Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про те, що з 15.09.2014 року він є особою з обмеженими фізичними можливостями, а саме інвалідом 2 групи довічно. У зв`язку з тим, що у нього виявили хворобу серця і в подальшому здійснили оперативне втручання та пластику серця, що призвело до того, що він став маломобільною особою з інвалідністю. Він проживає у приватному будинку за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку зі станом здоров`я йому взагалі заборонено фізичні навантаження, будь-яка інша фізична робота та емоційні навантаження, тому що являє загрозу життя. Так, в квітні 2017 року він дізнався, що у нього виникла заборгованість по оплаті водопостачання за 2016 рік з урахуванням поливу території, хоча він фактично воду використовував лише для власного споживання і він вирішив обладнати мережу водопостачання свого домоволодіння, і звернувся з відповідними заявами до КП «Уманьводоканал» за дозволом для встановлення йому лічильника забору води. Після відповідного звернення та надання інформації про те, що він є інвалідом, з описом тяжкості захворювання, відповідач надав йому орієнтовний план облаштування водогінної мережі зі встановленням лічильника. Згідно вказаних розрахунків, лічильник безпосередньо повинен буде знаходитися на вулиці загального користування в технічній ямі - колодязі, орієнтовними розмірами 150 см в діаметрі та глибиною близько 250 см. Прямого доступу до показників лічильника не буде і йому, як інваліду необхідно буде кожного разу спускатися до колодязя знімати показники лічильника. У зв`язку з його станом здоров`я йому заборонено проводити такі спуски, так як відбувається відповідне фізичне навантаження і його серце може не витримати. Крім цього, відповідно до ДБН В.2.5-64:2012 «Внутрішній водопровід та каналізація» лічильник води повинен розташовуватися в зручних приміщеннях з температурою + 5 градусів С. Навіть працівникам водоканалу заборонено спускатися в колодязь без дозволу, так як наявність небезпечні та шкідливі фактори, про що свідчить смертність працівників водоканалу при роботі в колодязі. До робіт в колодязі допускаються люди, які пройшли медичний огляд та навчання з охорони праці на роботах з підвищеною небезпекою. Також, відповідно до пункту 5.2 наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України «Про затвердження правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України» від 27.06.2008 року № 190 передбачає наступне: «Вузли обліку повинні розташуватися на мережі споживача, як правило, на межі балансової належності мереж виробника та споживача, або за згодою виробника в приміщеннях розташованих безпосередньо за зовнішньою стіною будівлі в місці входу водопровідного вводу». Вказане свідчить про можливість встановлення лічильника за зовнішньою стіною, а відмова, при наявній інформації про особу, є прямою дискримінацією його як маломобільної особи - інваліда. Після цього він неодноразово звертався до відповідача з метою врегулювання вказаного питання, а саме встановлення лічильника в приміщенні або у іншому доступному йому місці. Однак КП «Уманьводоканал» проігнорували його звернення, формально здійснювали відписки на його заяви. Він домовлявся двічі в прийомні дні до директора на прийом, але жодного разу останній так і не з`явився. Вказані вище дії відповідача спричинили у нього погіршення стану здоров`я, він вимушений був лягти до лікарні і пройти курс лікування так, як забагато рухався та хвилювався, що спричинили відповідне погіршення. Відповідно до діючого в Україні законодавства є ряд документів, які гарантують право безперешкодного доступу для людей з інвалідністю. В процесі майже 2 років переписки з КП «Уманьводоканал» ним неодноразово було здійснено поїздки до місця знаходження відповідача, він поніс моральні страждання, що виявилися у нестійких стресах з приводу невиконання його законних вимог, бездіяльності та небажання виконувати закони України, що захищають його як інваліда. Після деяких до КП «Уманьводоканал» він взагалі був вимушений лягти до лікарні та пройти курс лікування, так як поніс велике навантаження, у зв`язку з поїздками до приміщення відповідача та години очікування безрезультатних зустрічей з керівництвом закладу. Сума позову становить 50000 гривень як компенсація моральної шкоди. Просить суд визнати факт відмови КП «Уманьводоканал» у встановленні лічильника в приміщенні дискримінацією за ознакою інвалідності. Стягнути з КП «Уманьводоканал» моральну шкоду в розмірі 50 000 гривень. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному об`ємі, вважає, що працівниками КП «Уманьводоканал» відносно нього здійснюється непряма дискримінація за ознакою «інвалідність». Так, відповідачем пропонується розміщення лічильника у дворі у колодязі, куди він за станом здоров`я не зможе спуститися, а тому не зможе зафіксувати показники лічильника чи бути присутнім при фіксації показань працівником водоканалу. Зобов`язання відповідачем укласти договір також є порушенням його прав як споживача, оскільки у таких договорах не вказують якість води, яку подають у будинки, не зазначають що таке безперервне постачання води тощо. На його думку, договір має укладатися з урахуванням усіх обставин, в тому числі з урахуванням стану здоров`я споживача, як у його випадку людини з інвалідністю. Вважає, що усе зазначене є порушенням його прав, як інваліда, тому і вирішив звернутися до суду з цим позовом. Такі дії відповідача завдали йому моральних страждань, оскільки через хвилювання значно погіршився стан його здоров`я, що є небезпекою для його життя, він вимушений був постійно ходити на прийом до керівництва відповідача, а після операції на серці, йому забагато рухатися забороняється. Постійний тиск зі сторони працівників водоканалу теж негативно відображається на його моральному та фізичному здоров`ї. Моральну шкоду завдану йому відповідачем оцінює у 50 000 гривень, яку і просить суд стягнути з відповідача. Також просить суд визнати неправомірні дії відповідача по відношенню до нього - дискримінацією за ознакою інвалідності. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вважає позов необґрунтованим та безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення. зазначила, що згідно ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках визначених законом, що також підтверджується визначеними Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Позивач є споживачем житлово-комунальних послуг з водопостачання, який не укладає договір для надання послуг та не допускає представників відповідача для обстеження території. У відповідності до вимог чинного законодавства, надавати комунальні послуги без комерційних засобів обліку взагалі заборонено. Існує певний порядок для встановлення лічильників обліку холодної води, про що позивачу неодноразово роз`яснювалося. Також останньому було запропоновано, що вони за власні кошти можуть встановити вузол комерційного обліку на межі мереж виробника (відповідача) та споживача (позивача) у колодязі для забезпечення загального обліку споживання комунальної послуги. Вказаний вузол буде взято на абонентський облік, на підставі якого буде проводитися розрахунок за спожиті послуги. Зняття показів із засобів обліку буде здійснювати відповідальна особа відділу водозбуту відповідача у присутності споживача (позивача по справі). У зв`язку з цим відповідачем було видано технічне завдання для подальшого звернення позивача до ліцензованої організації для отримання проектної документації. Тобто відповідач дотримав усі норми чинного законодавства. Разом з тим, позивач своїх обов`язків, як споживач, не виконує, відмовляється укладати відповідний договір і будь-яких претензій до КП «Уманьводоканал» раніше не пред`являв. Також, на її думку, позивачем не обґрунтовано наявність шкоди, протиправні діяння відповідача, якими діями чи бездіяльністю йому нанесена моральна шкода та чим це підтверджується. У зв`язку із зазначеним, просять суд відмовити у задоволенні позову. Суд, вислухавши позивача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , є інвалідом ІІ (групи) загального захворювання, безстроково, що підтверджується довідкою до акту медико-соціальною експертною комісією серії 10 ААВ № 858005 (а.с. 9), довідкою № 5738 відділення хірургічного лікування ішемічної хвороби серця Інституту серцево-судинної хірургії ім. М.М.Амосова (а.с. 10) та довідкою КНП «Уманський міський ЦПМСД» (а.с. 12). Позивач [PERSON] є споживачем КП «Уманьводоканал», особовий рахунок № [NUMBER] . Кошти за користування послугами, що надає відповідач [PERSON] постійно сплачував, що підтверджується довідкою КП «Уманьводоканал» (а.с. 14), але станом на 01.04.2017 року у нього утворилася заборгованість, яка виникла, у зв`язку із прийняттям рішення № 184 Уманської міської ради 14 липня 2016 року «Про встановлення норм витрат та використання води на полив присадибних ділянок» та абоненту [PERSON] було роз`яснено про те, що оскільки він проживає у приватному будинку така плата йому буде нараховуватися, але вони рекомендують йому встановити лічильник для економії коштів (а.с. 13). У зв`язку із зазначеним [PERSON] звернувся до КП «Уманьводоканал» із заявою про встановлення лічильника, але за період з квітня 2017 року до часу звернення до суду лічильник позивачу так і не встановлено. Позивач протягом 2017 - 2018 років регулярно звертався до відповідача з письмовими заявами, записувався на прийом до директора водоканалу, але отримував лише письмові «відписки», що підтверджується наданими позивачем письмовими доказами, а саме копіями письмових заяв та звернень позивача та копіями письмових відповідей відповідача (а.с. 16-50). Згідно вищевказаних заяв та звернень, позивач просив відповідача встановити йому лічильник на воду, але з урахуванням стану його здоров`я, а саме інвалідності ІІ групи захворювання, що настала після перенесеної операції на серці. Відповідач, у своїх відповідях зазначав про те, що існують визначені правила і норми, згідно яких встановлюються лічильники, і відступити від цих правил вони можливості не мають. Згідно інформаційного листа Управління праці та соціального захисту населення Уманської міської ради на ім`я керівника КП «Уманьводоканал», [PERSON] звернувся до Управління з питання встановлення водяного лічильника у його будинку. [PERSON] , 1963 року народження, є особою з інвалідністю ІІ групи загального захворювання, проживає у приватному секторі за адресою: [ADDRESS] , не працює, переніс важку операцію на серці, багато коштів витрачає на придбання необхідних медикаментів. Технічними умовами на встановлення вузла обліку холодної води в будинках індивідуального замовлення, [PERSON] зобов`язали встановити водяний лічильник у водопровідному колодязі, побудованому на вулиці. Зважаючи на те, що [PERSON] за станом здоров`я не має фізичної можливості знімати показники лічильника у колодязі та з метою створення умов для життєдіяльності особи з інвалідністю просять надати дозвіл на встановлення водяного лічильника (а.с. 35). Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 ЦК України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 ЦК України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно статті 1 Закону України «Про соціальні захищеності інвалідів в Україні» особи з інвалідністю в Україні володіють усією повнотою соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод, закріплених Конституцією України та іншими законодавчими актами. Центральні і місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи і організації (незалежно від форм власності і господарювання, виду діяльності і галузевої належності), їх філії, відділення, представництва, що ведуть окремий облік результатів фінансової та господарської діяльності, банки та інші фінансові установи, фізичні особи, які використовують найману працю, а також представництва іноземних юридичних осіб (у тому числі міжнародних організацій), які використовують працю найманих працівників - громадян України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, залучають представників громадських організацій інвалідів до підготовки рішень, що стосуються інтересів інвалідів. Дискримінація інвалідів забороняється і переслідується за законом. У відповідності до ст. 2 цього Закону інвалідом є особа зі стійким розладом функцій організму, зумовленим захворюванням, наслідком травм або з уродженими дефектами, що призводить до обмеження життєдіяльності, до необхідності в соціальній допомозі і захисті. Статтею 4 Закону України «Про соціальні захищеності інвалідів в Україні» визначено, що діяльність держави щодо інвалідів виявляється у створенні правових, економічних, політичних, соціально-побутових і соціально-психологічних умов для задоволення їх потреб у відновленні здоров`я, матеріальному забезпеченні, посильній трудовій та громадській діяльності. Згідно статті 6 Закону захист прав, свобод і законних інтересів інвалідів забезпечується в судовому або іншому порядку, встановленому законом. Також права осіб з інвалідністю регулюються і Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Конвенції Держави-учасниці зобов`язуються забезпечувати й заохочувати повну реалізацію всіх прав людини й основоположних свобод всіма особами з інвалідністю без будь-якої дискримінації за ознакою інвалідності. Зокрема, із цією метою держави-учасниці зобов`язуються: a) вживати всіх належних законодавчих, адміністративних та інших заходів для здійснення прав, що визнаються в цій Конвенції; б) вживати всіх належних заходів, зокрема законодавчих, для зміни чи скасування існуючих законів, постанов, звичаїв та практик, які є дискримінаційними стосовно осіб з інвалідністю. Відповідно до ч. 2 цієї ж статті що стосується економічних, соціальних та культурних прав, то кожна держава-учасниця зобов`язується вживати, максимально залучаючи наявні в неї ресурси, а у випадку необхідності - удаючися до міжнародного співробітництва, заходів для поступового досягнення повної реалізації цих прав без шкоди для тих сформульованих у цій Конвенції зобов`язань, які є безпосередньо застосовними відповідно до міжнародного права. Згідно ст. 9 Конвенції щоб надати особам з інвалідністю можливість вести незалежний спосіб життя й усебічно брати участь у всіх аспектах життя, держави-учасниці вживають належних заходів для забезпечення особам з інвалідністю доступу нарівні з іншими до фізичного оточення, до транспорту, до інформації та зв`язку, зокрема інформаційно-комунікаційних технологій і систем, а також до інших об`єктів і послуг, відкритих або таких, що надаються населенню, як у міських, так і в сільських районах. Ці заходи, які включають виявлення й усунення перепон і бар`єрів, що перешкоджають доступності, повинні поширюватися, зокрема: a) на будинки, дороги, транспорт й інші внутрішні та зовнішні об`єкти, зокрема школи, житлові будинки, медичні установи та робочі місця; б) на інформаційні, комунікаційні та інші служби, зокрема електронні служби та екстрені служби. 2. Держави-учасниці вживають також належних заходів для того, щоб: a) розробляти мінімальні стандарти й керівні орієнтири, що передбачають доступність об`єктів і послуг, відкритих або таких, що надаються населенню, уводити їх у дію та стежити за їх дотриманням; б) забезпечувати, щоб приватні підприємства, які пропонують об`єкти й послуги, відкриті або такі, що надаються населенню, ураховували всі аспекти доступності для осіб з інвалідністю; c) організовувати для всіх залучених сторін інструктаж з проблем доступності, з якими стикаються особи з інвалідністю; д) оснащувати будинки та інші об`єкти, відкриті для населення, знаками, виконаними абеткою Брайля у формі, що легко читається і є зрозумілою; e) надавати різні види послуг помічників і посередників, зокрема провідників, читців і професійних сурдоперекладачів, для полегшення доступності будинків та інших об`єктів, відкритих для населення; f) розвивати інші належні форми надання особам з інвалідністю допомоги та підтримки, що забезпечують їм доступ до інформації; g) заохочувати доступ осіб з інвалідністю до нових інформаційно-комунікаційних технологій і систем, зокрема Інтернету; h) заохочувати проектування, розробку, виробництво й поширення первісно доступних інформаційно-комунікаційних технологій і систем так, щоб доступність таких технологій і систем досягалася за мінімальних витрат. Ст. 10 тієї ж Конвенції Держави-учасниці знову підтверджують невід`ємне право кожної людини на життя й уживають усіх необхідних заходів для забезпечення його ефективного здійснення особами з інвалідністю нарівні з іншими. Ч. 1 ст. 28 Конвенції Держави-учасниці визнають право осіб з інвалідністю на достатній життєвий рівень для них самих та їхніх сімей, що включає достатнє харчування, одяг та житло, і на безперервне поліпшення умов життя й вживають належних заходів для забезпечення та заохочення реалізації цього права без дискримінації за ознакою інвалідності. Враховуючи зазначене, Україна як держава зобов`язалася забезпечити таке законодавство і таку практику його застосування, що забезпечить особі з інвалідністю, а саме позивачу користування комунальними послугами без загрози для його здоров`я. Крім того, відповідно до ст. 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» дискримінація за ознакою інвалідності забороняється. Термін «розумне пристосування» та «універсальний дизайн» вживаються у значенні, наведеному в Конвенції про права осіб з інвалідністю, а термін «дискримінація за ознакою інвалідності» вживається у значенні, наведеному в Конвенції про права осіб з інвалідністю та Законі України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні». Відповідно до ст .26 вказаного Закону підприємства, установи та організації зобов`язані створювати умови для безперешкодного доступу осіб з інвалідністю (у тому числі осіб з інвалідністю, які використовують засоби пересування та собак-поводирів) до об`єктів фізичного оточення. У разі, якщо діючі об`єкти неможливо повністю пристосувати для потреб осіб з інвалідністю, за погодженням з громадськими організаціями осіб з інвалідністю здійснюється їх розумне пристосування з урахуванням універсального дизайну. Для того, що б у повній мірі забезпечити самостійний спосіб життя людей з інвалідністю, держава повинна створити безбар`єрне середовище. Органи державної влади зобов`язані створювати умови для гідного життя осіб, які потребують особливого захисту та створення особливих умов, які мають докладати додаткових зусиль для організації свого життя. На виконання цих завдань прийнята Державна цільова програма «Національний план дій з реалізації Конвенції про права інвалідів» на період до 2020 року, та Указ Президента України від 18 грудня 2007 року № 1228 «Про додаткові невідкладні заходи щодо створення сприятливих умов для життєдіяльності осіб з обмеженими фізичними можливостями». За наслідками прийняття цих нормативних актів Держава в особі своїх державних органів зобов`язалась створити прийнятні умови для життя осіб з особливими потребами, здійснити заходи щодо усунення їх дискримінації та забезпечити їх такими умовами життя, що будуть сприяти більшому розвитку їх здібності та враховувати їх потреби, у тому числі і житлові. Діяльність органів державної влади або органів місцевого самоврядування у цих напрямках повинна бути направлена та демонструвати дійсне бажання виконати свої обов`язки та створити належні умови для життя людини з особливими потребами. При цьому фактичні потреби конкретної особи можуть бути задоволені будь-яким сприятливим способом для цієї особи та можливим способом для органу державної влади або місцевого самоврядування. Баланс між інтересами цієї людини та інтересами громади повинен бути знайдений з урахуванням інтересів усіх сторін та демонструвати дійсне бажання виконати з боку органів влади та місцевого самоврядування свої завдання у цьому напрямку своїх обов`язків. Створення цих умов є створенням умов доступності людям з особливими потребами до всіх можливостей інших людей у країні. За вказаних обставин, суд вважає, що відмова відповідача у встановленні лічильника за місцем проживання позивача є дискримінацією за ознакою інвалідності, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. За змістом ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Стаття 1167 ЦК України передбачає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, згідно якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно із п. 3 та 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правої відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно із ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. В судовому засіданні встановлено, що відповідачем тривалий час не було розглянуто питання щодо встановлення лічильника за місцем проживання позивача та укладення договору з останнім, з урахуванням стану здоров`я [PERSON] , у зв`язку із чим він був змушений добиватись відновлення його порушеного права. Таким чином суд приходить до висновку, що протиправними діями відповідача позивачу була заподіяна моральна шкода, яка виразилась у порушенні нормальних життєвих зв`язків, душевних стражданнях щодо відшкодування витрат на лікування, а також втраті часу, необхідного для відновлення свого порушеного права. Однак, враховуючи усі встановлені обставини справи, суд знаходить суму моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн. занадто завищеною та такою, що не відповідає ступеню перенесених страждань, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 30 000,00 грн. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено судове рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. При задоволенні позовних вимог з відповідача на користь держави підлягають стягненню судовий збір у розмірі 704 грн 80 коп., від сплати яких позивач був звільнений при зверненні до суду з цією позовною заявою відповідно до Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного, Конвенції ООН про права осіб з інвалідністю від 13.12.2006 року, ЗУ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні»,

Outcome: approved