Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В позовній заяві вказала, що на праві власності вона має будинок, що розташований в м. Лубни Полтавської області по вул. Пятикопа, 42 А. В належному їй будинку зареєстрований її колишній чоловік [PERSON] З відповідачем вони розірвали шлюб 02 грудня 2016 року, але проживають окремо з 10 серпня 2016 року. Відповідач [PERSON] залишив належне їй житло добровільно, витрат на утримання будинку та сплату житлово-комунальних послуг не несе, його особистих речей в будинку немає. Місце його проживання та перебування їй не відоме. Прохає суд винести рішення, яким визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком №42 А по вул.Пятикопа в м. Лубни Полтавської області. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, наполягаючи на задоволенні позовних вимогах, проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча відповідно до ст.ст. 75-78 Цивільного процесуального кодексу України, був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, про причини своєї неявки у судове засідання не повідомив, клопотання від відповідача про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. На підставі статті 169 Цивільного процесуального кодексу України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних та доказів. Відповідно до статті 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлень про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, встановивши дійсні правовідносини, які виникли між сторонами справи, оцінивши всі докази, зібрані у справі у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Судом встановлено, що сторони з 05.05.1995 року по 02.12.2016 року перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.5). 06.07.2000 року за договором купівлі-продажу позивач набула право власності на будинок, який розташований в м. Лубни Полтавської області по вул. Пятикопа, 42 А (а.с.6). В даному будинку, відповідно до довідки Лубенського КЖЕУ №8534 від 16.08.2017 року та копії домової книги, зареєстрована позивач по справі [PERSON] та її колишній чоловік [PERSON]М.(а.с.7, 8,9). Як стверджує позивач, відповідач [PERSON] з 10 серпня 2016 року в належному їй будинку не проживає. Через реєстрацію в помешканні колишнього чоловіка у позивача виникають певні незручності по сплаті комунальних послуг та утримання будинку. Відповідно до ст.22 КЗпШС (чинний на час придбання будинку) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Згідно зі статтею 68 СК України (чинний на час розірвання шлюбу), розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. У відповідності до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.2 ст.72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Згідно положень ч.4 ст.156 ЖК України, колишні члени сімї, що продовжують проживати в житлі мають такі ж права і обовязки, як члени сімї власника житла. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Тому, суд має вжити всіх можливих законних заходів до захисту прав власності як абсолютного права особи. Відповідно до п.17 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 60 - 74 Сімейного кодексу України). Відповідно до п. 34 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. Враховуючи викладене, оскільки спірний будинок придбаний в період шлюбу, відповідно до ст.22 КЗпШС є спільною сумісною власністю подружжя,

Outcome: dismissed