Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що 11.04.2013 року між сторонами по справі було укладено договір позики грошових коштів 9\~000 дол. США. На виконання даного договору позивачем була надана у розпорядження відповідача зазначена грошова сума, на підтвердження чого відповідачем була власноручно складена, підписана і надана позивачу розписка від 11.04.2013 року, в якій відповідач визнає факт позики 9\~000 дол. США та бере на себе зобовязання повернути позивачу дану грошову суму зі сплатою процентів у розмірі 3,5%. В послідуючому 29.12.2013 року між сторонами по справі було укладено договір позики грошових коштів 30\~000 грн. На виконання даного договору позивачем була надана у розпорядження відповідача зазначена грошова сума, на підтвердження чого відповідачем була власноручно складена, підписана і надана позивачу розписка від 29.12.2013 року, в якій відповідач визнає факт позики 30\~000 грн. та бере на себе зобовязання повернути дану грошову суму через три місяці. Відповідач не повертала позивачу кошти за вищезазначеними договорами позики, а тому 05.06.2014 року в підтвердження заборгованості перед позивачем написала розписку про те, що вона підтверджує факт позики та зобовязується повернути кошти до 12.09.2014 року. Разом з тим, на неодноразові звернення позивача до відповідача остання заборгованість за договорами позики позивачу не повертає. А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість: за договором позики від 11.04.2013 року у розмірі 9\~000 дол. США, що згідно курсу НБУ станом на 06.06.2016 року становить 225\~000,00 грн., а також 3% річних в порядку ч.2 ст.625 ЦК України за період з 01.01.2014 року по 01.07.2016 року, що становить 16\~875 грн.; за договором позики від 29.12.2013 року у розмірі 30\~000 грн., а також 3% річних в порядку ч.2 ст.625 ЦК України за період з 01.07.2014 року по 01.07.2016 року, що становить 1\~800 грн., а всього заборгованість у розмірі 273\~675,00 грн. В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові, не заперечувала проти винесення заочного рішення суду. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явилась із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. Оскільки у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що представник позивача не заперечує, відповідно до ст.224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Заслухавши пояснення представника позивача в судовому засіданні, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 11.04.2013 року між сторонами по справі було укладено договір позики грошових коштів 9\~000 дол. США. На виконання даного договору позивачем була надана у розпорядження відповідача зазначена грошова сума, на підтвердження чого відповідачем була власноручно складена, підписана і надана позивачу розписка від 11.04.2013 року, в якій відповідач визнає факт позики 9\~000 дол. США та бере на себе зобовязання повернути позивачу дану грошову суму зі сплатою процентів у розмірі 3,5%. В послідуючому 29.12.2013 року між сторонами по справі було укладено договір позики грошових коштів 30\~000 грн. На виконання даного договору позивачем була надана у розпорядження відповідача зазначена грошова сума, на підтвердження чого відповідачем була власноручно складена, підписана і надана позивачу розписка від 29.12.2013 року, в якій відповідач визнає факт позики 30\~000 грн. та бере на себе зобовязання повернути дану грошову суму через три місяці. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України). В свою чергу Верховним Судом України у своїй постанові від 18.09.2013 року у цивільній справі №6-63цс13 висловлена правова позиція, відповідно до змісту якої письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмету предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. У відповідності до приписів ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Положеннями ч.2 ст.214 ЦПК України передбачено, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобовязаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Таким чином, вищевикладені обставини свідчать про укладення договорів позики між сторонами та передачу суми позики у розмірі 9\~000 дол. США. та 30\~000 грн. відповідно. Більше того, 05.06.2014 року в підтвердження заборгованості перед позивачем відповідач написала розписку про те, що вона підтверджує факт позики та зобовязується повернути кошти до 12.09.2014 року. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як вбачається зі змісту розписки від 11.04.2013 року сторони погодили розмір процентів за користування позикою 3,5%. Разом з тим, розписка не містить відомостей щодо порядку сплати вказаних процентів, а тому суд вважає, що в силу ч.1 ст.1048 ЦК України проценти повинні виплачуватись щомісяця до дня повернення позики. Проте, позивач, зазначаючи у позові про обовязок відповідача сплатити йому відсотки у вищезазначеному розмірі за користування позикою, не ставить позовну вимогу про стягнення останніх у відповідному розмірі, а тому в силу ст.ст.10, 11 ЦПК України суд не може вийти за межі позовних вимог. У відповідності до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. Статтею 530 ЦК України визначається, що зобов'язання повинні бути виконанні у встановлений строк його виконання. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання (ч.1 ст.625 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд звертає увагу, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу і три проценти річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, та нараховуються незалежно від вини боржника й незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання в силу прямої дії ч.2 ст.625 ЦК України. А тому, враховуючи, що станом на 01.07.2016 року відповідач не повернув позивачу суму боргу 9\~000 дол. США та 30\~000 грн., можна стверджувати, що весь цей час боржник продовжує користуватись належними позивачу грошовими коштами, а відтак має сплати відповідні відсотки за користування останніми відповідно до вимог ст.625 ЦК України. З огляду на вищевикладене, детально дослідивши розрахунок заборгованості за договорами позики від 11.04.2013 року та від 29.12.2013 року, наданий позивачем, суд погоджується з методикою розрахунку 3% річних, та вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договорами позики у розмірі 273\~675,00 грн. з них: 1) за договором позики від 11.04.2013 року: - 9\~000 дол. США, що згідно курсу НБУ станом на 06.06.2016 року становить 225\~000 грн. сума основного боргу; - 16\~875 грн. 3% річних в порядку ч.2 ст.625 ЦК України за період з 01.01.2014 року по 01.07.2016 року; 2) за договором позики від 29.12.2013 року: - 30\~000 грн. основна сума боргу; - 1\~800 грн. 3% річних в порядку ч.2 ст.625 ЦК України за період з 01.07.2014 року по 01.07.2016 року. Відповідно до розяснень, викладених у п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» згідно ч.1 ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Окрім того, витрати щодо сплати судового збору у розмірі 2\~736,75 грн., згідно квитанції №ПН941119С1 від 14.06.2016 року, а також витрати на правову допомогу у розмірі 2\~000 грн., згідно квитанції №006/01 від 14.06.2016 року, понесені позивачем, також підлягають стягненню з відповідача, так як у відповідності ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved