Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, укладеного 19 вересня 2004 року, зареєстрованого міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського обласного управління юстиції, актовий запис №2368. В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 19 вересня 2004 уклав з відповідачем шлюб, в якому народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Починаючи з 2014 року стосунки між сторонами погіршились, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, часто виникали сварки. Більше двох років не проживають разом та не ведуть спільного господарства, сім`я фактично припинила своє існування. Окрім цього, між сторонами досягнуто згоди щодо проживання дітей. Переконаний, що сім`я розпалась остаточно, шлюб існує формально, а збереження такого суперечитиме його інтересам та дітей. Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явились, від представника надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала, просила суд такий задовольнити. 25.02.2020 надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої примирення та збереження шлюбу між сторонами є неможливе. З 07.04.2018 позивач фактично не проживає з відповідачем та проходить військову службу у м. Хмельницький. Непорозуміння та сварки між сторонами розпочались саме з часу переведення позивача до м. Хмельницький, оскільки відповідач заперечувала можливість спільного проживання у службовій квартирі. Таким чином, твердження відповідача про існування подружніх відносин та проживання однією сім`єю не відповідають дійсності. Відповідач у судове засідання не з`явилася, повторно звернулася до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи до закінчення карантину. 19.02.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечила проти розірвання шлюбу, просила суд надати строк для примирення. Окрім цього, зазначила, що протягом 2014 - 2015 років чоловік перебував в зоні АТО, у зв`язку з чим морально підтримувала його, часто спілкувалась телефоном, самостійно виховувала дітей та дбала про добробут їх сім`ї. З 2015 року до квітня 2018 року останній проходив службу у м. Львові, де вони проживали однією сім`єю, підтримували сімейні відносини та вели спільне господарство. З квітня 2018 чоловік проходить службу у м. Хмельницький, звідки кожні 2-3 тижні приїжджає до м. Львова. Сторони продовжують проживати однією сім`єю, відвідувати родинні свята, вести спільний побут, проводити разом вихідні та відпустки, а жодних сварок та розмов про розірвання шлюбу не було, а відтак і розмов щодо визначення місця проживання дітей. Вважає дії позивача щодо розірвання шлюбу спонтанними та необдуманими. У зв`язку з неявкою сторін на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити з таких підстав. Відповідно до положень ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 Сімейного кодексу України). Згідно з положеннями частини третьої та четвертої ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 19 вересня 2004 року, зареєстрували такий у міському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського обласного управління юстиції, актовий запис №2368. В шлюбі народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Сторони не проживають разом та не ведуть спільного господарства, що додатково підтверджується витягом з наказу №80 від 11.04.2018 про переведення [PERSON] на посаду начальника квартирно-експлуатаційної служби військової часини 3053 у м. Хмельницький, та витягом із послужного списку. Примирення між сторонами, в тому числі, за час судового розгляду, починаючи з 20.01.2020, не відбулось. Наявності будь-яких спроб для примирення судом не встановлено. Враховуючи те, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, суд прийшов до висновку, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе і такі обставини суперечать інтересам позивача, причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, а відтак шлюб необхідно розірвати. Вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 840, 80 грн.

Outcome: approved