Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зазначивши на обґрунтування позовних вимог, що вона (позивач) є власником 24/25 частин домоволодіння з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 01.грудня 2006 року серії [NUMBER]. Відповідно до довідки про склад сім'ї № 626 від 03.10.2017 року, виданої квартальним комітетом № 1 міста Кропивницький, за вищевказаною адресою зареєстровано четверо осіб, а саме: вона (позивач), її (позивача) прийомні діти - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та її (позивача) колишній чоловік [PERSON], [INFO], шлюб з яким було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29.09.2014 року, при цьому, останній не є власником (співвласником) зазначеного домоволодіння, однак зареєстрований за даною адресою, хоча фактично з 01.03.2016 року за вказаною адресою не проживає та не з'являється, та його (відповідача) місцеперебування їй (позивачу) не відомо. З огляду на зазначене вище та з посиланням на ст. ст. 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України ч. 2 ст. 107 ЖК України позивач просила визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням - домоволодінням за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою суду від 04.05.2018 року відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом та справа призначена до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, за наявними у справі матеріалами, без виклику учасників справи, при цьому, клопотань від учасників справи про виклик їх в судове засідання до суду не надходило. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, з'ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулася позивач, виходячи з положень ст. 12 та ст. 13 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що вимоги позивача обґрунтовані, ґрунтуються на вимогах закону, що регулює спірні правовідносини, та є такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.12.2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-2597 (спадкова справа № 538), посвідченого державним нотаріусом Першої кіровоградської нотаріальної контори Латушкіною О.О., на підставі заповіту, посвідченого Першою кіровоградською державною нотаріальною конторою 01 липня 2003 року і реєстрованого в реєстрі за № 1-1787, [PERSON] є спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON], яка померла [INFO] року, при цьому, спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з 24/25 частин домоволодіння з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS], що належали спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності, виданого Кіровоградським виконкомом міської ради 04.10.2000 року за № 497 та зареєстрованого ОКП «Кіровоградське обласне об'єднане бюро техінвентаризації» 23 жовтня 2000 року в реєстрову книгу за № 15507/81. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОКП «Кіровоградське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» № 17672024 від 08.02.2008 року право приватної спільної часткової власності на 24/25 частин домоволодіння, яке розташовано за адресою: [ADDRESS], зареєстровано за [PERSON], підстава виникнення права власності: свідоцтво про право на спадщину № 1-2597 від 01.12.2006 року, виданого Першою кіровоградською державною нотаріальною конторою, номер запису: 15507 в книзі: 81. Відповідно до довідки квартального комітету № 1 Ленінського району у місті Кіровограді № 626 від 03.10.2017 року [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS], та разом з нею ([PERSON].) за вказаною адресою зареєстровані її ([PERSON].) прийомні діти: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], а також [PERSON], [INFO], який за вказаною адресою зареєстрований, але не проживає. Судом також встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29.09.2014 року, яке набрало законної сили 10.10.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Кіровоградській області 20 липня 2007 року, а/з № 381, - розірвано. Крім того, згідно з інформацією УДМС України в Кіровоградській області від 07.08.2018 року місце проживання [PERSON], [INFO], з 13.03.2008 року зареєстровано за адресою: [ADDRESS]. Окрім того, відповідно до акта про не проживання особи за місцем реєстрації від 07 жовтня 2017 року головою квартального комітету № 1 Ленінської районної у м. Кіровограді ради [PERSON] встановлено, що [PERSON], [INFO], починаючи з 01.03.2016 року фактично не проживає за адресою: [ADDRESS], що додатково засвідчено в акті сусідами: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] Аналізуючи встановлені в судовому засіданні обставини суд відзначає, що пред'являючи позов, позивач [PERSON] посилалася на те, що відповідач [PERSON] не проживає в належному їй на праві приватної власності будинку, в якому відповідач зареєстрований, без поважної причини більше одного року, а також на те, що на даний момент відповідач не є членом її сім'ї (чоловіком), а його реєстрація в належному їй будинку порушує її право власності. Конституція України встановила основні засади права власності. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним, та складається з правомочностей власника щодо права володіння, права користування і права розпорядження. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Більш того, на підставі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-ІV зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 8 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожен має право на повагу до свого житла. З огляду на зазначені норми закону суд констатує, що обраний позивачем спосіб захисту свого права користування та розпорядження належним їй майном (домоволодінням), шляхом визнання відповідача [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням (домоволодінням), є обґрунтованим та в повній мірі відповідає чинному законодавству. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Тобто, за своєю природою це право проживання є правом сервітутного типу і відноситься до особистих сервітутів. Особистий характер даного сервітуту полягає в тому, що воно встановлюється в інтересах певної особи, яка має статус члена сім'ї власника житлового приміщення. Отже, особа матиме право на користування житлом поряд з власником за умови, що вона є членом сім'ї власника житла та проживає разом з ним. Поряд з цим, відповідно до положень ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Таким чином, й після розірвання між сторонами за рішенням суду, яке набрало законної сили, шлюбу, - відповідач [PERSON], не будучи членом сім'ї позивача [PERSON], користується правом сервітутного типу (особистим сервітутом), встановленим законом (ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР), на підставі чого суд приходить до висновку, що припинення права користування колишнім членом сім'ї ([PERSON]) займаним приміщенням (домоволодінням) як спосіб захисту права приватної власності [PERSON] повинен відбуватися відповідно до положень статті 406 ЦК України, якими врегульовано підстави та умови припинення сервітуту. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. При цьому, з огляду на сутність установлених правовідносин між сторонами по справі, суд приходить до висновку про те, що на ці правовідносини, враховуючи розірвання шлюбу між сторонами на час ухвалення даного рішення, не поширюються норми статей 64, 156 ЖК УРСР, статті 405 ЦК України, і така позиція суду в повній мірі узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 15.05.2017 року у справі № 6-2931цс16. За таких обставин суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що право відповідача на користування чужим майном (домоволодінням) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 ЦК України, за наявності обставин, які мають істотне значення. Надаючи оцінку позиції позивача щодо обґрунтування позовних вимог в світлі встановлення обставин, які мають істотне значення для припинення встановленого сервітуту суд виходить з наступного. Зокрема, як встановлено під час судового розгляду справи рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29.09.2014 року, яке набрало законної сили 10.10.2014 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Кіровоградській області 20 липня 2007 року, а/з № 381, - розірвано, при цьому, із змісту вказаного рішення, вбачається, що підставою для розірвання шлюбу стали протилежні погляди сторін на життя, відсутність взаєморозуміння, більш того, подружні стосунки між [PERSON] та [PERSON] були припинені з червня, 2014 року через шкідливі звички відповідача. Крім того, встановлено, що з 01.03.2016 року відповідач [PERSON] не проживає в [ADDRESS], 24/25 частин якого належить на праві приватної спільної часткової власності позивачу. За таких обставин, суд поза розумним сумнівом приходить до обґрунтованого висновку про наявність обставин, які мають істотне значення для припинення сервітуту - права користування [PERSON], як колишнім членом сім'ї [PERSON], а саме: неможливість подальшого користування [PERSON], як колишнім чоловіком [PERSON] будинком, 24/25 частини якого належить останній на праві спільної часткової власності; фактичне не проживання [PERSON] у вказаному будинку, починаючи з 01 березня 2016 року; відсутність взаєморозуміння між [PERSON] та [PERSON], а також протилежність їх поглядів на життя, що стало підставою для припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу; відсутність наміру відповідача проживати у спірному житловому приміщенні, на підставі чого суд вважає вимогу позивача про визнання [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, - обґрунтованою та такою, що в повній мірі відповідає завданню цивільного судочинства, зокрема, щодо справедливого вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених прав та свобод фізичної особи, тому така вимога підлягає задоволенню. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, тобто, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Питання розподілу судових витрат слід вирішити відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, якими передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому, враховуючи задоволення позову в повному обсязі, на користь позивача слід стягнути з відповідача документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору у розмірі 640,00 грн. (квитанція № 0.0.899025341.1 від 21.11.2017 року). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved