Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-08 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулась до Енергодарського міського суду Запорізької області з позовною заявою до відповідача [PERSON], Служба захисту дітей в особі органу опіки та піклування Енергодарської міської ради Запорізької області, про стягнення аліментів. Згодом надала заяву про збільшення позовних вимог ,а саме про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав. Свої вимоги обґрунтовує наступним: 08.06.2012 року між сторонами по справі було укладено шлюб Виконавчим комітетом Лепетиської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис № 2та видане відповідне свідоцтво (а.с.2). Від шлюбу сторони мають доньку: [PERSON], [INFO], про що в Книзі реєстрації народжень 01 листопада 2012 року зроблено відповідний актовий запис за №169 та видано свідоцтво Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Енергодарського міського управління юстиції Запорізької області (а.с.3). Сімейне життя у сторін по справі виявилось невдалим, наприкінці грудня 2013 року відповідач пішов з сім'ї. З того часу ініціативи щодо зустрічей з донькою не виявляв, участі в утриманні та вихованні дитини не приймав, інтересами родини не цікавився. У зв'язку з чим позивач окремо звернулась до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу. Також зазначає, що за період з грудня 2013 року по сьогоднішній день, відповідач не виявляв бажання зустрітися з дочкою, не приймав участі в її вихованні, навчанні, не виявляв інтересу до внутрішнього світу дочки, її інтересів, бажань, ніякої допомоги на утримання дочки не надавав, аліменти не сплачував, не цікавився де проживає дочка, хоча перешкод чи заборони щодо побачень з дитиною ніхто відповідачу не чинив, тобто жодним чином не проявляв свого батьківського піклування, що вказує на небажання та ухиляння відповідача від виконання своїх обов`язків як батька. Після уточнення вимог, просить суд: - позбавити відповідача батьківських прав відносно його малолітньої дочки - [PERSON], [INFO]; Стягувати з відповідача свою користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини від усіх видів (заробітку) доходу відповідача, щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дати звернення до суду й до повноліття дитини. Справу просить розглянути за останнім відомим місцем проживання відповідача в порядку п.14 ч. 1 ст. 110 ЦПК України. У судовому засіданні позивач вимоги уточненої позовної заяви підтримала, надала пояснення, які фактично збігаються зі змістом уточненої позовної заяви та просить суд їх задовольнити. У судове засідання відповідач не з`явився, будь-яких заяв або клопотань до суду не надав. Згідно ч.1ст.77 ЦПК України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місця знаходження, повістка надсилається на останню відому суду адресу відповідача і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає і не знаходиться. У зв'язку із неявкою у судове засідання відповідача, на підставі згоди позивача та відповідно до ст.ст. 169, 224 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача за останньою відомою адресою його місця проживання, на підставі наявних у справі доказів, оскільки неявка відповідача не перешкоджає постановленню заочного рішення. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення, судом встановлено наступне: Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності до ст.150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Нормами ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» констатовано, що на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до п.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989 року (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1997р. та яка набула чинності для України 27.09.1997р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своїми батьками. Відповідно до п.2, 4 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, є хронічними алкоголіками. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Пунктом 2 ч.1 ст. 164 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. За змістом ст. 166 Сімейного кодексу України передбачено, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.07 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення, позбавлення і поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не виявляють інтерес до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Тобто, судом встановлено, що відповідач свідомо нехтує виконанням своїх батьківських обов'язків, самоусунувся від виховання своєї малолітньої доньки [PERSON], [INFO], з урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав, у даному випадку, є доцільним та відповідає інтересам дитини, оскільки батько не намагається приймати участь у вихованні дитини, а вимоги про стягнення аліментів з відповідача не суперечать закону є обґрунтованими, у зв'язку з чим уточнені позовні підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved