Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «АК «Богдан Моторс»про відшкодування моральної шкоди, заподіяної трудовим каліцтвом. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 07липня 1976 року він був прийнятий водієм на Луцький автомобільний завод, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Автомобільна компанія «Богдан Моторс». 03 серпня 1978 року о 13.30 годині, перебуваючи на роботі, в звязку з залученням до роботи автонавантажувача не придатного для роботи отримав тяжку травму хребта. За результатами розслідування нещасного випадку, що трапився із [PERSON] під час виконання трудових обовязків, відповідачем було складено акт за формою Н-1 про нещасний випадок на виробництві від 04.08.1978 року. Внаслідок нещасного випадку на виробництві він отримав ушкодження здоровя у вигляді компресійного перелому IV поясничного позвонка і перелому IV ребра з ліва. Весь курс лікування проходив в Волинській обласній клінічній лікарні. Відповідно до виписки з медичної картки стаціонарного хворого діагноз значиться «Компресійний перелом L позвонка. Перелом другого ребра з ліва. Епіфізарні переломи III-V передплюснових кісток правої стопи із зміщенням головок». 31.01.2013 року висновком Луцької міської медико-соціальної експертної комісії було вперше встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 15 відсотків довічно. В звязку з погіршенням здоровя 28.04.2014 року [PERSON] звернувся до Волинської обласної МСЕК з метою повторного обстеження та надання експертного висновку. В результаті огляду вказаною комісією було встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 45 відсотків та третю групу інвалідності довічно. На даний час позивач відчуває різкі болі в хребті, не може виконувати роботу повязану з будь-якими фізичними навантаженнями, болі в спині обмежують рухи, що супроводжується незручностями в повсякденному житті та веденні господарства. Так як функції хребта повністю не відновились останній змушений докладати додаткових зусиль для відновлення свого звичайного способу життя. Вказує, що отриманим трудовим каліцтвом йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у важких фізичних, душевних, психічних стражданнях, які він постійно переживає. Задану моральну шкоду він оцінює у 180\~000,00 грн. Просить суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у звязку з отриманим 03.08.1978 року трудовим каліцтвом у розмірі 180\~000,00 грн. В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, суду пояснила, що, дійсно 03.08.1978 року з [PERSON] на підприємстві відповідача трапився нещасний випадок, внаслідок якого він отримав травму у вигляді компресійного перелому IV поясничного позвонка і перелому IV ребра з ліва, про що складено акт № 1 від 04.08.1978 року. Зазначила, що з позивачем проводились інструктажі з охорони праці, що свідчить про дотримання відповідачем вимог чинного законодавства та задовільного забезпечення належних умов праці на підприємстві на момент нещасного випадку. Відповідач вважає, що причиною нещасного випадку стало порушення водієм правил техніки безпеки при переміщенні вантажів. Позивачем не зазначено, якими неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача йому завдана моральна шкода, не зазначив з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди. Просить у задоволенні позову відмовити за необґрунтованістю. \~Вислухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 07липня 1976 року [PERSON] був прийнятий водієм на Луцький автомобільний завод, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Автомобільна компанія «Богдан Моторс». 03 серпня 1978 року о 13.30 годині, перебуваючи на роботі, в звязку з залученням до роботи автонавантажувача не придатного для роботи отримав тяжку травму хребта. За результатами розслідування нещасного випадку, що трапився із [PERSON] під час виконання трудових обовязків, відповідачем було складено акт за формою Н-1 про нещасний випадок на виробництві від 04.08.1978 року (а.с. 3-4). Внаслідок нещасного випадку на виробництві він отримав ушкодження здоровя у вигляді компресійного перелому IV поясничного позвонка і перелому IV ребра з ліва. Весь курс лікування проходив в Волинській обласній клінічній лікарні. Відповідно до виписки з медичної картки стаціонарного хворого діагноз значиться «Компресійний перелом L позвонка. Перелом другого ребра з ліва. Епіфізарні переломи III-V передплюснових кісток правої стопи із зміщенням головок». 31.01.2013 року висновком Луцької міської медико-соціальної експертної комісії було вперше встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 15 відсотків довічно. В звязку з погіршенням здоровя 28.04.2014 року [PERSON] звернувся до Волинської обласної МСЕК з метою повторного обстеження та надання експертного висновку. В результаті огляду вказаною комісією було встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 45 відсотків та третю групу інвалідності довічно. На даний час позивач відчуває різкі болі в хребті, не може виконувати роботу повязану з будь-якими фізичними навантаженнями, болі в спині обмежують рухи, що супроводжується незручностями в повсякденному житті та веденні господарства. Так як функції хребта повністю не відновились останній змушений докладати додаткових зусиль для відновлення свого звичайного способу життя. Статтею 153 КЗпП України передбачено, що на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. На власника або уповноважений ним орган покладається систематичне проведення інструктажу (навчання) працівників з питань охорони праці. Відповідачем не було забезпечено безпечних умов праці. Тому адміністрацією підприємства в п. 16 акту про нещасний випадок на виробництві «Перелік заходів по усуненню причин нещасного випадку» другим пунктом було зазначено заборонити начальникам цехів та відділів залучати до роботи транспортні засоби не направлені в їх розпорядження. Судом встановлено, що питання, щодо вини [PERSON] в настанні нещасного випадку виносилось на комісію з питань вирішення спорів при відділенні виконавчої дирекції Фонду в м. Луцьку. Відповідно до п. 3.1. постанови Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України № 37 від 01.11.2001 року «Про затвердження Положення про комісію при виконавчій дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України з питань вирішення спорів» основним завданням комісії є вирішення по суті спору між його сторонами. Як зазначено в протоколі засідання комісії: Члени комісії в результаті дискусії дійшли до висновків що потерпілий отримав вказівку майстра на виконання завдання, виконував транспортування згідно загальноприйнятих методів, [PERSON] змушений був підняти стрілу автонавантажувача на висоту 2 метри для транспортування труб, колесо навантажувача потрапило в яму на дорозі, її побачити потерпілий не міг, адже їхав заднім ходом, а за стан дорожнього покриття відповідає підприємство. Після обговорення надійшла пропозиція від членів комісії не зменшувати [PERSON] розмір одноразової допомоги у звязку з відсутністю його вини в настанні нещасного випадку. Рішення комісії було оформлено протоколом № 48 від 16.04.2013 року. Пунктом 5.3. вище вказаного Положення передбачено, що рішення комісії може бути оскаржене до суду. Дане рішення комісії стороною спору підприємством до суду оскаржене не було. Згідно ч.ч. 1, 2\~ст. 153 КЗпП України\~на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Аналогічне положення міститься і в\~ст. 13 Закону України «Про охорону праці», відповідно до якого роботодавець зобовязаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання прав працівників у галузі охорони праці. З акту № 1 про нещасний випадок на виробництві від 04.08.1978 року вбачається, що причинами нещасного випадку, що стався з [PERSON], є залучення до роботи автонавантажувача не придатного для проведення робіт щодо перевезення важких та габаритних вантажів труб вагою 1000 кг. та довжиною 10,5 метра. Суд вважає, що\~факт порушення відповідачем\~\~законних прав працівника позивача [PERSON], а саме: права останнього на безпечні та нешкідливі умови праці, мав місце. Виходячи з викладеного, доводи відповідача про відсутність обовязку підприємства відшкодовувати моральну шкоду, завдану позивачу, з тих підстав, що він особисто винний у нещасному випадку, суперечать нормам діючого законодавства.\~\~ Згідно\~ст. 173 КЗпП України\~шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням трудових обовязків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Нещасний випадок із [PERSON] стався 03.08.1978 року при виконанні трудових обовязків, а стійку втрату працездатності вперше МСЕК було встановлено 31.01.2013 року, тому до спірних правовідносин підлягає до застосування ст. 237-1 КЗпП України. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з розясненнями даними в п.13 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~ № 4 від 31.03.1995 року, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону праці» від 14.10.1992 року, відшкодування моральної шкоди проводиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілим, порушення його нормальних життєвих звязків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно із\~ст. 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 27.01.2004 р. /п. 4.1/ зазначив, що ушкодження здоровя, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обовязків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіює йому моральні та фізичні страждання. Дослідженні судом докази свідчать про те, що ушкодження здоровя, повязане з виконанням позивачем трудових обовязків, заподіює йому моральні та фізичні страждання, обмежує його можливості вести активний спосіб життя, у звязку з чим висновком МСЕК встановлені відповідні обмеження, що призвело до втрати нормальних життєвих звязків і вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, а тому суд вважає доведеним факт заподіяння позивачеві моральної шкоди. При визначенні розміру моральної шкоди суд приймає до уваги, зокрема ступінь вини працівника та підприємства у настанні даного нещасного випадку, ступінь втрати [PERSON] професійної працездатності така втрата становить 45 %, у звязку з чим позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності, отримане ним ушкодження здоровя є незворотнім, що призводить до тяжких моральних, а також до фізичних страждань позивача. Судом також враховано ті обставини, що в акті за формою Н- 1 від 04.08.1978 року основною причиною нещасного випадку вказано вину підприємства залучення до роботи автонавантажувача не придатного для даної роботи, а вже супутньою причиною порушення водієм правил техніки безпеки при переміщенні вантажу. Тому, виходячи з принципів розумності й справедливості, \~з врахуванням конституційної значимості здоровя, як невідчужуваного і нерушимого блага, що належить людині від її народження й охороняється державою, а також характеру і обсягу моральних страждань, яких зазнав позивач, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 30\~000,00 грн. Позивач від сплати судового збору звільнений відповідно до\~ п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача відповідно до ст. 88\~ ЦПК України. На підставі ст.ст. 23, 1167, 1168 ЦК України, ст. 153 КЗпП України, ст. 12 Закону України «Про охорону праці»,

Outcome: partial