Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] , уточнивши який, просить: визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом із батьком, [PERSON] , [INFO] , за місцем постійного проживання батька дитини за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування уточненого позову навів наступне. Він, [PERSON] , [INFO] , є батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] . Із матір`ю сина, [PERSON] , [INFO] , перебував у шлюбі, який було розірвано за рішенням суду. З моменту припинення шлюбних відносин між ним та відповідачкою, їхній син проживає разом із матір`ю. У зв`язку із тим, що відповідачка чинила йому перешкоди у спілкуванні із сином, та не виконувала рішення органу опіки та піклування про встановлення графіку побачень із дитиною, він був змушений звернутись до суду із позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу та порядку участі у її вихованні. Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 жовтня 2019 року по справі № 214/7217/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу та порядку участі у її вихованні, його позовні вимоги було задоволено частково, а саме визначено способи його участі у вихованні та спілкуванні з сином. Зазначає, що у зв`язку із невиконанням рішення відповідачкою, він був змушений звернутися із виконавчим листом до Саксаганського відділу державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, на підставі якого було відкрито виконавче провадження № 58258216. Проте, за час перебування виконавчого листа на примусовому виконанні, відповідачка продовжила ухилятися від виконання рішення, а звернення його особи до правоохоронних органів не призвели до відновлення його порушених прав. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 141 СК України (далі - СК України), мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. У відповідності до ч.ч. 1-2 ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті; той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно ч. 4 ст. 159 СК України, у разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом ; під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності до ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 4 Конвенції про контакт з дітьми від 15.05.2003, ратифікованої Законом України від 20.09.2006, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього; кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини: на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини; батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Просить суд звернути увагу на наступну правову позицію Верховного Суду, викладену у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року по справі № 402/428/16-ц: «При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов`язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини. Підсумовуючи, слід зазначити, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року». Зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні Відповідно до абз. 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. У відповідно до ч. 4 ст. 159 СК України, у разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. Згідно ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору. Відповідач ухиляється від виконання рішення та не бажає у добровільному порядку вирішити питання щодо визначення місця проживання дитини з батьком. Під час розгляду справи заявлялися клопотання: про залучення представника відповідача по справі, про долучення документів, про поновлення пропущеного процесуального стоку для подання доказів, про поновлення пропущеного процесуального строку для подання заяви про виклик свідків, про зобов`язання органу опіки та піклування надати висновок щодо проживання дитини з одним з батьків, про поновлення пропущеного процесуального строку для подання клопотання про призначення судово- психологічної експертизи, про витребування доказів, про з`ясування думки дитини, які в ході розгляду справи були задоволені. Позивач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позов підтримали, просили задовольнити позов в повному обсязі. При цьому пояснили, що відповідачка перешкоджає у спілкуванні дитини з батьком. Батько хоче активно приймати участь у вихованні дитини. Відповідачка [PERSON] та її представник в судовому засіданні наполягали у відмові в задоволенні позовних вимог. Відповідачка скористувалась своїм правом та подала відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначено наступне. Проти заявлених позовних вимог заперечує, вважає їх безпідставними та такими, що не відповідають дійсності та нормам матеріального й процесуального права, не визнає позовні вимоги в повному обсязі, вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Зазначає, що, від шлюбу з позивачем має сина [PERSON] , [INFO] . З моменту розірвання шлюбу 13.07.2012 р., коли сину було півтора роки, й до теперішнього часу дитина проживає з нею. За весь час вона, як мати, не мала з боку будь-яких органів у справах дітей, дошкільних чи шкільних закладів жодних зауважень щодо виховання та незабезпечення синові достатнього фізичного, емоційного, розумового та психологічного розвитку. Не дивлячись на той факт, що після розлучення у нас з позивачем склалися досить напружені особисті відносини, вона розуміла необхідність спілкування дитини з рідним батьком та не заперечувала його, виходячи, перш за все, з бажання дитини на таке спілкування і можливості його надати не порушуючи належного життєвого розкладу дитини у відповідному віці. Вказує, що однак, з кожним роком позивач став постійно незадоволеним то графіком спілкування з дитиною, який був встановлений відповідними рішеннями Виконкому Саксаганської районної у місті ради №398 від 16.10.2013р. та №283 від 20.08.2014р., то способами та порядку участі у вихованні сина встановленими рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 21.10.2016р., а саме: першої суботи кожного місяця з 10-00 до 16-00 години без присутності матері, враховуючи рекомендації лікарів та думку сина; третьої суботи кожного місяця з 10-00 до 16-00 години неділі за місцем проживання батька без присутності матері, враховуючи рекомендації лікарів та думку сина; щорічно спільний відпочинок протягом щорічної відпустки [PERSON] без присутності матері, враховуючи рекомендації лікарів та думку сина, зважаючи на розклад перебування у дошкільних закладах та навчання у шкільних закладах; побачення на свята у парний рік: Новий Рік з 10-00 години 31 грудня до 17-00 години 1 січня; Різдво з 10-00 години до 15-00 години 7 січня; Трійця з 10-00 години до 15-00 години наступного дня, враховуючи рекомендації лікарів та думку сина; побачення у парний рік в день народження дитини 28 березня, враховуючи думку сина, розклад перебування у дошкільних та шкільних закладах та рекомендації лікарів; забирати сина з дитячого садка або зі школи та гуляти з ним за місцем проживання дитини з врахуванням думки [PERSON] , думки [PERSON] , зважаючи на розклад перебування у дошкільних закладах та навчання у шкільних закладах. Зазначає, що позивачем ні за яких обставин не враховується наявний в резолютивній частині рішення припис щодо врахування думки самої дитини при виконанні рішення щодо участі батька у спілкуванні з нею, а тому [PERSON] постійно створюються штучні ситуації, які нібито обмежують його у правах спілкування та участі у вихованні сина. Ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення; сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень; суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Тому вважає, що додані до позову три відповіді Саксаганського відділення поліції, що були складені протягом 2017 -2018 р. на надумані заяви [PERSON] про те , що вона нібито не надає можливості бачитися та розмовляти з дитиною, носять лише інформативний характер і не підтверджують факт того, що дитині слід проживати з батьком. Наполягає, що позивач має своє обмежене бачення особистого виховання дитини, не йде на поступки й компроміси, які так важливі для пошуку консенсусу у налагодженні відносин з дитиною, які значно погіршилися після ситуації, що сталася минулого літа. Так, 01.06.2018 року, позивач забрав дитину зі школи і пообіцяв повести її на море, так як перебував у відпустці. Цілий тиждень у неї не було зв`язку ні з сином, ні з позивачем, 09.06.2018р. вона додзвонилася на телефон [PERSON] , а син взяв трубку і в істериці та у сльозах просив його забрати, так як вони на море не поїхали, а перебували вдома у позивача. Оскільки, [PERSON] добровільно не відпускав сина зі свого помешкання, їй з цивільним чоловіком та її батьком прийшлося викликати поліцію. В процесі цієї жахливої сварки дитина була шокована поведінкою свого батька, ще й почула образи з боку батька та побачила застосування фізичного насильства до своєї матері. У зв`язку з цим нею було подану заяву та внесено відомості до ЄРДР від 11.06.2108р. за №12018040730001635 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України. З дня сварки й до 19.02.2019р. (відкриття виконавчого провадження по примусовому виконанню усунення перешкод у спілкуванні з дитиною) позивач не приходив на зустрічі з дитиною, у школі та секціях, у педіатра та у вчителів ні разу не цікавився станом дитини, його проблемами та успіхами. Вказує, що додані позивачем до матеріалів справи акти державного виконавця з примусового виконання усунення перешкод у побаченні з дитиною від 04.05.2019р. та 20.04.2019р. містять лише інформацію про те, що у визначений рішенням суду час вона з сином на зустріч не з`явилися. Однак, вона завжди попереджає державного виконавця про затримку або перенесення зустрічі з поважних причин. Так, в період з 19 по 24 квітня 2019 р. дитина захворіла, що підтверджується довідкою лікаря. 04.05.2019р. дитина о 10 годині знаходилася на заняттях з англійської мови, про що завчасно була повідомлена державний виконавець і додана відповідна довідка в матеріали виконавчого провадження, що може підтвердити виконавець утвореної виконавчої групи [PERSON] , з якою було листування з приводу затримки зустрічі з поважної причини. На спростування тверджень позивача, що вона перешкоджає зустрічам з дитиною надає Акти державного виконавця з примусового виконання усунення перешкод у побаченні з дитиною від 19.02.2019р., 22.02.2019р., 05.04.2019р., 25.04.2019р., 10.05.2019р., змістом яких підтверджено, що вона намагається завчасно попередити про відкладення зустрічей з поважної причини, а позивач або сам не з`являється для спілкування або дитина надає відмову на зустрічі з батьком. За заявою позивача 16.05.2019р. державним виконавцем Саксаганського ВДВС м. Кривого Рогу ГТУЮ Гливук М.І. винесено Постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї; сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку; батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Аналіз наведених норм права, зокрема й практика Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Зазначає, що з моменту народження і після розірвання шлюбу син [PERSON] проживає з нею за її фактичним місцем проживання та реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Для дитини з малечку створені належні умови проживання в окремій кімнаті. В квартирі здійснено ремонт та постійно підтримується порядок та охайність. Частка квартири належить їй на праві приватної власності. Для малолітньої дитини проживання з матір`ю є звичним, затишним середовищем. За цим місцем проживання він відвідує школу, спортивну секцію при школі та спілкується з друзями, додатково займається англійською мовою. Доброзичливе ставлення до дитини з її боку і з боку вітчима - [PERSON] , який проживає разом з ними, здійснення ними мотивації щодо навчання дитини, створення сприятливих для його розвитку умов, підтверджується психолого-емоційною , психолого-педагогічною характеристиками та характеристикою на родину. Цими ж характеристиками визначено, що батько дитини - позивач [PERSON] протягом навчання хлопчика у 2 та 3 класі з вчителями не спілкується, навчальний заклад не відвідує; дитина при зустрічі з батьком емоційно нестабільна, батька боїться, відмовляється з ним розмовляти. Згідно з п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вважає, що неодноразові висловлювання малолітнього сина вихователям, вчителям, органам опіки та державним виконавцям про те, що він не бажає бачитися з батьком, а хоче залишитися у звичному для нього місці проживання підтверджують бажання сина проживати з нею. Вказує, що своєю неконтрольованою поведінкою та нестійким емоціями [PERSON] сам відштовхує сина від спілкування з ним, а після вище зазначеної ситуації, з утриманням дитини у незвичному для дитини помешканні та ганебної сварки, син [PERSON] навіть з нею не виявляє бажання спілкуватися про зустрічі з батьком. З самого дитинства [PERSON] має низку хронічних хвороб. Відповідно до довідки лікаря-педіатра [PERSON] амбулаторії загальної практики сімейної медицини №11, син перебуває на диспансерному обліку з діагнозами: вірус Епштейн-Барра, рецидивуючий фарингосинусит, викривлення носової перегородки, аденоїд. На відміну від позивача, який не цікавився у лікаря станом здоров`я сина, вона контролює ситуацію, завжди тримає необхідні ліки та постійно здійснюю рекомендовані лікарем необхідні профілактичні заходи. Вона має достатньо високий стабільний заробіток та в змозі якнайкраще забезпечити дитині належний рівень матеріального добробуту. Окрім всього, вона має із сином стійкий емоційний зв`язок. Його прихильність до неї є безперечною, що підтверджується й опитуваннями, що проводили незацікавлені особи й органи у справах дітей, й шкільні психологи, й вихователі, й державні виконавці. Враховуючи тривале проживання дитини з нею, його належне матеріальне забезпечення та емоційну прихильність до неї, а також наявну психологічну напругу між батьком та сином, вважає, що відсутні будь-які юридичні підстави для визначення місця проживання дитини з батьком. Відповідно до статті 3, статті 18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 02 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини; батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини; найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Представник Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову, визначити місце проживання дитини разом з матір`ю. 21 жовтня 2021 року представник Виконавчого комітету Покровської районної у місті ради в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Надала заяву, в якій просить справу розглядати за її відсутністю та прийняти рішення в інтересах малолітньої дитини. В судовому засіданні від 10 березня 2021 року в якості свідка була допитана [PERSON] , яка показала наступне. Позивача знає, відповідачку бачила в ДВС. Головним виконавцем не була, позивача знає тому, що працювала на той час у виконавчій службі та займалась виконанням рішення суду. Одного разу виїжджала на адресу, відповідачки з сином вдома не було, був співмешканець відповідачки, він вів себе неадекватно, сварився, казав, що дружини з дитиною немає. Виїжджали за місцем проживання тому, що у виконавчому листі було прописано, що позивач має право бачитись з дитиною. Коли саме виїжджали за адресою місця проживання, не пам`ятає, приблизно десь 2 роки тому, дитину вона не бачила. Виконавче провадження вона не відкривавала, була у складі групи, керівником групи була спочатку [PERSON] потім [PERSON] . У кого був вільний час, той і виїжджав на адресу. В судовому засіданні від 13 травня 2021 року був вислуханий малолітній [PERSON] , який пояснив, що йому 10 років, він живе з мамою та [PERSON] , це його другий батько, йому з ними добре. Мама його іноді сварить за погані оцінки, він ходить на спортивні заняття , його забирає мама або [PERSON] , на спортивні заняття ходить 4 роки, у батька він був давно. З батьком спілкувалися нормально, до однієї події, він хоче жити з мамою та [PERSON] , це його думка, ніхто йому цю думку не підказував. У судовому засіданні також досліджені наступні письмові докази: свідоцтво про народження ( Т.1 а.с. 9), рішення (Т.1 а.с. 10-11), акт державного виконавця (Т.1 а.с. 14-15), характеристика (Т.1 а.с. 16), довідка (Т.1 а.с. 17), характеристика з місця роботи (Т.1 а.с. 17 зворот), медична довідка (Т.1 а.с. 18), постанова (Т.1 а.с.53), акт державного виконавця (Т.1 а.с. 55,56-57,58,59), постанова (Т.1 а.с. 60-61), акт державного виконавця (Т.1 а.с. 62,63,64), постанова (Т.1 а.с. 65-66),довідка (Т.1 а.с. 67), довідка (Т.1 а.с. 68,69), психолого- педагогічна характеристика (Т.1 а.с. 70,71,72), довідка (Т.1 а.с. 74), акт обстеження житлово- побутових умов (Т.1 а.с. 100), довідка (Т.1 а.с. 101), характеристика (Т.1 а.с. 102), довідка НОВАКОМ (Т.1 а.с. 103), акт обстеження умов проживання (Т.1 а.с. 210), діагностичний висновок психологічного дослідження (Т.2 а.с. 2-6), довідка (Т.2 а.с. 10), скарга (а.с. Т.2 а.с.80-81), рішення (Т.2 а.с. 82-84), довідка (Т. 2 а.с.85 зворот), висновок спеціаліста (Т.2 а.с. 86), фото (Т.2 а.с. 87), висновок (Т.2 а.с. 89), рапорт (Т.2 а.с. 91), заява (Т.2 а.с. 93-94), висновок ( Т.2 а.с. 95), рапорти (Т.2 ас. 99,100), заява (Т.2 а.с. 101), рапорт Т.2 а.с. 102), висновок (Т.2 а.с. 103), висновок (Т.2 а.с. 110), рапорт ( Т.2 а.с. 114), висновок (Т.2 а.с. 115), постанова (Т2 а.с. 151-152), інформація про виконавче провадження (Т.2 а.с. 153- 155), висновок про доцільність визначення місця проживання дитини(Т.2 а.с. 193-198). Суд,

Outcome: dismissed