Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ПрАТ «Укртранс» про стягнення заборгованості по заробітній платі. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 07.05.2002 року він був прийнятий на роботу до відповідача на посаду слюсаря по ремонту автомобілів третього розряду в ремонтну майстерню. 03.05.2017 року він був звільнений з підприємства за п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. При звільненні і на даний час йому не було виплачено заробітну плату в розмірі 11 794,91 грн., а також компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 8948,88 грн. Крім того, на день пред`явлення позову до суду сума середнього заробітку, яку відповідач зобов`язаний сплатити на його користь за час затримки розрахунку складає суму в розмірі 27 302 грн. Посилаючись на викладене, позивач просив суд задовольнити позов та стягнути з відповідача вищевказані суми на його користь. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 22.11.2018 року, у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 17.12.2018 року до суду від представника відповідача до суду надійшов відзив на позов, відповідно до якого він зазначає, що на всі кошти та рахунки підприємства було накладено арешт, в зв`язку з чим належні суми позивачу при звільненні виплачені не було. Будь-яких інших клопотань до суду не надходило. В судове засідання позивач та його представник не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивача [PERSON] надійшла заява, в якій вона просить розглянути справу в її відсутність, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Враховуючи обставини справи, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 07.05.2002 року позивача [PERSON] було прийнято на роботу до ВАТ «Автомобільна компанія «Укртранс», яке з 30.03.2011 року перетворене за протоколом загальних зборів № 18 від 30.03.2011 року в ПАТ АК «Укртранс» та в подальшому на ПрАТ «АК «Укртранс», - на посаду слюсаря по ремонту автомобілів третього розряду в майстерню з окладом згідно штатного розкладу. Наказом ПАТ «АК «Укртранс» № 62/3-к від 03.05.2017 року, [PERSON] було звільнено 03.05.2017 року з роботи за п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін (а.с.38-42). Згідно розрахункових листів ПрАТ «АК «Укртранс» за березень, квітень та травень 2017 року, загальна сума заборгованості із виплати заробітної плати відповідача перед [PERSON] на момент звільнення становить суму в розмірі 11 794,91 грн., а також існує заборгованість по компенсації за невикористану відпустку в розмірі 8948,88 грн. (а.с.43-45). Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ч. 2 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В порушення норм чинного законодавства, відповідачем так і не виконано обов`язок щодо проведення розрахунку з позивачем при звільненні. Факт існування заборгованості відповідач у відзиві на позовну заяву не заперечував, розмір заборгованості не спростовував. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовна вимога про стягнення заборгованості по заробітній платі є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Що стосується вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, то суд встановив наступне. Згідно ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом достовірно встановлено, що за відповідачем рахується заборгованість перед позивачем з виплати заробітної плати при звільненні в розмірі 11 794,91 грн., а також існує заборгованість по компенсації за невикористану відпустку в розмірі 8948,88 грн. Позивачем надано розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 03.05.2017 року (дата звільнення) по 01.10.2018 року (з даним позовом позивач звернувся 10.10.2018 року) в сумі 27 302,00 грн., який здійснено у відповідності до встановлених законом вимог та правил. Стороною відповідача в ході розгляду справи зазначений розрахунок не спростовано. В той же час, відповідачем ПрАТ Автомобільна компанія «Укртранс» подано суду письмовий відзив на позов відповідно до якого, останнім зазначено, що 17.03.2017 року, 25.04.2017 року, 10.05.2017 року державними виконавцями було накладено арешт на майно (кошти), що належать ПрАТ «АК «Укртранс», а тому вини відповідача у своєчасній не виплаті належних позивачу сум до стягнення немає. Так, дійсно, судом встановлено факт накладення арешту на майно та грошові кошти відповідача в межах відкритих виконавчих проваджень під час виконання судових рішень (а.с.59-78). Однак, суд звертає увагу на те, що у своїй практиці Верховний Суд України неодноразово зазначав про те, що аналіз змісту ст.ст. 116,117 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України (постанова №6-2163цс16 від 31 травня 2017 року, №6-259цс17 від 13 березня 2017 року). Аналогічні роз`яснення викладені і в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Наявність арешту на рахунках та майні відповідача, що накладений постановами державних виконавців, не виправдовує затримку розрахунку при звільненні. Крім того, відповідачем не надано доказів відсутності у відповідача коштів, що перевищують обсяг фінансового ресурсу, в межах якого було накладено арешт на грошові кошти, а також наявність/відсутність інших банківських рахунків. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивачем повністю доведені позовні вимоги, а відповідачем ці доводи та розрахунки позивача не спростовані, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку також є обґрунтованими та законними, у зв`язку з чим вони підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп. На підставі ст. ст. 47, 83, 116, 117 КЗпП України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 263-265, 268, 273 ЦПК України, Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд, -

Outcome: approved