Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , (ідентифікаційний номер [NUMBER] право приватної власності на житловий будинок [ADDRESS] . При подачі позову представник позивача [PERSON] (діє згідно довіреності від 18.02.2020 року) зазначив, що позивач [PERSON] отримала у відповідності до Постанови Ради Міністрів СССР від 31 травня 1973 року за № 364, як переселенець, на підставі акту від 28 серпня 1994 року у власність житловий будинок з господарськими забудовами і спорудами колишнім радгоспом ім. Парижської комуни. Факт отримання зазначеного нерухомого майна у власність підтверджується реєстрацією в Каланчацькому БТІ за інвентарним № 30 та реєстровим №35 на моє прізвище про що свідчить технічний паспорт на житловий будинок від 15 вересня 1997 року. Дана реєстрація була здійснена і шляхом відповідної відмітки в акті від 21.09.1994 року. Згідно довідки №6-170 від 18.02.2020 року Виконавчого комітету Каланчацької селищної ради назву вулиці визначено як Софіївська, а тому належний будинок позивачці знаходиться по [ADDRESS] . З часу отримання вказаного майна позивач [PERSON] володіє і користується ним і на сьогодні. Протягом даного часу до неї ні відповідач, а також інші особи не мали претензій щодо володіння та користування цим майном. Позивач гадала, що акт від 28.08.1994 року та реєстрація в БТІ є доказ її права власності на отримане нею нерухоме майно. При реалізації свого права у 2019 році на безплатне отримання земельної ділянки (приватизація) для будівництва та обслуговування житлового будинку та інших господарських забудов та споруд та виготовлення з цією метою проекту землеустрою позивачу необхідно було надати відповідні документи, а саме свідоцтво про власність на будинок. Ухвалою судді від 17.03.2020 року відкрито провадження по справі та призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження. Будь-яких інших процесуальних дій по справі не вчинялося. Позивач - [PERSON] в судове засідання не з`явилась, однак подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач - Каланчацька селищна рада Каланчацького району Херсонської області в особі селищного голови Зінчук В.К. - в судове засідання не з`явився, однак надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та зазначено, що не заперечують проти задоволення даного позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, прийшов до наступного. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні. Згідно ст.317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документів, які засвідчують його право власності. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За таких обставин захистити своє цивільне право позивач має змогу тільки згідно статті 16 ЦК України. Судом встановлено, що [PERSON] отримала у відповідності до Постанови Ради Міністрів СССР від 31 травня 1973 року за № 364, як переселенець, на підставі акту від 28 серпня 1994 року у власність житловий будинок з господарськими забудовами і спорудами колишнім радгоспом ім. Парижської комуни. Факт отримання зазначеного нерухомого майна у власність підтверджується реєстрацією в Каланчацькому БТІ за інвентарним № 30 та реєстровим №35 на моє прізвище про що свідчить технічний паспорт на житловий будинок від 15 вересня 1997 року. Дана реєстрація була здійснена і шляхом відповідної відмітки в акті від 21.09.1994 року. Згідно довідки №6-170 від 18.02.2020 року Виконавчого комітету Каланчацької селищної ради назву вулиці визначено як Софіївська, а тому належний будинок позивачці знаходиться по [ADDRESS] . За змістом ст. 328 ЦК України право набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У наведеній нормі закріплена презумпція правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, або таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщенні на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни його цільового призначення. Відповідно до ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника. Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить в зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Судом також встановлено, що Орган місцевого самоврядування - Каланчацька селищна рада Херсонської області, який має повноваження щодо обліку житла в с. Роздольне Каланчацького району Херсонської області не має будь-яких заперечень, щодо дій направлених на визнання [PERSON] права власності на нерухоме майно в судому порядку та не заперечує, щодо її права власності на будинок. Враховуючи встановлені обставини та надані суду докази, суд вважає, що позовні вимоги, заявлені [PERSON] , підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved