Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Київського районного суду м. Харкова з позовом до[PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS]. З 12 листопада 2014 року позивач зареєструвала в зазначеній квартирі свою знайому [PERSON] В січні 2015 року [PERSON] за власною ініціативою виїхала з квартири та повернула ключі. З того часу відповідач у вищезазначеній квартирі не проживає, квартирою не цікавиться, участі в оплаті і утриманні майна не приймає, її особистих речей в квартирі не має. Проте на неодноразові прохання добровільно знатись з реєстрації відповідач не реагує. Враховуючи вище викладене, позивач змушена звернутись до суду з даним позовом. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась, була належним чином повідомлена про дату, місце та час розгляду справи, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити на підставах викладених в матеріалах справи, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явилась, була належним чином повідомлена про дату, місце та час розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило, тому враховуючи, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України вважає необхідним розглянути справу за відсутності відповідача на підставі наявних у матеріалах справи доказів з ухваленням заочного рішення. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено та підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно, [PERSON] належить 1-кімнатна квартира, загальною площею 37, 4 кв. м., за адресою: [ADDRESS] (арк. справи 8). Згідно з копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] виданого Київським МВ РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 30 вересня 2002 року, [PERSON], [INFO], проживає за адресою: [ADDRESS] (арк. справи 7). Відповідно до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно [PERSON] на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] (арк. справи 9). Згідно з копією довідки № 17/79-16 від 12.07.2016 року виданою житловим кооперативом «Флора - 17» за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] (арк справи 10). Відповідно до копії акту затвердженого житловим кооперативом «Флора - 17» вбачається, що [PERSON], за адресою: [ADDRESS] не проживає з 2015 року (арк. справи 11). Згідно з копією технічного паспорта, інвентаризаційна справа № 71252/54743, власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] (арк. справи 12). Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, у відповідності до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Норми ст. 15, 16, 386, 391 Цивільного кодексу України гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень норм ст. 16, 391, 386 Цивільного кодексу України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Згідно зі ст. 150 Житлового Кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільно кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підстави заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою, свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавлення права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою, оголошення фізичної особи померлою. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 Житлового кодексу України; ст. 405 Цивільного кодексу України). Відповідна правова позиція міститься і в постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року по справі № 6-57цс11 та від 05 листопада 2014 року по справі № 6-158цс14, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України. Як вбачається з матеріалів справи, угода між позивачем та відповідачем щодо порядку користування квартирою [ADDRESS], не укладалась. За таких обставин, у відповідності зі ст. 391 Цивільного кодексу України позивач має право вимагати від відповідача усунути перешкоди у користуванні їх власністю. Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи. На підставі наведеного,

Outcome: approved