня 2015 року на підставі постанови старшого слідчого СВ Варвинського РВ УМВС України в Чернігівській області у кримінальному провадженні № 12014270100000204, [PERSON] отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження: закритий перелом голівки правої стегнової кістки з вивихом правого стегна (а.с. 164-166). 03 березня 2016 року начальником СВ Варвинського відділення поліції Прилуцького відділу поліції ГУПН в Чернігівській області до експертної установи направлено постанову про призначення щодо [PERSON] комісійної судово-медичної експертизи за матеріалами кримінального провадження № 12014270100000204 від 09 жовтня 2014 року за ч. 1 ст. 286 КК України (а.с. 118, том 2). Цивільна відповідальність транспортного засобу ВАЗ 21011, д.н.з. [NUMBER], застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Страхове товариство «Гарантія», а транспортного засобу HUYNDAI SONATA, д.н.з. [NUMBER], - у Відкритому акціонерному товаристві Національна акціонерна страхова компанія «Оранта». У відповідності до страхових полісів ліміт відповідальності за шкоду, завдану життю та здоров'ю, встановлений в сумі 100 000 грн. при нульовій франшизі (а.с. 38, 39). Згідно ст. 6 Закону №1961-ІV від 01 липня 2004 року «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. Отже, визначальною для визнання дорожньо-транспортної пригоди страховим випадком є не вина власника забезпеченого транспортного засобу, а його участь в дорожньо-транспортній пригоді. За змістом ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) ним володіє. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (п. 2.2. Правил дорожнього руху України). Згідно ч.2 ст. 1188 ЦК України, якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Виходячи зі змісту наведеної норми, відсутність вироку по кримінальній справі чи постанови по справі про адміністративне правопорушення, а також відсутність складу злочину чи закриття кримінальної справи не означає відсутності вини для цивільно-правової відповідальності. У відповідності до роз'яснень, викладених у п. 8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» шкода, завдана кількома особами, відшкодовується кожною з них у частці, завданій нею (у порядку часткової відповідальності). Особи, які спільно завдали шкоди, тобто завдали неподільної шкоди взаємопов'язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими (статті 543,1190 ЦК). У такому самому порядку відповідають особи, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, за шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. Спір про відшкодування шкоди, завданої при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, вирішується за правилами статті 1188 ЦК. Суди мають розрізняти випадки, коли внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки шкоди завдано самим володільцям цих джерел, від випадків, коли шкоди завдано іншим особам (наприклад, пасажирам, пішоходам). У цьому випадку особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини (частина друга статті 1188 ЦК України). При цьому солідарний боржник, який відшкодував спільно завдану шкоду, має право вимагати з кожного з інших завдавачів шкоди частку виплаченого потерпілому відшкодування. Оскільки боржник, який виконав солідарне зобов'язання, має право зворотної вимоги, тобто стає кредитором за регресним зобов'язанням до інших боржників, розподіл відповідальності солідарних боржників один перед одним (визначення часток) за регресним зобов'язанням здійснюється на загальних підставах за правилами 1191 ЦК, тобто у розмірі, що відповідає ступеню вини кожного з боржників. Згідно правої позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року в справі № 6-108цс13, положення ст. ст. 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, у зв'язку з чим перевага у застосуванні має надаватись спеціальним нормам. За змістом. 2 ст. 1188 ЦК України, обов'язок по відшкодуванню шкоди, завданої іншим особам (які не є власниками або володільцями транспортного засобу, наприклад, пасажир транспортного засобу) покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від вини обох водіїв або одного із них (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). За таких обставин суд не приймає до уваги доводи відповідачів та представників відповідачів про наявність підстав для відмови у задоволенні позову через відсутність доказів вини водіїв та відсутність судових рішень у кримінальній чи адміністративній справі по факту дорожньо-транспортної пригоди. Згідно п.1.3 ст. 1 Закону №1961-ІV потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров'ю та або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу. Статтею 3 Закону №1961-ІV встановлено, що обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Пунктом 22.1. ст. 22 даного Закону встановлено, що в разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 23 Закону №1961-ІV шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов'язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов'язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Згідно п. 24.1. ст. 24 Закону №1961-ІV у зв'язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов'язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров'я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров'я. Як зазначено у ст. 35 Закону №1961-ІV, для отримання страхового відшкодування потерпілий протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування. До заяви додаються: а) паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа; б) документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; в) довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа; г) документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну;) свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов'язаної із смертю потерпілого; д) документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого; е) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв'язку із смертю годувальника; є) відомості про банківські реквізити заявника (за наявності). Статтею 36 Закону №1961-ІV встановлено, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування, зобов'язаний прийняти рішення про здійснення страхових виплат, або про відмову в їх виплаті. З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до страхових компаній з заявами про страхове відшкодування в січні 2016 року. Представником позивача надано суду копії відповідей страхових компаній на зазначені заяви, де ті відмовляються виплачувати позивачу матеріальну та моральну шкоду з тих підстав, що відсутня винна особа та судове рішення по факту ДТП, а також не надано всіх необхідних для виплати страхового відшкодування документів, що стосуються витрат на лікування (а.с. 185, 186-187). Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» з урахуванням змісту статті 979 ЦК України та статті 16 Закону України «Про страхування» у разі настання страхового випадку страховик зобов'язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись судом у кожному конкретному випадку. Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Зазначена стаття не має застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Конституційний Суд України в рішенні №15-рп/2002 від 09 липня 2002 року роз'яснив, що кожен може захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами, тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист, а, отже, право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншим нормативно-правовим актом. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявлення суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Таку ж позицію висловив і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 18 червня 2014 року по справі №6-13733св14, де зазначив, що звернення позивача безпосередньо до суду протягом встановленого законом строку не може бути підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування, оскільки таке звернення є реалізацією особою свого права на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Підстави для відмови у здійсненні страхового відшкодування визначені статтею 37 Закону, а саме: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП. В ухвалі від 13 листопада 2013 року по справі №6-37713св13 Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що суди не вправі відмовити особі в прийнятті позовної заяви чи скарги лише з тієї підстави, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку. Крім того, рішення суду про відмову в позові унеможливить подальше звернення до суду з таким позовом до страхових компаній у випадку незгоди позивача з їх рішеннями про розмір страхових виплат. Виходячи з наведеного, суд не приймає до уваги доводи страхових компаній про те, що оскільки позивач не звертався до них із заявами про отриманням страхового відшкодування відповідно до п. 35.1 ст. 35 Закону №1961-ІV, позовна вимога про стягнення майнової та моральної шкоди зі страховиків є передчасною. Згідно ст. 36 Закону №1961-ІV страховик приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування у зв'язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду у разі, якщо спір про здійснення страхового відшкодування розглядався в судовому порядку. Розмір завданої шкоди доводиться потерпілим. Судом встановлено, що в зв'язку з травматичним вивихом правої стегнової кістки та переломом головки правої стегнової кістки зі змішенням, отриманими 08 жовтня 2014 року в результаті дорожньо-транспортної пригоди, позивач перебував на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні Чернігівської міської лікарні №2 з 09 жовтня по 14 листопада 2014 року, з 12 січня по 03 лютого 2015 року, з 02 березня по 03 березня 2015 року та з 12 травня по 27 травня 2015 року, а 16 квітня 2015 року їздив до зазначеного лікувального закладу на консультацію (а.с. 8, 9, 11, 12, 13). Свідок [PERSON] пояснила, що вона є матір'ю потерпілого [PERSON] Після ДТП її сина [PERSON] доставили у Варвинську ЦРЛ, де він пролежав добу та ніхто не зміг надати йому належну медичну допомогу, натомість повідомили, що для того, щоб врятувати сина, його необхідно везти в Чернігів. Лікаря, який був спеціалістом необхідного рівня для лікування саме такої травми, знайшли лише в Чернігівській міській лікарні №2, до якої 09 жовтня 2014 року [PERSON] відвезли автомобілем Варвинської ЦРЛ з наступним відшкодуванням витрат на пальне 10 жовтня 2014 року, оскільки на момент виїзду до м. Чернігова автомобіль був повністю заправлений. 15 жовтня 2014 року була проведена операція. Наступного разу для поїздки в Чернігівську міську лікарню №2 довелось винаймати мікроавтобус, оскільки в сина були тромби. Оплата за перевезення мікроавтобусом здійснювалась шляхом заправки пальним. Потім ще шість разів їздили маршруткою, де за характером травми сину необхідно було займати два місця, а на третьому сиділа вона сама, оскільки сину був необхідний супровід. В той час, як сина лікували, вона ходила по аптеках та придбавала всі ліки. Вперше в Чернігівську міську лікарню №2 сина доставили в стані больового шоку. Після першої операції лікарі сказали, що ймовірність того, що син знову буде ходити становить 20%, що поряд з безпомічністю та необхідністю стороннього догляду завдало йому сильних моральних страждань. На даний час лікарі говорять, що потрібно міняти суглоб, для чого теж необхідні значні кошти, які вони з сином не можуть зібрати самостійно. Через вісім місяців після ДТП сину довелось вийти на роботу, адже його попередили, що інакше звільнять, але до видужання ще далеко. Твердження представника ПрАТ «СТ «Гарантія» щодо відсутності у позивача підстав для лікування в Чернігівській міській лікарні №2 суд не приймає до уваги, адже воно суперечать обставинам справи, а також принципам гуманності та розумності. Суд визнає копії медичних карт стаціонарного хворого [PERSON] з наявними в них копіями листків лікарських призначень, виписних епікризів, консультативних висновків (а.с. 8,9,11,12,13, том 1, а.с. 3-37, 38-54, 55-68, 69-85, том 2), копії касових і товарних чеків (а.с.15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31), довідки КЛПЗ «Варвинська ЦРЛ» про заправку автомобіля за кошти хворого (а.с. 7, 214) та копії квитків (32, 33, 34, 35, 36, 37) належними доказами, що підтверджують витрати, пов'язані з лікуванням потерпілого від страхового випадку, та приходить до висновку, що обгрунтованою є сума коштів, витрачених позивачем на лікування в Чернігівській міській лікарні №2 для придбання лікарських засобів, необхідних для проведення обстеження, лікування та виконання рекомендацій лікаря, які вказані у листках лікарських призначень, виписних епікризах та консультативних висновках, а також витрати на проїзд до місця лікування. При цьому, у стягненні витрат на благодійні внески, на придбання ліків, які не зазначені у листках лікарських призначень, виписних епікризах та консультативних висновках, а також витрат на придбання продуктів харчування та витрат за квитанціями, де платником зазначена стороння особа, слід відмовити. Отже, суд,

Outcome: partial