Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до ПАТ «Страхова компанія «Скайд», [PERSON] , в якому просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь суму матеріальних збитків у розмірі 47 719,49 грн. Вимоги позову обґрунтовує тим, що 05.06.2016 приблизно о 19 год. 05 хв. в м. Бориспіль, на Кільцевій дорозі біля АЗС «КЛО», що по вул. Привокзальна, 88, водій [PERSON] , керуючи автомобілем «Audi А6» (д.н.з. [NUMBER] ), виїхав з великою швидкістю на смугу зустрічного руху для обгону автомобілів, внаслідок чого виникло зіткнення з автомобілем «Volkswagen Golf 2» (д.н.з. [NUMBER] ), під керуванням водія [PERSON] , що призвело до пошкодження обох транспортних засобів. Зазначає, що він керував автомобілем «Volkswagen Golf 2» на підставі документів, визначених п. 2.1 ПДР України, а саме: посвідчення водія на право керування транспортним засобом та реєстраційного документа на транспортний засіб; уповноваженим керувати і розпоряджатись, з правом продажу, міни, здачу в оренду цього автомобіля згідно з довіреністю є [PERSON] , а безпосереднім власником - [PERSON] . Згідно з постановою Бориспільського міськрайонного суду від 12.07.2016 у справі № 359/5273/16п, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 08.09.2016, адміністративна справа про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрита на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. [PERSON] стверджує, що недбалість поліцейських Управління патрульної поліції в місті Бориспіль, яка полягає в тому, що ними не складено протокол про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] , призвела до уникнення ним відповідальності за винні дії, в результаті яких відбулось ДТП. Згідно зі звітом про визначення вартості матеріального збитку № 2891 від 21.09.2016 сума завданої власнику транспортного засобу «Volkswagen Golf 2» (д.н.з. [NUMBER] ) матеріальної шкоди, внаслідок вказаної ДТП, складає 47 719,49 грн. Як зазначає позивач, цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] застрахована ПАТ «СК «СКАЙД» (поліс обов`язкового страхування № АІ/8981241 від 26.11.2015 зі строком дії до 26.11.2016). ДТП, яке сталось 05.06.2016, згідно з п. 2 полісу, підпадає під визначення «страховий випадок». Одразу після настання страхової події позивач повідомив страхову компанію про ДТП та подав 09.08.2016 до ПАТ «СК «СКАЙД» заяву про страхове відшкодування, разом з документами, що передбачені ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». 04.06.2019 представник позивача повторно направив заяву про виплату страхового відшкодування до страхової компанії, однак виплата страхового відшкодування нею не здійснена. Разом з цим, [PERSON] будь-які взаєморозрахунки ані з [PERSON] , ані з [PERSON] не проводив, що і стало підставою для пред`явлення цього позову. 13.06.2019 ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. 01.08.2019 від представника [PERSON] до суду надійшла заява про закриття провадження у справі, з посиланнями на те, що вже є рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15.11.2018 у справі № 754/178/17 за позовом [PERSON] до ПАТ «СК «Скайд», [PERSON] , за участю третьої особи [PERSON] про стягнення суми страхового відшкодування, матеріальних збитків та моральної шкоди, а також за зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ «СК «Скайд», [PERSON] , за участю третьої особи [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди. Зазначеним рішенням суду в задоволенні первісного та зустрічного позову відмовлено. Вказане рішення залишено без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 06.03.2019. Оскільки спір же вирішувався в судовому порядку та є рішення, яке набрало законної сили, відповідач просив закрити провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Також у вказаній заяві представник відповідача-2 на випадок незадоволення його вимог про закриття провадження у справі заявив про застосування наслідків спливу позовної давності та просив відмовити у задоволенні позову на цій підставі, а у випадку незадоволення вимог попередніх пунктів - просив відмовити в задоволенні позову у зв`язку з його пред`явленням неналежним позивачем. 06.09.2019 ухвалою суду постановлено здійснювати розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін, судове засідання призначено на 23.10.2019. Від сторони позивача надхлдили неодноразові клопотання про відкладення розгляду справи. 18.08.2020 до суду від представника відповідача-2 - [PERSON] надійшло клопотання, в якому він просив: неявки представників позивача у судові засідання, а також клопотання про їх відкладення визнати зловживанням процесуальними правами. Просив у судовому засіданні, яке призначене на 15.10.2020, ухвалити рішення по суті спору, незалежно від явки сторін чи наявності клопотань про відкладення. За положеннями ст. 129 Конституції України, ст. 2 ЦПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи неодноразові відкладення судових засідань, у тому числі і за клопотанням представника позивача, а також те, що інтереси позивача уповноважені представляти троє адвокатів - Чаплієва К.В. , Пазюк Є.С. та Лактіонова Т.О. , його правова позиція щодо предмета спору висловлена у позовній заяві, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання про відкладення розгляду справи. Водночас суд не знаходить підстав для визнання зловживанням процесуальними правами подання представником позивача неодноразових клопотань про відкладення розгляду справи, оскільки згідно з п. 2 ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасникам справи гарантовано право подавати заяви та клопотання, а з матеріалів справи не вбачається, що дії представника позивача спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи. Представник відповідача ПАТ «СК «СКАЙД» в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи неодноразово повідомлявся судом належним чином. Відзив, будь-які заяви, клопотання представника ПАТ «СК «СКАЙД» до суду не надходили. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи неодноразово повідомлявся судом належним чином. Пояснень, заяв, клопотань у справі від третьої особи до суду не надходило. Приймаючи до уваги викладене, визнавши матеріали справи достатніми для вирішення справи, а неявку учасників справи такою, що не перешкоджає розгляду заяви, суд розглядає заяву без їх участі. Враховуючи, що учасники справи в судове засідання не з`явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд приходить до наступного. 05.06.2016 близько 19 год. 05 хв. в м. Бориспіль, кільцева дорога біля АЗС «КЛО» вул. Привокзальна, 88, трапилася ДТП за участю автомобіля «Volkswagen Golf 2», д.н.з. [NUMBER] під керуванням позивача [PERSON] та автомобіля «Audi А6», д.н.з. [NUMBER] під керуванням відповідача-2 [PERSON] . Протокол про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП складався лише відносно водія [PERSON] (позивача у справі). Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12.07.2016 провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення. Вказана постанова суду була оскаржена представником [PERSON] в апеляційному порядку. Постановою Апеляційного суду Київської області від 08.09.2016 постанову Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12.07.2016 щодо [PERSON] залишено без змін. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Протокол щодо порушення водієм [PERSON] (відповідачем-2 у справі) Правил дорожнього руху в момент ДТП не складався, постанов про його притягнення до адміністративної відповідальності або про відсутність складу адміністративного правопорушення не виносилось. Водночас у висновку № 2016-06-30 експертного автотехнічного дослідження від 30.06.2016 зазначено, що: «1. У даній дорожній обстановці водію автомобіля Ауді [PERSON] з технічної точки зору належало діяти відповідно до вимог п.п. 2.3.б), 10.1, 14.2.б) ПДР, а водію автомобіля Фольксваген [PERSON] - відповідно до вимог п.п. 2.3.б), 10.1, 10.4 ПДР; 2. У даній дорожній обстановці з технічної точки зору водій автомобіля Ауді [PERSON] мав технічну можливість попередити дане зіткнення шляхом виконання вимог п.п. 2.3.б), 10.1, 14.2.б) ПДР; 3. У даній дорожній обстановці з технічної точки зору водій автомобіля Фольксваген [PERSON] своїми односторонніми діями не мав технічної можливості уникнути зіткнення автомобіля Ауді зі своїм транспортним засобом; 4. Дії водія автомобіля Ауді [PERSON] з технічної точки зору не відповідали вимогам п.п. 2.3.б), 10.1, 14.2.б) ПДР. У даній дорожній обстановці в діях водія автомобіля Фольксваген [PERSON] не вбачається невідповідностей вимогам п.п. 2.3.б), 10.1, 10.4 з технічної точки зору; 5. У даній дорожній обстановці з технічної точки зору причиною даної ДТП є невідповідність дій водія автомобіля Ауді [PERSON] вимогам п.п. 2.3.б), 10.1, 14.2.б) ПДР». Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER] , виданого 23.04.2002, автомобіль, марки «Volkswagen Golf 2», д.н.з. [NUMBER] , яким на момент ДТП керував [PERSON] , належить на праві власності [PERSON] . Як вбачається з копії довіреності від 26.05.2006, [PERSON] уповноважив [PERSON] , третю особу в справі, керувати і розпоряджатися, з правом продажу, міни, здачі в оренду тощо вищезазначеним автомобілем. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля, марки «Audi A6», д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] була застрахована ПАТ «СК «СКАЙД» на підставі полісу № АІ/8981241, згідно з яким страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду заподіяну життю і здоров`ю становить 100000,00 грн., за шкоду заподіяну майну - 50000,00 грн. 09.08.2016 [PERSON] звернувся до ПАТ СК «СКАЙД» із заявою про виплату страхового відшкодування, вказавши отримувача страхового відшкодування [PERSON] . Згідно зі звітом № 2891 від 21.09.2016 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «Volkswagen Golf 2», д.н.з. [NUMBER] , вартість матеріального збитку становить 47719,49 грн. 04.06.2019 [PERSON] засобами поштового зв`язку направив до ПАТ СК «СКАЙД» заяву про виплату страхового відшкодування, вказавши себе як отримувача страхового відшкодування, однак конверт повернувся до позивача без вручення відповідачеві. Крім того, 04.06.2019 [PERSON] звернувся до Моторно-транспортного страхового бюро України (далі - МТСБУ) із заявою про виплату страхового відшкодування, яке листом від 27.06.2019 № 3.1-04/20079 повідомило, що не може застосувати до зазначеного страховика заходів впливу, оскільки членство останнього в МТСБУ було припинено, і МТСБУ не володіє інформацією щодо ліквідації ПАТ СК «СКАЙД» чи визнання даної страхової компанії банкрутом. Зважаючи на те, що виплата страхового відшкодування не здійснена, позивач звернувся до суду з позовом про її стягнення з відповідачів солідарно. У заяві від 01.08.2019 представник відповідача-2 просив відмовити в позові з тієї підстави, що позов подано неналежним позивачем, оскільки [PERSON] не є власником пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу. Судом встановлено, що [PERSON] керував автомобілем «Volkswagen Golf 2» (д.н.з. [NUMBER] ) на підставі посвідчення водія на право керування транспортним засобом, серії [NUMBER] від 02.11.2005, та реєстраційного документа на транспортний засіб, ТЗ серії [NUMBER] від 23.04.2002, копії яких містяться в матеріалах справи. Стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно до яких належить право володіння. Відповідно до ст. 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно. Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі ст.. 396 ЦК України. Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права. Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо). Відповідно до п. 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306. Зважаючи на те, що [PERSON] керував транспортним засобом на підставі посвідчення водія на право керування транспортним засобом та реєстраційного документа на транспортний засіб, він правомірно володів цим майном, а тому має право вимоги щодо відшкодування завданої шкоди. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03.12.2014 у справі № 6-183цс14 та у постанові Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 200/21325/15-ц. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Судом встановлено, що постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12.07.2016, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 08.09.2016, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ст. 124 КУпАП закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення. При цьому, щодо іншого учасника дорожньо-транспортної пригоди - водія [PERSON] протокол про адміністративне правопорушення не складався, і, відповідно, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, в якій би досліджувалося питання його вини у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, не ухвалювалася. Однак відсутність такої постанови не може бути підставою для відмови в позові, оскільки в силу приписів ст. 82 ЦПК України така постанова суду у справі про адміністративне правопорушення свідчить лише про наявність підстав для звільнення від доказування, а у випадку її відсутності - доказування здійснюється на загальних підставах. Як зазначено, в постанові Верховного Суду від 16.07.2018 у справі № 910/20412/16 відсутність у матеріалах справи судового рішення, яким особу було б притягнуто до відповідальності за скоєння дорожньо-транспортної пригоди, не може бути достатньою підставою для відмови в позові, оскільки в силу приписів процесуального законодавства таке рішення є обов`язковим для суду, проте не єдиним доказом вини заподіювача шкоди. Так, у висновку № 2016-06-30 експертного автотехнічного дослідження від 30.06.2016, який досліджувався судами під час розгляду справи про адміністративне правопорушення [PERSON] , та копія якого долучена ним до позовної заяви як доказ вини [PERSON] у вчиненні ДТП, зазначено, що «у даній дорожній обстановці з технічної точки зору причиною виникнення даної ДТП є початок виконання маневру обгону автомобілем Ауді інших транспортних засобів з виїздом на смугу зустрічного руху в той час, коли автомобіль Фольксваген виконував і завершував маневр повороту наліво для заїзду у прилеглу територію до АЗС «КЛО», тобто невідповідність дій водія автомобіля Ауді [PERSON] вимогам п.п. 2.3.б), 10.1, 14.2.б) ПДР». Однак відповідач [PERSON] не надав доказів на спростування даних висновку № 2016-06-30 експертного автотехнічного дослідження від 30.06.2016, яким встановлена невідповідність його дій вимогам п.п. 2.3.б), 10.1, 14.2.б) Правил дорожнього руху. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність [PERSON] застрахована в ПАТ СК «Скайд» на підставі полісу № АІ/8981241. Згідно зі ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. За змістом ст. ст. 9, 22, 31, 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (ст. 29 вказаного Закону). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК України, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язку з`ясовується судом першої інстанції, у зв`язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик. Статтею 1194 ЦК України встановлено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, яка завдала шкоду, можливе лише за умови, що згідно з Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування покладається на страховика. У позовній заяві позивач наполягав на солідарній відповідальності відповідачів, але законодавство України не передбачає солідарного обов`язку страховика та страхувальника щодо відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого. В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 753/15214/16-ц (провадження № 14-25цс20) роз`яснено дії суду у випадках, коли страхова компанія позбавлена ліцензії, виключена з МТСБУ, перебуває у стадії припинення (банкрутства), фактично не здійснює діяльність. Статтею 20 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що у разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов`язки за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов`язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та/або майна, приймає на себе МТСБУ. Виконання обов`язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом. Підпунктом «а» пункту 41.2 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду страхових гарантій відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння у разі недостатності коштів та майна страховика - повного члена МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Статтею 52 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» врегульовано питання припинення членства в МТСБУ, зокрема повне членство страховика в МТСБУ припиняється у разі позбавлення страховика - повного члена МТСБУ такого статусу, втрати цим страховиком статусу асоційованого члена МТСБУ або виключення такого страховика із членів МТСБУ. Страховик, членство якого у МТСБУ припинено, зобов`язаний виконати свої зобов`язання згідно з укладеними ним договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Судом встановлено, що позивач звернувся з заявою про виплату страхового відшкодування до МТСБУ, яке листом від 27.06.2019 № 3.1-04/20079 повідомило, що членство ПАТ СК «СКАЙД» в МТСБУ було припинено, і останнє не володіє інформацією щодо ліквідації ПАТ СК «СКАЙД» чи визнання даної страхової компанії банкрутом, тому згідно з положеннями статті 52 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик, членство (у тому числі повне) якого припинено, зобов`язаний виконати свої зобов`язання згідно з укладеними ним договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. З огляду на викладене, враховуючи, що транспортний засіб позивача зазнав механічних пошкоджень внаслідок ДТП, яка відбулась з вини [PERSON] , цивільно-правова відповідальність якого була застрахована в ПАТ СК «Скайд», з відповідача-1 ПАТ СК «Скайд» на користь позивача підлягає до стягнення відшкодування шкоди, завданої позивачу в розмірі 47719,49 грн. При цьому, в задоволенні позовних вимог до [PERSON] слід відмовити. У заяві від 01.08.2019 представник відповідача [PERSON] , крім іншого, заявив про застосування наслідків спливу позовної давності та просив відмовити у задоволенні позову на цій підставі, стверджуючи, що позов пред`явлено 11.06.2019, а факт ДТП мав місце 05.06.2016, а отже, на його думку, позивач пропустив передбачений ст. 257 ЦК України трирічний строк для звернення до суду. Як вбачається із матеріалів справи, позовна заява у цій справі була направлена до Деснянського районного суду м. Києва засобами поштового зв`язку 04.06.2019, тобто в межах трирічного строку, у зв`язку з чим відсутні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності. На підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача ПАТ СК «Скайд» на користь позивача підлягають судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду.

Outcome: partial