Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], який в подальшому уточнив та в остаточній редакції просив стягнути з останнього безпідставно набуті кошти у розмірі 395044 гривні (еквівалент 14200 доларів США) та судові витрати, які складаються: із судового збору у розмірі 3665 гривень та із витрат на проведення судової експертизи у розмірі 6190 гривень. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що в 2011 році з метою зайняття підприємницькою діяльністю придбав автомобіль Renault Magnum, 1999 року випуску, номер шасі VF611GTA0E0013350, реєстраційний номер [NUMBER] з причепом, який зареєстрованим за ним 21 грудня 2011 року. Оскільки необхідної суми на купівлю автомобіля позивач не мав, він змушений був позичити гроші у своїх знайомих. У 2012 році, через прохання кредиторів повернути борг, позивач вирішив продати свій автомобіль, розмістивши оголошення про продаж на Інтернет - сайті. За таким оголошенням йому зателефонував відповідач [PERSON], з яким, після зясування питання щодо вартості автомобіля, позивач домовився про зустріч. Під час переговорів відповідач умовив позивача виплачувати йому вартість автомобіля у розмірі 21000 доларів США з розстрочкою на шість місяців, посилаючись на те, що в нього на даний час не має зазначеної суми, однак автомобіль йому необхідний для зайняття підприємницькою діяльністю, будучи платоспроможною та порядною людиною він розрахується за автомобіль максимально швидко, на що позивач погодився. 13 липня 2012 року приватним нотаріусом [PERSON] була посвідчена довіреність на право керування, експлуатації, проходження техогляду, ремонту та отримання реєстраційних документів на імя [PERSON] та [PERSON] Того ж числа позивач передав відповідачу автомобіль з причепом, технічні паспорти на них та ключі від автомобіля, а останній власноруч склав розписку про те, що зобовязується до 31 грудня 2012 року виплатити йому гроші в сумі еквівалентній 21000 доларів США. Після повного розрахунку позивач мав зняти автомобіль з реєстрації, а відповідач зареєструвати право власності. До кінця 2012 року [PERSON] сплатив відповідачу 11200 гривень (06 вересня 2012 року 8000 гривень, 10 жовтня 2012 року 3200 гривень), протягом 2013-2014 року відповідач здійснив наступні платежі: 01 липня 2013 року 2500 гривень, 10 жовтня 2013 року 2000 гривень, 24 грудня 2013 року 500 гривень та 600 доларів США, 25 лютого 2014 року 4000 гривень, 20 травня 2014 року- 5000 гривень, 26 травня 2014 року 7000 гривень, 28 липня 2014 року 8000 гривень, 29 вересня 2014 року 10000 гривень та 28 жовтня 2014 року 10000 гривень. Отже, загальна сума, яку відповідач сплатив в рахунок автомобіля, складає 6800 доларів США (виходячи із розрахунку за курсом на день сплати грошових коштів), сума, що залишилася несплаченою 14200 доларів США, яку відповідач в 2015 році відмовився сплачувати, посилаючись на те, що автомобіль потребував ремонту і не міг експлуатуватися. 25 березня 2015 року позивач звернувся до Харківського районного суду Харківської області з позовними вимогами про стягнення боргу у звязку з невиконанням боржником своїх зобовязань. Під час розгляду вказаної справи відповідач визнав, що він отримав грошові кошти у розмірі 3200 доларів США від продажу причепа, не заперечував проти дійсності розписки та графіку погашення боргових зобовязань, не визнавав позов лише тому, що автомобіль нібито був несправним і потребував ремонту. При цьому, у судовому засіданні жодних претензій до позивача він не заявляв, а продовжував сплачувати кошти за автомобіль протягом 2-х років, а свідок з боку відповідача в судовому засіданні пояснив, що автомобіль був доставлений на СТО у звязку з тим, що водій, не впоравшись з керуванням, зїхав в кювет, після чого автомобіль самостійно рухатися не зміг. Позивач вважає, що отримавши автомобіль та документи, які надавали право володіння та користування автомобілем, не сплативши в повному обсязі вартість автомобіля, [PERSON] набув автомобіль та зберігав його за рахунок позивача без достатніх правових підстав. Оскільки майно не збереглося у тому стані, в якому набувач його отримав, а саме на теперішній час автомобіль для подальшої експлуатації не придатний, відповідно до ч. 2 ст. 1213 ЦК України, відповідач має відшкодувати його вартість, яка визначена на момент розгляду судом справи про повернення майна. 18 квітня 2016 року [PERSON] звернувся із зустрічною позовною заявою до [PERSON], в якій просив стягнути з [PERSON] безпідставно отримані кошти у сумі 173230 гривень та кошти, витрачені [PERSON] на придбання запасних частин до автомобіля Renault Magnum, 1999 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] у розмірі 51145 гривень. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] зазначив, що розписка, на яку посилається позивач у своєму позові, не передбачена та не відповідає жодній нормі права, яка регулює правовідносини у сфері речових прав, не містить жодних ознак правочину. Жодних доказів на підтвердження укладення між сторонами договору купівлі-продажу транспортного засобу з розстрочкою позивачем не надано. Разом з тим, останнім надана довіреність на право керування транспортним засобом, яка підтверджує той факт, що договір між сторонами не укладався. Тобто, жодних договорів та правочинів, внаслідок яких могли виникнути боргові зобовязання між сторонами, не існує. На теперішній час вищевказаний автомобіль є власністю [PERSON], а його намагання отримати від [PERSON] додаткові кошти на майно, право власності на яке до [PERSON] не перейшло, останній вважає безпідставними. Оскільки від [PERSON] відповідач отримав у користування автомобіль у неналежному стані, останньому довелося проводити ремонт автомобіля за власний рахунок, такі витрати склали 51145 гривень. Вважає, що позов [PERSON] є безпідставним, а грошова сума, отримана ним від [PERSON] є такою, що отримана без достатньої підстави, що врегульовано ч. 1, ч 3 п.3 ст. 1212, ст.ст. 1213, 1214 ЦК України. Вважає позов [PERSON] безпідставним та необґрунтованим, оскільки викликає сумніви сума позову та її обґрунтування, позивач неодноразово змінював свої пояснення з приводу зазначеної обставини. Крім того, [PERSON] у судовому засіданні пропонував [PERSON] забрати свій автомобіль, але останній відмовився від цього. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 01 вересня 2015 року, яке набрало законної сили, [PERSON] відмовлено у задоволенні позову з підстав відсутності укладених у законний спосіб договорів та недоведеності порушення прав позивача, а тому вважає посилання позивача на неіснуючі правочини, по яким суд вже висловив свою думку у рішенні є такими, що унеможливлюють звернення до суду. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 14 березня 2016 року провадження у справі відкрито. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 21 квітня 2016 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про повернення безпідставно отриманих коштів обєднано в одне провадження з первісним позовом. 06 жовтня 2016 року [PERSON] подано заперечення на зустрічну позовну заяву, в яких проти задоволення зустрічного позову заперечував та зазначав, що він погоджується з поверненням йому автомобіля, проте [PERSON] має компенсувати йому різницю між вартістю автомобіля на момент його передачі останньому та вартістю на теперішній час. Сума в розмірі 6800 доларів США отримана ним та врахована при визначенні суми, що підлягає відшкодуванню. Що стосується вимог [PERSON] щодо стягнення з нього вартості запчастин до автомобіля, то він вважає їх безпідставними, оскільки це є витрати, повязані з експлуатацію автомобіля [PERSON] Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 23 грудня 2016 року по справі призначена судова автотоварознавча експертиза. Провадження по справі зупинено до закінчення проведення експертизи. 14 березня 2017 року до суду надійшло повідомлення про неможливість надати висновок експертизи № 121/122. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 15 березня 2017 року провадження по справі відновлено. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 04 квітня 2017 року по справі призначена судова автотоварознавча експертиза. Провадження по справі зупинено до закінчення проведення експертизи. 02 жовтня 2018 року справа разом і висновком комплексної судової автотоварознавчої та автотехнічної експертизи № 5821/5844 від 31 серпня 2018 року повернута до суду. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 02 жовтня 2018 року провадження по справі відновлено. Позивач за основним позовом та відповідач за зустрічним позовом у судовому засіданні позовні вимоги за основним позовом підтримав, в задоволенні зустрічних позовних вимог просив відмовити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Крім того пояснив, що він відмовляється від отримання автомобіля, оскільки автомобіль не приданий до експлуатації, бажає отримати у рахунок відшкодування вартості переданого відповідачу автомобіля різницю між вартістю автомобіля, про яку вони домовилися з відповідачем, та сумою переданих останнім грошових коштів, які передавалися останнім частинами як у гривні, так і доларах США, і загальна сума яких склала еквівалент 6800 доларам США. Позивач також зазначив, що відповідач самостійно продав причеп, який був переданий разом з автомобілем, при цьому угоду щодо відчуження причепу укладав особисто позивач, оскільки правовстановлюючі документи на причеп були видані на його імя, але гроші від продажу у сумі 3200 доларів США отримав відповідач. Відповідач за основним позовом та позивач за зустрічним позовом у судовому засіданні позовні вимоги за основним позовом не визнав, зустрічний позов просив задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у зустрічному позову. Крім того пояснив, що не заперечує повернути позивачу автомобіль та документи на нього, але останній відмовляється. Відразу після купівлі автомобіля він виявив значні технічні несправності, з приводу чого звернувся до позивача, але останній пропонував йому відремонтувати автомобіль, після чого витрачена на ремонт сума буде відрахована під час укладення договору. Відповідач передав позивачу в рахунок автомобіля майже 11000 доларів США і витратив значні кошти на ремонт автомобіля. Причеп був проданий позивачем, після чого останній передав відповідачу на його прохання отримані від продажу гроші у сумі 3200 доларів США для покупки нового причепу. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. На підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САК 279699, виданого ВРЕВ № 1 ГУМВСУ Харків 21 грудня 2011 року, [PERSON] є власником автомобіля RENAULT моделі MAGNUM, 1999 року випуску, р/н [NUMBER]. На підставі нотаріально посвідченої довіреності від 14 грудня 2011 року, виданою [PERSON], [PERSON] було уповноважено розпоряджатися, експлуатувати та стежити за технічним станом причепу марки SAMRO модель SR334, 1996 року випуску, р/н [NUMBER]. Вказана обставина встановлена рішенням Харківського районного суду Харківської області від 01 вересня 2015 року, яке набрало законної сили 12 вересня 2015 року. 13 липня 2011 року [PERSON] видано [PERSON] та [PERSON] нотаріально посвідчену довіреність на право бути його представниками в органах ДАІ, або будь-яких інших установах, підприємствах та організаціях, незалежно від їх підпорядкування та форми власності, з усіх без винятку питань, повязаних з експлуатацією автомобіля RENAULT моделі MAGNUM, 1999 року випуску, р/н [NUMBER]. Довіреність видана з правом експлуатації, проходження техогляду, ремонту, отримання реєстраційних документів. Того ж дня [PERSON] видано розписку, в якій він зобовязався виплатити [PERSON] в строк до 31 грудня 2012 року грошову суму в еквіваленті 21000 доларів США за автомобіль Рено р/н [NUMBER] і причеп САМРО р/н [NUMBER]. Після чого автомобіль RENAULT моделі MAGNUM, 1999 року випуску, р/н [NUMBER], та причеп марки САМРО р/н [NUMBER] були передані [PERSON], що визнається сторонами. В подальшому 22 жовтня 2013 року [PERSON] в порядку передоручення видано нотаріально посвідчену довіреність [PERSON] та [PERSON] від імені [PERSON] розпоряджатися, експлуатувати та стежити за технічним станом причепу марки САМРО р/н [NUMBER]. Вказана обставина встановлена рішенням Харківського районного суду Харківської області від 01 вересня 2015 року, яке набрало законної сили 12 вересня 2015 року. Окрім цього судом встановлено та визнається сторонами, що за причеп марки САМРО р/н [NUMBER] [PERSON] передав [PERSON] 3200 доларів США. [PERSON] за розпискою від 13 липня 2011 року передав [PERSON] 173230 гривень. Автомобіль RENAULT моделі MAGNUM, 1999 року випуску, р/н [NUMBER] на час розгляду справи в суді перебуває у володінні [PERSON] Відповідно до\~висновку комплексної\~судової автотоварознавчої\~та автотехнічної\~експертизи №\~5821/5844\~від 31\~серпня 2018\~року середня\~ринкова вартість\~автомобіля [NUMBER], станом на 13 липня 2012 року складала 130\~046,11 гривень. Ринкова вартість\~автомобіля [NUMBER], станом на станом на момент проведення технічного огляду (02 серпня 2017 року) складає 234\~531,67 гривень. Дата виготовлення автомобіля [NUMBER] 29 грудня 1998 року. Під час експертного огляду робоча гальмівна система автомобіля, ходова частина автомобіля знаходилася у технічно несправному та не працездатному стані. Автомобіль RENAULT моделі MAGNUM, р/н [NUMBER] не придатний до подальшої експлуатації. Встановити чи проводилися ремонтно-відновлювальні роботи автомобіля [NUMBER] на момент експертного огляду за період часу з 13 липня 2012 року до дня проведення експертизи з технічної точки зору неможливо. Звернувшись до суду з відповідними позовами, сторони посилались на існування кондикційних зобовязань, а відтак на необхідність застосування до спірних правовідносин приписів ст.ст. 1212, 1213 ЦК України (глава 83 ЦК України). Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. \~Відповідно до ч.1 та ч.2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Отже, виходячи із аналізу приписів ст. 1212 ЦК України, слід дійти висновку, що кондикційні зобов'язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Вiдсутнiсть правової підстави набуття майна це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не основується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто це означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом та іншими правовими актами чи правочином. Конструкція\~ст. 1212 ЦК, як і загалом норм\~глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред'явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі. За таких умов, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого\~статтею 1212 ЦК України\~у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Як зазначалось вище, до теперішнього часу власником автомобіля [NUMBER],\~є\~[PERSON],\~автомобіль ним\~був переданий\~[PERSON]\~з правом\~експлуатації \~в передбачений\~ цивільним\~законодавством спосіб\~на підставі\~довіреності від\~13\~липня 2012\~року,\~якою \~ [PERSON] уповноважив [PERSON] бути його представником з усіх без винятку питань, повязаних з експлуатацією вказаного автомобіля. Отже, між сторонами склалися представницькі правовідносини, а тому немає підстав вважати, що [PERSON] набув автомобіль або зберігав його у себе за рахунок [PERSON] без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно). Видача довіреності та наявність розписки від 13 липня 2012 року без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Як встановлено судом, договір купівлі-продажу автомобіля між сторонами укладено не було, а тому сторони не були повязані договірними правовідносинами щодо нього. Отже, з огляду на представницькі правовідносини, що склалися між [PERSON] та [PERSON], у останнього не виникло обовязку щодо сплати грошових коштів на користь [PERSON] за вказаний автомобіль. Сплата грошових коштів за автомобіль при наявності представницьких правовідносин взагалі суперечить меті таких правовідносин i їх юридичному змісту. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 01 вересня 2015 року [PERSON] відмовлено в задоволенні позову до [PERSON] про стягнення коштів у звязку з невиконанням зобовязань. Рішення набрало законної сили. Таким чином, аналізуючи спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що за відсутності договірних правовідносин між сторонами підстав для передачі [PERSON] [PERSON] грошових коштів в сумі еквівалентній 6800 доларам США, що свідчить про те, що [PERSON] набув ці грошові кошти за рахунок [PERSON] без достатньої правової підстави. Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи із зазначених вище положень, суд стягує на користь [PERSON] з [PERSON] грошові кошти, набуті останнім без достатньої правової підстави, в межах заявлених позовних вимог у сумі 173230 гривень. Водночас, суд відмовляє [PERSON] в стягненні коштів, витрачених на придбання запасних частин до автомобіля Renault Magnum, оскільки останнім не доведено, що вказані грошові кошти були витрачені на ремонтно-відновлювальні роботи вказаного автомобіля. Що стосується вимог [PERSON] про стягнення на його користь з [PERSON] грошових коштів у виді різниці між вартістю автомобіля, про яку вони домовилися з відповідачем за первісним позовом, та сумою переданих останнім грошових коштів, то підстав для їх задоволення немає, з наступних підстав. Так, обрана позивачем за первісним позовом підстава позову (кондикціне зобовязання) вимагає від нього доведення передбаченої ст. 1212 ЦК України умови збереження боржником майна без достатньої правової підстави. Разом з тим, судом встановлено, що [PERSON] мав право експлуатації зазначеного автомобіля на підставі довіреності. В судовому засіданні [PERSON] пояснив, що не заперечує повернути автомобіль [PERSON], проте останній відмовляється його отримати. Отже суд\~вважає,\~що [PERSON]\~не довів,\~що [PERSON] набув або зберігав автомобіль за відсутності існування правових підстав, у спосіб, що суперечить цивільному законодавству. Посилання позивача за первісним позовом про можливість застосування до правовідносин у даному спорі приписів ст.ст. 1212, 1213 ЦК України, суд вважає безпідставними. Натомість, з огляду на твердження [PERSON], що [PERSON] було пошкоджено належний йому автомобіль, до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 1166 ЦК України. Так, згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 1166 ЦК майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Такі недоговірні зобовязання, що виникають у звязку із завданням особі майнової чи немайнової шкоди внаслідок неправомірних діянь іншої особи, є деліктними. Змістом деліктного зобовязання є право власника майна вимагати сплати компенсаційного відшкодування від субєкта, який завдав шкоди майну, та відповідно обовязок заподіювача шкоди провести таке відшкодування на користь власника в повному обсязі. Отже, суть порушення права власності в деліктних правовідносинах загалом полягає в пошкодженні та знищенні майна. У деліктному зобовязані таке порушення безпосередньо не спрямоване на позбавлення власника правомочностей щодо його майна і порушник права власності на майно не оспорює. Тому такий спосіб захисту порушеного права, як відшкодування завданої шкоди, в деліктних правовідносинах має передусім компенсаційний характер. Цей спосіб покликаний забезпечити відновлення становища потерпілого, яке існувало до порушення його права, шляхом покладення на особу, відповідальну за шкоду, обовязку усунути наслідки деліктного порушення за власний кошт забезпечити потерпілого річчю того ж роду і якості, полагодити річ, що була пошкоджена, або виплатити потерпілому повну грошову компенсацію за пошкоджене чи знищене майно. Право вибору способу відшкодування належить власнику. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню власнику, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Отже, в даному випадку ефективним способом захисту порушеного права власності [PERSON] за умови доведеності пошкодження майна [PERSON] є саме відшкодування завданої шкоди, проте таких вимог позивачем за первісним позовом заявлено не було. Що стосується грошових коштів в сумі 3200 доларів США, які були передані [PERSON] [PERSON] за причеп, то зазначені грошові кошти були набути останнім без достатньої правової підстави, проте вимог щодо їх повернення відповідно до приписів ст. 1212 ЦК України [PERSON] заявлено не було, а тому вони не є предметом розгляду у даній справі. Згідно квитанції № 0.0.473485725.1 від 10 грудня 2015 року за пред'явлення позову до суду позивачем за первісним позовом [PERSON] були понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 6335,00 гривень. За квитанцією № ПН3860 від 18 квітня 2016 року позивачем за зустрічним позовом [PERSON] були понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 2243,75 грн., а також витрати, повязані з проведенням експертизи сумі 6190 грн. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача за зустрічним позовом [PERSON], з [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 1732,30 гривень. Судові витрати [PERSON] у звязку з відмовою в позові суд відносить за рахунок останнього.

Outcome: partial