Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання відповідачів [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, в обгрунтування заявлених вимог вказуючи на те, що являється власником житлового будинку [ADDRESS] , при цьому у вказаному будинку до теперішнього часу є зареєстрованими відповідачі [PERSON] та [PERSON] , які, в свою чергу, не проживають в житловому будинку понад один рік без поважних причин, при цьому комунальні платежі не сплачують, в утриманні житла участі не приймають, особистих речей в будинку не мають і взагалі домоволодінням не цікавляться. Позивач вказує, що відповідач [PERSON] ( його син) не проживає в належному позивачу будинку з 2000 року, вибувши в 2011 році проживати за кордон та з 2015 року став громадянином Російської Федерації, при цьому відповідачка [PERSON] ( донька дружини позивача) з 2012 року після смерті матері переїхала проживати до бабусі та наразі її місце проживання позивачу не відоме. Реєстрація відповідачів у належному позивачу будинку перешкоджає останньому в повній мірі здійснювати свої права щодо розпорядження та користування вказаним майном. Посилаючись на ст. ст. 316, 317, 319, 321, 379, 391, 405 ЦК України позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням в житловому будинку [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву про розгляд справи в його відсутності, при цьому позовні вимоги повністю підтримав, судові витрати по справі просив залишити за ним, зазначивши, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення в справі (а.с.39). Відповідачі по справі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про дату, час та місце слухання справи сповіщені належним чином, шляхом направлення судової повістки про виклик до суду за зареєстрованим місцем їх проживання (ас.29,30), а окрім того, шляхом опублікування оголошення про виклик до суду на офіційному веб - порталі судової влади України (ас. 31,32), при цьому, будь - яких заяв про розгляд справи в їх відсутності, відзиву на позов не надали. В ході розгляду справи судом вчинено наступні процесуальні дії: - 30.09.2019 року постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та проведення її розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.25-27); - 29.10.2019 року постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи (ас. 43,44). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з наведеного та приймаючи до уваги те, що позивач не заперечував проти заочного розгляду справи, про що зазначив в наданій суду заяві (ас.39) те, що відповідачі не з`явилися в судове засідання без повідомлення причин своєї неявки, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового засідання та будь - який відзив, заперечення проти позову не подали, суд знаходить можливим провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за правилами спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими гл. ІІ «Заочний розгляд справи» ЦПК України, при цьому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснює фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв?язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з наступних підстав: - так, в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджено в судовому засіданні копією договору купівлі-продажу житлового будинку від 24.12.2003 року за реєстровим № 975, на підставі якого позивач набув право власності на будинок (ас.40); копією витягу про реєстрацію за позивачем права власності на житловий будинок від 29.12.2003 року (ас.41); довідкою № 112 від 29.10.2019 року про перейменування вулиць в селі Новов`язівське Юр`ївського району Дніпропетровської області за підписом в.о. сільського голови Н.В. Козел, згідно якої [ADDRESS] була перейменована на [ADDRESS] (ас.42). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] є зареєстрованими в належному позивачу на праві власності будинку, що підтверджено в судовому засіданні копією довідки про реєстрацію місця проживання позивача та склад сім`ї останнього № 790 від 23.08.2019 року, виданої Новов`язівською сільською радою Юр`ївського району Дніпропетровської області (ас.8). Судом встановлено, що з 2000 року відповідач [PERSON] , а відповідачка [PERSON] з 2012 року, не проживають в належному позивачеві будинку, що підтверджено в судовому засіданні актом обстеження дійсності не проживання останніх в будинку [ADDRESS] від 22.08.2019 року (ас.7); копією довідки Новов`язівської сільської ради Юр?ївського району Дніпропетровської області № 790 від 23.08.2019 року (ас.8). Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 64 ч. 2 ЖК України до членів сім`ї власника будинку належить дружина (чоловік) власника, їх діти і батьки, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом і ведуть спільне господарство. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд вважає доведеними обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Судом було встановлено, що відповідачі, будучи зареєстрованими в належному позивачу будинку, згідно досліджених в судовому засіданні доказів, кожен окремо, більше 7 - ми та 18-ти років не проживають в належному позивачу будинку, при цьому спільним побутом з позивачем не пов`язані, спільне господарство з останнім не ведуть. Надані позивачем докази суд визнає належними і допустимими, оскільки вони містять в собі інформацію щодо предмета доказування та логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Відповідачами жодних доказів ані щодо їх фактичного проживання в спірному будинку, ані щодо наявності поважних причин не проживання в даному будинку не надано. Суд звертає увагу і на той факт, що тривалість відсутності відповідачів в належному позивачу будинку об`єктивно свідчить про зміну їх місця проживання, а тому визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням не буде свідчити про втрату ними житла взагалі і , в свою чергу, буде захищати права позивача. За таких обставин, враховуючи, що відповідачі по справі, кожен окремо, більше семи та 18-ти років не проживають в будинку за місцем реєстрації, суд приходить до висновку про те, що є всі , передбачені ст. 405 ЦК України підстави, для задоволення позову. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи волю позивача суд вважає можливим судові витрати по справі залишити за останнім, про що позивач просив в наданій на адресу суду заяві про розгляд справи за його відсутності (ас. 39).

Outcome: approved