Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON], в якому просив суд визнати недостовірною та таку, що не відповідає дійсності інформацію, яка міститься у відкритому листі за підписом [PERSON], [PERSON] на ім»я ректора Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» наступного змісту: «20 червня 2014 року близько 14 години 30 хвилин [PERSON] організував групу молодих людей з 4 осіб та здійснив розбійний напад на голову садівницького товариства «Дружба» [PERSON] з метою насильницького зобов'язання вчинити протиправні дії на користь [PERSON] У результаті розбійного нападу [PERSON] нанесено тілесні ушкодження та насильницьким методом відібрано мобільний телефон. Неправомірні дії [PERSON] як організатора розбійного нападу...»; «Прокуратурою Вишгородського району відкрито справу відносно [PERSON]..»; «22 червня 2014 року [PERSON], перебуваючи на території садівницького товариства погрожував фізичною розправою члену товариства [PERSON] та погрозою завдати матеріальні збитки його майну»; «[PERSON] .. сам захопив додаткову земельну ділянку [NUMBER] та землі загального користування СТ «Дружба», яку протиправно (підробивши документи), незаконно приватизував на себе..». З метою спростування недостовірної інформації просив суд зобов»язати [PERSON], [PERSON] надіслати на адресу ректора Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» копію рішення суду у цій справі та лист із поясненням про те, що вказаним рішення суду визнано недостовірною інформацію, яка міститься у відкритому листі за підписом [PERSON], [PERSON] та інших осіб від 17.09.2014 року на ім»я ректора Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» про вчинені [PERSON] злочини. Також, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь кошти моральної шкоди в розмірі - 39 030 грн., судовий збір в сумі - 633,90 грн. та витрати на правову домовому в сумі - 1000 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що за місцем роботи [PERSON] (надалі по тексту Позивач) до Національного технічного університету України «Київський політехнічний інституту» [PERSON] та [PERSON] (надалі по тексту Відповідачі) 28.08.2014 року та 17.09.2014 року було подано відкритий лист, в яких стосовно позивача було поширено недостовірну інформацію наклепницького характеру, поєднану із обвинуваченням у вчинені тяжкого злочину - розбою. Вказані висловлювання відповідачів у відкритих листах, на думку позивача, є неправдивими, образливими, оскільки принижують його честь і гідність та авторитет серед колег за місцем роботи, звинувачують його фактично у вчиненні кримінального правопорушення, а тому позивач вимушений був звернутися до суду за захистом свого порушеного права із цим позовом. У позові просив визнати викладену у відкритому листі інформацію щодо позивача недостовірною, та її спростувати у визначений у позові спосіб та стягнути моральну шкоду. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, з підстав, зазначених в ньому, та просив його задовольнити, оскільки вищезазначені висловлювання відповідачів є нічим не підтверджені, а тому є недостовірними, образливими, оскільки принижують честь і гідність позивача. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити, підтримавши надані письмові заперечення проти позову, зазначивши, що наведені ними та іншими членами садового товариства «Дружба» обставини вчинення злочинів колишнім його головою [PERSON] у листі від 17.09.2014 року на адресу ректора інститут - за місцем роботи позивача є достовірними, оскільки факт розбійного нападу підтверджується висновками судово-медичних експертиз, показаннями свідків та звернення в прокуратуру. Також, незаконність дій позивача щодо заволодіння земельними ділянками підтверджена розслідуванням товариства та рішення суду від 21.01.2015 року. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Стаття 297 Цивільного кодексу України встановлює, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Статтею 299 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що саме у відкритому листі від 17.09.2014 року на адресу керівництва - ректора Київського політехнічного інституту за місцем роботи позивача було викладено відомості стосовно нього, які на його думку є неправдивими, порушують його ділову репутацію, порочать його честь і гідність як законослухняного громадянина щодо протиправних дій, які він не вчиняв, та доказів у вчиненні яких ним як бувшим головою та членом садового товариства «Дружба» не здобуту та не надано, як станом на час написання вказаного листа, так і станом на даний час. Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. №1 при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. У зв'язку зі внесенням з 27.03.2014р. змін до Цивільного кодексу України, зокрема до статті 277, принцип презумпції' добропорядності (частину 3) було скасовано, а тому доказування Позивачем обгрунтованості свого позову, а саме недостовірності поширеної Відповідачами інформації, має відбуватися у загальному порядку. В судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідачі у відкритому листі від 17.09.2014 року на адресу керівництва - ректора університету та голові профкому за місцем роботи позивача розповсюдили відомості наступного змісту: «20 червня 2014 року близько 14 години 30 хвилин [PERSON] організував групу молодих людей з 4 осіб та здійснив розбійний напад на голову садівницького товариства «Дружба» [PERSON] з метою насильницького зобов'язання вчинити протиправні дії на користь [PERSON] У результаті розбійного нападу [PERSON] нанесено тілесні ушкодження та насильницьким методом відібрано мобільний телефон. Неправомірні дії [PERSON] як організатора розбійного нападу...»; «Прокуратурою Вишгородського району відкрито справу відносно [PERSON]..»; «22 червня 2014 року [PERSON], перебуваючи на території садівницького товариства погрожував фізичною розправою члену товариства [PERSON] та погрозою завдати матеріальні збитки його майну»; «[PERSON] .. сам захопив додаткову земельну ділянку [NUMBER] та землі загального користування СТ «Дружба», яку протиправно (підробивши документи), незаконно приватизував на себе..». Таким чином, суд вважає доведеними твердження представника позивача про розповсюдження оспорюваної інформації невизначеному колу осіб, тобто як особам, яким вона була адресована, так і іншим особам, оскільки в подальшому вона була передана іншими працівникам для опрацювання цього листа і надання на нього відповіді. Крім того, суд вважає доведеним, що вказана інформація стосуються позивача, про що свідчить пряма вказівка на його прізвище із зазначенням протиправних дій, які, на думку відповідачів, вчинив останній за попередньою змовою групою осіб, та на посаді голови садового товариства в 2000 році щодо захоплення землі. Вирішуючи питання про достовірність та визначаючи характер поширеної щодо позивача інформації суд приходить до наступного. Так, за умовами п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. №1 недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події і явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Доказів, які б достовірно стверджували, що [PERSON] вчиняв дії, які викладені у відкритому листі від 17.09.2014 року стороною відповідача в судовому засіданні не надано, тому вказана інформація є недостовірною та негативною, оскільки є фактично звинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення і порушує особисті немайнові права позивача, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, саме мати репутацію особи, що не вчиняла протиправних дій та перешкоджає позивачу повно і своєчасно здійснювати свої особисті немайнові права, які законодавчо обмежуються в зв'язку з притягненням до юридичної відповідальності. При цьому, суд не приймає до уваги твердження відповідачів про те, що належними доказами вчинення позивачем 22.08.2014 року злочину за ст.187 КК України щодо [PERSON] є їх звернення до міліції, прокуратури, показання свідків, висновки судово-медичної експертизи, виклик швидкої допомоги, розслідування кримінального провадження, оскільки винуватість особи у вчиненні злочину підлягає доказуванню в порядку кримінального провадження у передбачений Кримінально-процесуальним кодексом України спосіб. Відповідно до вимог ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Між тим, ніяких доказів наявності вироку суду, що набув законної сили щодо [PERSON] у вчиненні вказаного злочину за зверненням відповідачів від 17.09.2014 року, суду надано не було, а відтак зазначена у вказаному листі за підписом відповідачів інформація є недостовірною. Також, суд не приймає до уваги та не вважає таким, що вказує на обставини незаконності дій позивача по захопленню земельних ділянок №58 та [NUMBER] в СТ «Дружба» (зазначено у оспорюваному листі від 17.09.2014 року), наведене відповідачами рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21.01.2015 року з наступних підстав. За вимогами ч.1 ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Між тим, вказане судове рішення надано в ксерокопії, яка не завірена печаткою суду, не прошите та не пронумероване, а також у ньому відсутня про те, що воно набуло законної сили. Вказані обставини не дають суду можливості сприймати вказану ксерокопію як судове рішення, оскільки він не відповідає як вимогам до оформлення рішення суду, так і вимогам до оформлення офіційного документу, а також вимогам ст.64 ЦПК України в частині вимог до доказів у справі. Крім того, у вказаному рішенні (а.с.64-68) дійсно вказано про порушення законодавства при отриманні і реєстрації позивачем документів на земельну ділянку [NUMBER] в 2001 році та визнано недійсним документи щодо її реєстрації та набуття право власності, але вказане рішення було за часом винесено лише через 4 місяці після оскаржуваного листа відповідачів від 17.09.2014 року, тобто на час викладення інформації даних про незаконність отримання позивачем вказаної земельної ділянки не було, а відтак викладати таку неправдиву інформацію відповідачі жодних прав не мали. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень. Згідно з положеннями ст.10 ЦПК України позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Зважаючи на те, що позивачем доведено розповсюдження відповідачами невизначному колу осіб неправдивої та такої, що порочить честь і гідність інформації щодо позивача, а відповідачами не було доведено про вчинення саме позивачем протиправних дій у викладеному у листі від 17.09.2014 року обсязі і судом цього встановлено не було, тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про спосіб спростування інформації, яка вказаним рішенням визнається недостовірною, суд враховує п.п.24, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. №1, якою передбачено що, якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або значити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. При цьому судом враховано, що оспорюваний лист від 17.09.2014 року був підписаний відповідачам як членами СТ «Дружба», тобто фактично вказаний лист був прийнятий і виданий вказаним підприємством як юридичною особою. Крім того, на час його видання відповідач [PERSON] був і є головою СТ «Дружба», а тому у відповідності до вимог ч.5 ст.277 ЦК України суд приходить до висновку, що способом спростування поширеної відповідачами інформації, який би сприяв найбільш повному відновленню порушеного немайнового права позивача є зобов»язання [PERSON], [PERSON] відкликати відкритий лист від 17.09.2014 року, що був направлений на адресу ректора Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут», у місячний строку з дня набуття вказаним рішенням законної сили. При вирішенні питання про встановлення ступеню заподіяної моральної шкоди позивачу діями відповідачів та його розміру суд керується вимогами п.27 вищевказаної постанови пленуму, де зазначено, що способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою і не повинен призводити до припинення діяльності засобів масової інформації чи іншого обмеження свободи їх діяльності. Відповідно до пункту 4 частини другої статті 23 ЦК ( 435-15 ) моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи, тому вимога про відшкодування моральної шкоди може бути заявлена самостійно, якщо, наприклад, редакція засобу масової інформації добровільно опублікувала спростування, яке задовольняє позивача. Ця обставина повинна враховуватися судом при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди. Судом встановлено, що внаслідок поширення неправдивої інформації щодо позивача йому було дійсно заподіяно моральні страждання і переживання у зв»язку з приниження його честі і гідності, його репутації серед колег та студентів інституту, а тому суд з врахуванням матеріального стану і рівні відповідачів вважає за можливе стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача кошти у відшкодування моральної шкоди в розмірі - 2436 грн., а саме в розмірі - двох мінімальних заробітних плат станом на час винесення судового рішення (1218 грн.х 2). Частиною 1 статті 88 ЦПК Українипередбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (п. 2 ч. 2 ст. 79 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Згідно зазначеної норми, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано до суду договір №10-ц/14 від 02.09.2014 року про надання правової допомоги, укладений між позивачем та [PERSON] та довідка від 18.11.2014 року про отримання від позивача грошових коштів в розмірі - 1000 грн. в рахунок оплати юридичних послуг за договором. Між тим, витрати на правову допомогу повинні бути документально підтверджені та доведені, а відсутність цього є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Враховуючи відсутність доказів проведення позивачем фактичної оплати таких витрат, оскільки відсутня банківська квитанція про перерахування таких коштів позивачем на адресу адвоката та розрахунок відповідно сплаченої суми із підписанням акту виконаних робіт і їх оплатою, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення коштів за правову допомогу в розмірі - 1000 грн. У відповідності до ст.88 ЦПК України та п.13 постанови пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» з відповідачів в рівних долях підлягає стягненню на користь держави судовий збір за кожну вимогу немайнового характеру (у цій справі їх дві - визнання недостовірною та спростування інформації і стягнення моральної шкоди), тобто в розмірі по 243 грн. 60 коп. з кожного відповідача.

Outcome: partial