Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про визнання останніх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог вказує на те, що на підставі ордеру за №99, який видано 30 травня 1989 року йому на склад сім`ї з 4-ох чоловік надано у користування квартиру [ADDRESS] . На даний час вказана квартира не приватизована та належить до комунальної власності територіальної громади міста Тернополя. У вказаній однокімнатній квартирі сімейного гуртожитку зареєстровано 6 осіб: [PERSON] , [PERSON] - колишня дружина, [PERSON] -донька, [PERSON] - онук, [PERSON] -донька, [PERSON] - син. Однак відповідачі [PERSON] , [PERSON] з 2015 року за місцем реєстрації не проживають, не приймають жодної участі в утриманні квартири, в помешканні відсутні їхні речі, та добровільно зніматися з реєстраційного обліку за адресою [ADDRESS] відмовляються. З метою уникнення сплати додаткових коштів за комунальні послуги на відсутніх членів сім`ї та реалізації свого права на безоплатну приватизацію нерухомого майна, просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Позивач [PERSON] та його представник адвокат Скиба Л.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позову не визнала та суду пояснила, що [PERSON] її до квартири не впускає тому вона живе на ж/д вокзалі. 02.04.2019 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Шевчук В.О. подав суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що твердження позивача про те, що відповідач [PERSON] переселилась в інше місце проживання, не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] не переселилась в інше місце, а просто примусово виселена позивачем, внаслідок постійного морального та фізичного тиску - побоїв та постійних знущань із сторони позивача. Причин відсутності відповідача по місцю її постійного проживання та реєстрації за адресою: [ADDRESS] є поважними і не є вільним волевиявленням відповідача, спрямованим на добровільне залишення вищевказаного житлового приміщення. Відповідач [PERSON] не має жодного іншого житлового приміщення та проживає на залізничному вокзалі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позову не визнала та просить відмовити в його задоволенні, оскільки вона вимушено пішла проживати на орендовану квартиру через постійні скандали по місцю її реєстрації за адресою [ADDRESS] . Зокрема вказує на те, що її брат [PERSON] її бив, а батько [PERSON] бив маму [PERSON] іншого житла вона не має, тому періодично приходить до спірної квартири, однак її до житла не впускає позивач, комунальні платежі вона за місцем реєстрації сплачує. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав: Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ордеру на житлове приміщення № 99 від 30.05.1989 року, виданого Трест «Тернопільпромстрой», [PERSON] було надано право на зайняття разом з членами сім`ї у складі 4-ох чоловік житлове приміщення площею 18 кв.м., що складає однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з довідки №985 виданої 22.04.2015р. ЖКК ТОВ «Тернопільбуд» власником особового рахунку за адресою [ADDRESS] є [PERSON] . За типом власності це є сімейний гуртожиток. Право власності на дану квартиру не зареєстровано. Будинок знаходиться на балансі ПП «Дружба сервіс житло-1». Згідно довідки ДП «Фаворит-2» від 13.11.2017 р. №4096, в однокімнатні квартирі [ADDRESS] , зареєстровані з 10.07.1989 року [PERSON] , [PERSON] - колишня дружина, [PERSON] -донька, [PERSON] - син, з 02.10.1989 року [PERSON] -донька, з 02.06.2010 року [PERSON] - онук. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 13.03.2015 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. [PERSON] , [INFO] є дочкою [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Згідно Акту перевірки паспортного режиму складеного 06.03.2019 року комісією ДП «Фаворит-2», за результатами опитування свідка [PERSON] ( [ADDRESS] ) комісією встановлено, що [PERSON] та [PERSON] за адресою [ADDRESS] не проживають. Як вбачається з довідки №141 виданої 06.02.2019 року ДП «Фаворит-2», [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою [ADDRESS] , однак по місцю реєстрації не проживає з 2014 року. Відповідач [PERSON] подала суду квитанції про оплату житлово-комунальних послуг за адресою [ADDRESS] за період лютий-квітень 2019 року. Згідно інформації наданої 27.06.2019 року Тернопільським відділом поліції ГУНП в Тернопільській області на запит суду, щодо виклику працівників поліції за адресою [ADDRESS], в Журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події за №№: -21430 від 19.07.2016 звернення [PERSON] про те, що сусідку [PERSON] , жительку [ADDRESS] , діти виганяють з дому, скандалять; -21650 від 21.07.2016 звернення [PERSON] про те, що в період часу з 19.07.16 17:00 по 20.07.16 17:00 колишня дружина [PERSON] , (проживають разом) з його сумки викрала зарядний пристрій до мобільного телефону вартістю 30 грн.; - 40834 від 25.12.2016 звернення [PERSON] про те, що по місцю її проживання, квартиранти погрожують їй фізичною розправою. Заявниця повідомила що її чоловік [PERSON] виганяє її з квартири в якій вона прописана; -38840 від 29.11.2017 звернення [PERSON] про те, що її чоловік та діти виганяють її з дому; -28424 від 26.08.2018 звернення [PERSON] про те, що йому потрібна допомога поліції причин пояснити не може. Поліцейськими прибувши за вказаною адресою, було виявлено заявника [PERSON] , який повідомив, що у нього виник конфлікт із колишньою дружиною [PERSON] ; -19811 від 11.06.2019 року звернення [PERSON] про те, що рідні по місцю проживання вчиняють скандали та погрожують йому фізичною розправою. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є дочкою [PERSON] та [PERSON] , та суду підтвердила, що її сестра [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає більше трьох років, а мама [PERSON] не проживає у вказаній квартирі 3-4 роки. Відповідачі пішли з власної волі оскільки квартира однокімнатна та місця мало. За комунальні послуги по квартирі платить вона та батько [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що в силу ст. 64 ЖК України, відповідачі [PERSON] , [PERSON] на законній підставі були вселені в квартиру [ADDRESS] . Відповідно до положень ст. 47 Конституції України кожен має право на житло; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Як зазначено у ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41. Згідно із ст.ст. 71, 72 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України за № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Виходячи зі змісту ст. 71 ЖК України, відповідно до вимог ст. 264 ЦПК України та роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року за № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у ст. 71 ЖК України строки. Під час вирішення питання про втрату відповідачами права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін їх відсутності та поважність причин такої відсутності. В матеріалах справи наявний Акт від 06.03.2019 року, яким встановлено факт непроживання відповідачів у спірному житловому приміщенні, проте на думку суду, зазначений акт не є належним доказом у справі, оскільки не містить інформації щодо причин не проживання відповідачів в спірному приміщенні. Сам факт не проживання відповідачів у зазначеній квартирі, не є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки відповідно до правил ст. 71 ЖК України, підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є не проживання понад шість місяців в житловому приміщенні без поважних причин. Звертаючись до суду та порушуючи питання про визнання відповідачів, такими, що втратили право користування житловим приміщенням з підстав передбачених ст.71 ЖК України, позивач посилався на не проживання відповідачів в житловому приміщення з власної волі, однак позивачем не надано суду доказів на підтвердження відсутності відповідача понад шість місяців саме без поважних причин. З пояснень відповідачів встановлено, що вони не проживають у спірній квартирі через те, що між сторонами склались неприязні стосунки, через які [PERSON] зверталася до органів поліції із відповідною заявою. Інформація надана Тернопільським відділом поліції ГУНП в Тернопільській області свідчить про те, що позивач [PERSON] чинить перешкоди відповідачу [PERSON] , у користуванні спірною квартирою, зокрема не впускає її у помешкання з приводу чого неодноразово викликалися працівники поліції. В судовому засіданні встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] немають іншого житлового помешкання, однак за адресою [ADDRESS] не проживають у зв`язку із постійними конфліктами між мешканцями вказаного житлового приміщення. Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги, що відсутність відповідачів [PERSON] , [PERSON] у спірній квартирі викликана поважними причинами, пов`язаними з конфліктною ситуацією, що виникла між сторонами, відповідачі не мають іншого житлового приміщення, суд приходить до висновку, що неповажності причин не проживання відповідачів в спірній квартирі позивачем не доведено, тому вважати їх такими, що втратили зв`язок зі спірною квартирою, не можна та у зв`язку з чим, у задоволенні позову про визнання відповідачів [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] слід відмовити.

Outcome: dismissed