Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про те, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 15 грудня 1990 року і проживали однією сім'єю до грудня 2009 року, шлюб розірвали 14 грудня 2009 року. За час спільного проживання та на спільні кошти придбали квартири [ADDRESS] та [ADDRESS]. Вказані квартири, з дозволу міської ради були переобладнані у нежитлові приміщення і на підставі рішення Уманської міської ради № 242 від 22 травня 2008 року отримали дозвіл на оформлення свідоцтва про право власності на ім'я [PERSON] і [PERSON] в рівних частинах на нежитлові приміщення [ADDRESS], а саме: магазин промислових товарів та перукарню. Після оформлення свідоцтв про право власності на переобладнані приміщення, [PERSON] звернулася у липні місяці 2008 року з позовною заявою до Уманського міськрайонного суду про поділ майна подружжя і по рішенню суду від 04 вересня 2008 року майно між ними було розділено. [PERSON] на підставі цього рішення, зареєструвала на своє ім'я магазин промислових товарів [ADDRESS]. Так як вони не мали коштів на проведення будівельних робіт по реконструкції житлових приміщень у нежитлові, змушені були позичити кошти у [PERSON] Після прийнятого рішення щодо поділу майна подружжя, [PERSON] відмовилася повертати позичені кошти і, тому [PERSON] оскаржила рішення Уманського міськрайонного суду від 04 вересня 2008 року про поділ майна подружжя і 16 квітня 2009 року апеляційним судом було скасовано рішення Уманського міськрайонного суду від 04 вересня 2008 року, а справу направлено на новий розгляд до Уманського міськрайонного суду. 27 березня 2013 року Уманським міськрайонним судом було прийнято рішення про залишення позовної заяви без розгляду на підставі заяви [PERSON] від 26 березня 2013 року. За час розгляду Уманським міськрайонним судом справи про поділ майна подружжя, яке є спільною сумісною власністю, вони повернути своєчасно кошти не змогли, тому в рахунок погашення боргу було передано приміщення перукарні (квартира [ADDRESS], яка перебувала у заставі), [ADDRESS], [PERSON] На сьогоднішній день майно, яке підлягає поділу між ним і відповідачем, це приміщення магазину [ADDRESS], зареєстроване на ім'я [PERSON], земельна ділянка, яка була виділена під будівництво та обслуговування гаража [ADDRESS] по рішенню Уманської міської ради № 8-40/4 від 22 грудня 2004 року, площею 29 м2 та зареєстрована також на ім'я [PERSON] На вказаній земельній ділянці побудовано гараж, яким користується він до сьогодні. Майно чоловіка і дружини є їх спільною сумісною власністю, тобто все, що придбано під час шлюбу, належить їм обом. Зазначене в позовній заяві майно, яке підлягає поділу, є спільним майном та було придбано в період шлюбу і на спільні кошти. Просить визнати за ним, [PERSON] право власності на 1/2 частину приміщення магазину, розташованого [ADDRESS]; 1/2 частину земельної ділянки, розташованої [ADDRESS]; гараж, розташований на земельній ділянці [ADDRESS]. В ході розгляду справи позивач звернувся до суду із заявою про збільшення позовних вимог, у якій просить суд ухвалити рішення, яким визнати приміщення магазину промислових товарів, розташованого [ADDRESS], зареєстрованого на ім'я [PERSON] об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Визнати за ним, [PERSON], право власності на 1/2 частину приміщення магазину промислових товарів, розташованого [ADDRESS]. Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину приміщення магазину промислових товарів, розташованого [ADDRESS]. Стягнути з [PERSON] на його користь судові витрати, відповідно до квитанцій, що будуть надані ним суду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні в повному об'ємі підтримав позовні вимоги та пояснив, що перебував у шлюбних стосунках з відповідачем по справі з 15 грудня 1990 року по 14 грудня 2009 року. Під час перебування у шлюбі, подружжям придбано дві квартири, одну шляхом укладення договору міни, а другу - позичивши гроші. Маючи усі необхідні дозволи, одну із квартир переобладнали у перукарню, а іншу у магазин промислових товарів. На час придбання квартири у 2004 році відповідач не здійснювала підприємницької діяльності. Вважає, що квартира-магазин є спільним майном, тому просить суд позов задоволити. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні в повному об'ємі підтримав позовні вимоги, позов вважає обґрунтованим. На його думку, позивачем не пропущено строк звернення до суду, оскільки тільки побачивши оголошення про продаж їх магазину, одразу звернувся до суду за захистом своїх прав. Вказана квартира була придбана у 2004 році не як об'єкт підприємницької діяльності, а як жила квартира. Відповідач зареєструвалася як підприємець тільки у 2006 році. У свідоцтві про право власності на квартиру власником зазначена [PERSON], як фізична особа, а не як фізична особа - підприємець. Згідно рішення суду інше майно - перукарню, було передано в рахунок боргу, як заставне майно. Оскільки, з часу придбання квартира була записана на ім'я відповідача, при перереєстрації її на об'єкт підприємницької діяльності також записали відповідача. Гараж та земельна ділянка також були придбані сторонами в той час, коли вони перебували у шлюбі. Вважає, що позивачем надано достатньо доказів в підтвердження позовних вимог, тому просить суд позов задоволити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснила, що у 1990 році зареєструвала шлюб з позивачем по справі. Офіційно розлучилися у 2009 році, а фактично не проживали перед розлученням протягом двох років. Квартира [ADDRESS] була зареєстрована на ім'я позивача, а квартира [ADDRESS] на її ім'я. Приватним підприємцем вона була зареєстрована і до 2006 року, але закривала підприємницьку діяльність, а через певний час знову була зареєстрована як приватний підприємець. Квартира, яка зареєстрована на неї, була переобладнана під магазин, і саме вона, як приватний підприємець займалася цими питаннями. У 2008 році вона звернулася до суду з метою узаконити магазин, позивач на той час не заперечував проти цього. Також в усному порядку вони дійшли згоди щодо розподілу майна. Але під час судового розгляду з'явилася [PERSON], з якою вони не були знайомі, що підтвердила і сама [PERSON]. Вважає, що квартира-магазин є її законним майном, а своїм майном позивач розпорядився на власний розсуд. Спільну підприємницьку діяльність з позивачем вони ніколи не вели. Квартира [ADDRESS] жодного дня не використовувалася ними спільно і позивач не заперечував проти реєстрації за нею права власності на цю квартиру. Коли укладався договір іпотеки, позивач мав розпочати підприємницьку діяльність для цього і позичав кошти. Позичені кошти використав на власні потереби. Просить суд відмовити у задоволенні позову, оскільки на момент придбання спірної квартири, вони з позивачем мали різні бюджети і ця квартира є її власністю, оскільки придбана була саме за її кошти. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважає позов необґрунтованим та безпідставним. Зі слів позивача подружжя не проживало разом з 2009 року, а зі слів відповідача з 2007 року. У 2007 році позивач зареєструвався приватним підприємцем, а відповідач уже займалася підприємницькою діяльністю. Між сторонами у 2006 році виникла домовленість про те, що кожен з них має спільний бізнес і за рішенням виконавчого комітету за ними було визнано спільну сумісну власність на два об'єкти нерухомого майна. При реєстрації права власності на вказані об'єкти було видано два свідоцтва на кожний об'єкт окремо і окремо на кожного власника, що підтверджує, що уже на той час між сторонами була згода про добровільний розподіл майна. Така реєстрації жодним із них не оскаржувалася. Позивач оформив договір позики з [PERSON], в забезпечення якого було укладено договір іпотеки. [PERSON] звернулася до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки і в ході судового розгляду справи було встановлено, що позивач кошти позичав одноосібно. Також, у відповідності до судової практики, майно підприємця, не може бути майном спільної сумісної власності. Вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду. За таких обставин просить суд відмовити у задоволенні позову. Суд, вислухавши осіб, які беруть участь у розгляді справи та вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення. Судом достовірно встановлено, що магазин промислових товарів [ADDRESS], зареєстрований на ім'я відповідачки [PERSON] та був придбаний в період її перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем [PERSON]. Власником вищевказаного нерухомого майна [PERSON] стала внаслідок укладення договору міни квартири [ADDRESS] на квартиру [ADDRESS], яка в подальшому була реконструйована на підставі рішення виконавчого комітету в магазин промислових товарів, тобто це майно в аспекті статті 61 СК України є спільним майном подружжя виходячи з того, що джерелом придбання вказаної квартири [ADDRESS] стала квартира [ADDRESS], яка була передана взамін, тобто був укладений договір міни, а квартира [ADDRESS] була придбана сторонами в період їх шлюбу та спільного проживання, тобто судом достовірно встановлено час та джерело придбання спірного майна. З огляду на рішення Конституційного Суду України від 19.09.2012 року вбачається, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої ст.61 СК України треба розуміти так, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» п.23 вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до частин 2, 3 ст. 335 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбних договором чи законом. Не підлягає до задоволення заява відповідачки про відмову в задоволенні позову у зв'язку зі сплином строків давності, так як встановлено, що позивач про порушене своє право дізнався у вересні 2013 року, про що підтвердила і сама відповідачка в своїх поясненнях, вказавши проте, що дійсно в вересні місяці 2013 року вона на приміщенні магазину вивісила оголошення про продаж зазначеного приміщення магазину. Відповідно до статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За вказаних обставин, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення.

Outcome: approved