Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Херсонський нафтопереробний завод» посилаючись на те, що працював у відповідача ведучим юрисконсультом юридичного відділу та у звязку з тим, що підприємство постійно змінювало назви з ВАТ на ЗАТ, а потім на ПАТ, які є всі правонаступниками один одного, всім працівникам підприємства адміністрація в 2016 році запропонувала формально припинити трудові відносини та укласти контракти строком на 1 рік, які в подальшому будуть автоматично без переукладання продовжуватись. Він не припиняючи працювати на підприємстві 29.01.2016 р. був звільнений за згодою сторін, про що виданий наказ №2/к від 29.01.2016 р. який вважає незаконним, про що зазначив у наказі, крім того його повідомили без ознайомлення з наказом, про наявність наказу №3/к про прийом його на роботу від 29.01.2016 р. на посаду провідного юрисконсульта юридичного відділу. В подальшому йому був наданий трудовий договір від 01.02.2016 р., однак він не містив строку та умов укладення трудового договору. 31.01.2017 р. йому повідомили, що він звільнений відповідно до наказу №2/к у звязку із закінченням строку трудового договору. Вважає, що наказ про його звільнення за згодою сторін №2/к від 29.01.2016 р. на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України, наказ №3/к від 29.01.2016 р. про прийняття на роботу, з яким не було ознайомлено, не затверджено ніяких посадових інструкцій та трудовий договір укладений під тиском 01.02.2016 р. строком до 31.01.2016 р. та наказ про звільнення №2/к від 31.01.2017 р. незаконні. Просив визнати наказ №2/к від 29.01.2016 р. про його звільнення за згодою сторін незаконним; визнати наказ №3/к від 29.01.2016 р. про його призначення на посаду провідного юрисконсульта юридичного відділу незаконним; визнати трудовий договір укладений між ним та ПАТ «Херсонський нафтопереробний завод» 01.02.2016 р. до 31.01.2017 р. недійсним; зобовязати ПАТ «Херсонський нафтопереробний завод» поновити його на посаду начальника відділу претензійної роботи юридичного управління призначеного раніше відповідно до наказу №166/к від 02.12.2008 р.; стягнути з ПАТ «Херсонський нафтопереробний завод» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу на день ухвалення рішення у справі; стягнути судові витрати. Відповідачем подані письмові заперечення на позов, відповідно до яких позов не визнає. Між позивачем та ПрАТ «Херсонський нафтопереробний завод» трудові відносини виникли з 02.12.2008 р., його було прийнято на роботу на посаду начальника відділу претензійно-позовної роботи юридичного управління в порядку переведення з іншої юридичної особи ВАТ «Херсонський нафтопереробний комплекс», при цьому ПрАТ «Херсонський НПЗ» не є правонаступником ВАТ «Херсонський нафтопереробний комплекс», а є новоствореним підприємством у січні 2007 року. 28.01.2016 року позивачем до ПрАТ «Херсонський НПЗ» подано заяву про звільнення з роботи за згодою сторін з 29.01.2016 р., тобто позивач самостійно виявив волю та бажання припинити трудові відносини. На підставі вищезазначеної заяви позивача було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, про що видано наказ №2/к. 29.01.2016 р. від позивача надійшла заява про прийняття його на роботу на посаду провідного юрисконсульта юридичного відділу з 01.02.2016 р. за строковим трудовим договором. Трудовим договором від 01.02.2016 р. було передбачено, що позивач приймається на посаду провідного юрисконсульта юридичного відділу, строк трудового договору з 01.02.2016 р. по 31.01.2017 р. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав у повному обсязі, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на його необґрунтованість. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.ст.\~60,\~61 ЦПК України, сторони зобовязані надати докази та довести ті обставини, які обґрунтовують їх вимоги і заперечення та мають значення для справи, крім тих, які визнаються сторонами, є загальновідомими та встановлені рішенням суду. Згідно\~ст. 21 КЗпП України\~трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю,колективним договором і угодою сторін. Статтею 23 КЗпП передбачено, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Відповідно до п.2\~ст. 36 КЗпПУ\~трудовий договір може бути припинено за закінченням строку (пункти 2\~і\~3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Ст. 117 КЗпП України\~передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у день звільнення, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку. Судом встановлено, що між сторонами у справі виникли трудові відносини, які регулюються, зокрема, Кодексом законів про працю України. Так, 28.01.2016р. [PERSON] звернувся до директора ПрАТ «Херсонський нафтопереробний завод» із письмовою заявою, в якій просив звільнити його з 29.01.2016р. за згодою сторін. На підставі вищезазначеної заяви [PERSON] винесено наказ №2-к від 29.01.2016р. про його звільнення з посади начальника відділу претензійно-позовної роботи юридичного управління з 29.01.2016р. за згодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП, на підставі його заяви. 29.01.2016р. [PERSON] звернувся до директора ПрАТ «Херсонський нафтопереробний завод» із письмовою заявою, в якій просив прийняти його на роботу на посаду ведучого юрисконсульта юридичного відділу по строковому трудовому договору з оплатою згідно штатного розпису з 01.02.2016 року. На підставі вищезазначеної заяви [PERSON] винесено наказ №3-к від 29.01.2016р. про його прийняття на посаду ведучого юрисконсульта юридичного відділу з 01.02.2016р. по 31.01.2017р. по строковому трудовому договору, на підставі його заяви. Відповідно до трудового договору від 01.02.2016р. укладеного між ПрАТ «Херсонський нафтопереробний завод» та [PERSON], зокрема п. 9 передбачено строк дії, зміни, припинення та розірвання трудового договору, а саме, п. 9.1 передбачає, що трудовий договір діє з 01.02.2016р. по 31.01.2017 року. Зазначений трудовий договір містить підписи сторін. Наказом від 31.01.2017р. № 2/к [PERSON] звільнено за п. 2 ст. 36 КЗпПУ. На наказі міститься відмітка [PERSON] про незгоду з наказом. Згідно трудової книжки [PERSON], 31.01.2017 р. зроблений запис про звільнення в звязку з закінченням строкового трудового договору за п. 2 ст. 36 КЗпП України у відповідності до наказу №2/К від 31.01.2017 року. 31.01.2017 р. [PERSON] звернувся із заявою до комісії по трудовим спорам ПрАТ «Херсонський нафтопереробний завод» щодо поновлення його на роботі. 03.02.2017 р. за №1 отримав відповідь від комісії, що розглянути його заяву про поновлення на роботі не можливо, оскільки відсутні 8 з 10 обраних ще в 2009 році членів комісії, у звязку з їх звільненням з роботи, тому рішення комісії не може бути легітимним через відсутність кворуму. В судовому засіданні з пояснень позивача та представника відповідача встановлено, що заяви про звільнення з роботи за згодою сторін, про прийняття на роботу за строковим трудовим договором позивачем особисто, добровільно були написані, що свідчило про виявлення волі позивача щодо зазначеного працевлаштування. Посилання позивача на те, що трудовий договір не містив строку дії, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки наданий ним до позову строковий договір містив зазначене. Доводи позивача про те, що керівництво заводу під загрозою звільнення змусило його написати заяву про звільнення та укладення потім строкового трудового договору не знайшло свого підтвердження в ході розгляду справи, позивач не звертався до правоохоронних органів, до суду з приводу будь-якого незаконного тиску на нього. Із наданих в судовому засіданні позивачем пояснень, суд приходить до висновку, що позивач добровільно писав заяви на звільнення, прийняття на роботу, підписав строковий трудовий договір, тому що на час відбування таких подій йому було це вигідно та прийнятно. Доводи позивача про те, що його було прийнято на посаду ведучого юрисконсульта, а звільнено з посади провідного юрисконсульта не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи, а саме наказами №2-к від 29.01.2016 та №3-к від 29.01.2016 та записами у трудовій книжці позивача. Посилання позивача на те, що накази №2-к від 29.01.2016 та №3-к від 29.01.2016 підписано не повноважною особою, спростовано наданою відповідачем копією наказу від 25.01.2016р. № 06 про відрядження. Отже, доказів поважності причин пропуску строку на оскарження наказів №2-к від 29.01.2016 та №3-к від 29.01.2016 позивачем суду не надано та судом в ході розгляду справи не встановлено. Судом не встановлено підстав для визнання наказів №2-к від 29.01.2016 та №3-к від 29.01.2016р. незаконними. Щодо вимоги про визнання недійсним трудового договору від 01.02.2016р., суд зазначає наступне. Із наданих сторонами пояснень у судових засіданнях та із наданих наказів, які оскаржують ся, судом встановлено, що строковий трудовий договір було укладено не тільки з позивачем, а й з іншими працівниками, у звязку із недостатнім фінансуванням підприємства відповідача. Тому, підстав вважати те, що строковий трудовий договір було укладено лише з позивачем, у звяжу з чим погіршило його становище, у суду не має. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.1992р. №9, оскільки згідно з ч.2 ст.23 КЗпП (в редакції від 19 січня 1995 року) трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. Позивач посилається на положення п. 9 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.1992р. №9, але просить визнати трудовий договір від 01.02.2016р. до 31.01.2017р. тобто взагалі увесь договір, а не частково, тому у цій частині позов також не підлягає задоволенню. Вимога про поновлення позивача на посаді начальника відділу претензійної роботи юридичного управління, призначеного раніше відповідно до наказу №166/к від 02.12.2008р., також не підлягає задоволенню, оскільки останнім місцем роботи та посадою позивача було провідний юрисконсульт юридичного відділу, та вимоги про визнання незаконними попередніх наказів задоволенню не підлягають. Згідно зі\~ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту ст.ст.\~11,\~15 ЦК України\~цивільні права і обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист же цивільних прав\~це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в\~ст. 16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визнається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Доводи позивача про наявність домовленості між ним та уповноваженою особою підприємства про пролонгацію в подальшому строкового трудового договору не підтверджені належними доказами, внаслідок чого відсутні підстави вважати, що трудовий договір не закінчився. Суд розглядає цивільні справи за приписами ч.1 ст. 11 ЦПК України в межах заявлених вимог. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню. Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання незаконними наказів про звільнення та поновлення позивача на роботі, то підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України немає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави.

Outcome: dismissed