Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Царичанського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 10 вересня 2020 року [PERSON] було отримано у борг від [PERSON] 7500 (сім тисяч п`ятсот) грн., які [PERSON] зобов`язався повернути протягом 2 місяців, про що було складено розписку, яка підтверджує факт отримання останнім грошових коштів у розмірі 7500 (сім тисяч п`ятсот) та його обов`язок повернути вказані кошти протягом 2 місяців, тобто\~ до 10 листопада 2020 року. Проте, [PERSON] не було повернуто [PERSON] отримані грошові кошти у строк, який визначений у розписці. Після телефонної розмової з вимогою повернути борг [PERSON] більше на дзвінки [PERSON] не відповідав та кошти до цього часу не повернув. Підтримуючи вищевикладене, прохає задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача на його користь борг у сумі 7500 грн. та судові витрати в справі. Ухвалою суду від 03 червня 2021 року дану справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження та відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України роз`яснено учасникам справи про її розгляд без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, також було надано строк для подання відповідачем відзиву на позов. Вказану ухвалу та копію позовної заяви з додатками було направлено відповідачу, які були повернуті до суду з відміткою за закінченням терміну зберігання. З метою належного повідомлення відповідача інформація про розгляд справи судом 04 червня 2021 року було розміщено оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Станом на 12.08.2021 року відзив на позов до суду не подавав. Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 10 вересня 2020 року на підставі укладення договору позики позивач [PERSON] надав відповідачу [PERSON] грошові кошти в борг в сумі 7500 грн. На підтвердження отримання боргу відповідач [PERSON] власноручно підписав письмовий, фінансовий документ - розписку, в якій підтвердив отримання ним від позивача [PERSON] грошей в сумі 7500 грн., які зобов`язався повернути протягом двох місяців, тобто до 10 листопада 2020 року, про що зазначено в розписці. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики, одна сторона передає у власність іншій стороні кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму коштів. Договір позики вважається укладеним з моменту передачі грошей. Згідно із ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, яка посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1662цс17. Як встановлено судом, та підтверджено матеріалами справи в розписці підписаній відповідачем [PERSON] , останній зобов`язувався повернути суму боргу [PERSON] в розмірі 7500 грн. протягом двох місяців, тобто до 10.11.2020 року, проте станом на день звернення до суду відповідач борг позивачу так і не повернув та ухиляється від повернення суми боргу до цього часу. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику - кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором між ними. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином та відповідно до умов договору чи закону. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Судом під час розгляду справи, не встановлено належних та допустимих доказів, і такі не надані суду, що відповідач в дійсності не отримував від позивача суму коштів, зазначену у розписці. При цьому, наявність таких правовідносин сторін не спростовує факт укладення договору позики та реальність цього договору, оскільки в силу ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину. Відповідач таку презумпцію не спростував, договір позики з 2020 року не оспорив. При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями ст. 545 ЦК України свідчить про те, що зобов`язання з повернення позики позичальником до цього часу не виконано. Окрім того, судом встановлено, що знаходження оригіналу розписки у позикодавця свідчить про непогашення боргу позичальником перед ним, та не доведено відповідачем, що кошти від позивача він не отримував. Таким чином, з урахуванням викладеного, суд вважає, що з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути суму боргу за договором позики від 10.09.2020 року в розмірі 7500 грн. Крім цього, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, слід враховувати, що розподілу підлягають усі здійснені документально підтверджені судові витрати. Відповідно до положення ч. 1 ст. 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Згідно із ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. З матеріалів справи вбачається, на підтвердження витрат з оплати правничої допомоги, представником позивача надано розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс у зв`язку із розглядом справи від 03.03.2021 року, з якого встановлено позивач поніс витрати у зв`язку із розглядом справи (підготовка та складання позовної заяви) у сумі 3500 грн. Частинами 5, 6 статті 137 ЦПК України визначено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Приймаючи до уваги викладене, з урахуванням вимог ст. 137 ЦПК України, суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню в повному розмірі. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судові витрати в розмірі 908,00 грн. на користь позивача.\~\~\~\~ На підставі викладеного, та

Outcome: approved