Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою в своїх інтересах та інтересах [PERSON], третя особа з боку позивача: Служба у справах дітей та сім?ї виконавчого комітету Фастівської міської ради до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та вселення, мотивуючи вимоги тим, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 1989 року. В 1990 році від шлюбу народився син [PERSON], однак спільне подружнє життя не склалося, у зв'язку з чим в 2000 році шлюб між ними було розірвано. Проте, сторони після розірвання шлюбу продовжували шлюбні відносини, проживали разом. 31.08.2006 року [PERSON] зареєстрував позивачку у своєму будинку за адресою [ADDRESS]. В [INFO] у сторін народилась донька [PERSON], яку 24.10.2008 також було зареєстровано у вищевказаному будинку. 11.01.2016 відповідачя вчинив сварку в будинку, наніс позивачці тілесні ушкодження, змінив замки у вхідних дверях, про що позивачка написала заяву до Фастівського відділення поліції. 20.01.2016 позивачка звернулась до служби у справах дітей та сім?ї виконавчого комітету Фастівської міськради із заявою про захист житлових прав дитини, в якій повідомила про те, що відповідач створив неможливі умови для її із донькою проживання. Позивачка була змушена забрати дитячі речі та шукати серед зими інше житло. На підставі зазначеного просила усунути перешкоди у користуванні житловим будинком за адресою [ADDRESS], зобов?язати відповідача надати їй ключі від калітки та вхідних дверей будинку, вселити до будинку її з донькою та стягнути з [PERSON] понесені нею витрати на сплату судового збору та витрати на правову допомогу. [PERSON] подав зустрічний позов про усунення перешкод у користуванні правом власності шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням та стягнення судових витрат, який мотивував тим, що йому належить 13/28 частини житлового будинку за адресою [ADDRESS], які він в 1990 році отримав у спадок. Після розірвання шлюбу відповідачка разом з дітьми періодично проживала в будинку. Відповідач ніколи не заперечував проти проживання своїх дітей за місцем їх реєстрації, напроти, постійно намагався створити своїм дітям належні побутові умови. В квітні 2015 року [PERSON] разом з малолітньою дочкою [PERSON] припинила проживати за місцем своєї реєстрації - в частині будинку [ADDRESS]. [PERSON] в добровільному порядку переїхала проживати в інше житло, забравши із собою дитину. [PERSON] вважає, що відповідачка не проживає у будинку без поважних причин понад один рік, а тому є такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Проживання малолітньої дочки [PERSON] за місцем її реєстрації є її правом, яке [PERSON] не заперечується. В судовому засіданні позивач за первісним позовом та його представник первісний позов підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Проти зустрічного позову заперечували та просили відмовити в задоволенні зустрічного позову у повному обсязі. В судовому засіданні відповідач за первісним позовом позивач за зустрічним позовом та його представник вимоги по первісному позову не визнали. Вимоги за зустрічним позовом підтримали у повному обсязі, посилаючись на те, що вони є законними та підлягають задоволенню. Крім того, відповідач за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні підтвердив, що згоден на вселення до будинку доньки [PERSON] та повідомив, що згоден на вселення позивачки за первісним позовом [PERSON] до будинку, але лише за умови визнання останньої такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Представник третьої особи - служби у справах дітей та сім?ї не заперечує проти позовної заяви за первісним позовом, мотивуючи свою позицію тим, що для малолітньої дитини повинні бути свторені належні умови для проживання, крім того, окреме проживання доньки з матір?ю дитині може нашкодити і суперечить інтересам малолітньої. Тому просила первісний позов задовольнити та відмовити у задоволенні зустрічного позову повністю. Третя особа на стороні позивача за первісним позовом - [PERSON] в судовому засіданні просив задовольнити первісний позов, посилаючись на те, що його мати [PERSON] та його малолітня сестра [PERSON] залишили будинок [ADDRESS] не в добровільному порядку, в сім?ї було постійне насильство, батько поміняв замки. Тому в задоволенні зустрічного позову просив відмовити повністю, оскільки вважає, що його батько [PERSON] перешкоджає та не допускає його матір [PERSON] проживати у будинку, що порушує її права. Заслухавши учасників судового процесу, свідків, дослідивши письмові докази у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України ) встановив наступне. [PERSON] та [PERSON] з 24.06.1989 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.5). [INFO] року у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] (а.с.39). 22 грудня 2000 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 6). [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилась донька [PERSON] (а.с.7). Згідно Довідки №486 від 19.10.2016 про реєстрацію місця проживання особи, [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] з 31.08.2006 року по даний час (а.с.8). 20.01.2016 [PERSON] подала заяву до служби у справах дітей про те, що її колишній чоловік [PERSON] створив неможливі умови для їх з дитиною проживання і вона вимушена проживати у її батьків (а.с.14). 18.01.2016 [PERSON] подала заяву до Фастівського відділення поліції про те, що [PERSON] побив її, не впускає в будинок забрати її особисті та дитячі речі (а.с.15). [PERSON] відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.11.1990 року належить 13/28 частини житлового будинку за адресою [ADDRESS] (а.с. 42). Згідно Довідки №2 від 11.01.2017, виданої [PERSON], по [ADDRESS] його колишня дружина [PERSON] зареєстрована, але не проживає з квітня 2015 року і по теперішній час ( а.с.46). а.с.15- заява [PERSON] про те, що [PERSON] не допускає її до будинку щоб забрати речі (18 січня 2016). а.с. 16- відповідь з якої вбачається, що [PERSON] скаржилась на те, що бувший чоловік не допускає її забрати речі з будинку ( 21 січня 2016). а.с.17 - висновок по зверненню [PERSON], що колишній чоловік не впускає до будинку, щоб забрати речі (18 січня 2016 року). Аналізуючи вказані докази у їх сукупності суд приходить до висновку, що [PERSON] станом на січень 2016 року дійсно не проживала у спірному житлі з причин, які не залежали від іі волі, а саме внаслідок того, що чоловік створив умови неможливого спільного проживання. Рішення Апеляційного суду Київської області від 29.06.2016, встановлено: «Як вбачається з матеріалів справи, зокрема: постанови про стягнення аліментів від 28.04.2000, постанови про відкриття виконавчого провадження від 23.12.2015 щодо стягнення з відповідача аліментів позивачка мала різні місця проживання, за адресою [ADDRESS] вона не проживала, що спростовує висновок суду першої інстанції про факт проживання однією сім'єю в період з 22 грудня 200 року по 16 січня 2016 року за адресою відповідача. Рішення суду в частині встановлення факту проживання сторін однією сім'єю в період з 22 грудня 2000 року по 16 січня 2016 року ґрунтується лише на припущеннях та поясненнях позивачки, жодних об'єктивних доказів на підтвердження даного факту по справі не надано. Та обставина, що у сторін 19.09.2007 року народилась дочка [PERSON], не є безспірним доказом проживання сторін однією сім'єю в період з 22.12.2000 року по 16.01.2016 року за відсутності інших доказів, які б свідчили про спільне проживання сторін у зазначений період часу, ведення ними спільного господарства, наявність спільного бюджету» (а.с.45). Проте, апеляційний суд лише констатував факт проживання окремо, не встановлюючи при цьому причин, які призвели до цього. З рішення Фастівського суду від 12.05.2015, вбачається, що позивачка просить стягнути аліменти в зв'язку з розлученням та окремим проживанням (а.с.48). Також, причини окремого проживання не наводяться та судовим рішенням не встановлюються. В належній [PERSON] частині будинку зареєстровані окрім нього, його колишня дружина [PERSON], син [PERSON] та донька [PERSON], що підтверджується витягом з будинкової книги (а.с. 9-10). Відповідно до Постанова Пленуму ВСУ N 2 від 12.04.85 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» п.10 у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім'ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім'ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім'ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами. Наявність рішення суду про право громадянина користуватися жилим приміщенням не є перешкодою до розгляду і задоволення позову про визнання його таким, що втратив це право з мотивів, що після набрання рішенням законної сили або після його виконання він був відсутнім понад шість місяців, у тому числі і в тих випадках, коли строк для виконання рішення не скінчився. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Згідно п.11 вищезазначеної Постанови, відповідно до ст.107 ЖК ( 5464-10 ) наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. Разом з тим належить враховувати, що згідно п.5 ст.71 ЖК (в редакції Закону від 18 грудня 1991 р. ( 1993-12 ) інваліди, влаштовані в будинки-інтернати або інші установи соціальної допомоги, мають право на збереження за ними жилої площі протягом 12 місяців. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Громадяни, відсутні у місці постійного проживання за умовами і характером роботи (члени екіпажів суден, працівники геологічних, розвідувальних партій, експедицій та інші працівники, діяльність яких пов'язана з постійним пересуванням), у період її виконання можуть бути визнані на підставі ст.107 ЖК такими, що втратили право користування жилим приміщенням, з якого вони вибули у зв'язку з цією роботою, в разі одержання жилої площі, вселенні на жилу площу членів сім'ї або в інших випадках забезпечення їх жилою площею для постійного проживання. Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст.71 або ст.107 ЖК. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача. Згідно з роз'ясненнями Пленуму ВСУ даними у п.10 постанови від 12 квітня 1985 р. N 2 ( v0002700-85 ), наймачу або члену його сім'ї, який був відсутнім без поважних причин понад зазначені у ст. 71 ЖК ( 5464-10 ) строки, суд вправі відмовити з цих підстав у задоволенні позову про виселення, вселення, обмін, поділ жилого приміщення, незалежно від того, чи було пред'явлено зустрічний позов про визнання позивача таким, що втратив право на жиле приміщення. Судом встановлено, що [PERSON] дійсно постійно не проживає в [ADDRESS] з квітня 2015 року. Проте, як показала в судовому засіданні свідок [PERSON], яка добре знає як [PERSON], так і [PERSON], є вихователем, вона щороку була на дні народженні в [PERSON], останній раз у вересні 2015 року. День народження святкували в будинку [ADDRESS], запрошували її обоє батьків. Свято нового року 2016 теж святкували разом зі сторонами, останні проживали однією сім?єю. Тепер їй відомо, що сторони посварились. Свідок [PERSON] показав, що в період 2015-2016 років сторони проживали разом в [ADDRESS], періодично сварилися, потім мирилися. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] показали, що були на дні народженні в [PERSON], куди їх запросили сторони до себе додому за адресою [ADDRESS] у вересні 2015 року, разом святкували новий рік 2016. Потім їм відомо, що сторони посварились та [PERSON] була змушена піти з дому з донькою, оскільки як розповідала їм [PERSON], чоловік її хватав за шию. Свідок [PERSON] показав, що [PERSON] не проживає в будинку з квітня 2015 року, знає про це, оскільки коли [PERSON] немає вдома, то він годує його худобу. Як йому відомо зі слів [PERSON], то пішла з дому вона через те, що чоловік її б?є, проте особисто цього він ніколи не бачив. Допитана в судовому засіаднні у встановленому законом порядку малолітня [PERSON] показала, що вона бачила як батько ображав маму, тягав її за пальто і вона злякалась, були інші сварки, тому вони пішли від батька і він залишився проживати один, повертатись в будинок вона не хоче. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] дійсно в 2015 році пішла з дому, тобто залишила місце своєї реєстрації з донькою [PERSON] за адресою [ADDRESS], проте була змушена зробити це після сварок з [PERSON] Серед основних прав і свобод людини і громадянина [PERSON] України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадянина України, оскільки воно стосується основ життя людини. Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я і добробуту її самої та її родини. Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідач за первісним позовом не заперечує, що змінив замок у вхідних дверях з метою недопущення до будинку бувшої дружини, проте ніколи не був проти проживання у будинку його доньки. Суд враховує, що [PERSON] не заперечує проти вселення до будинку доньки [PERSON], однак згоден на вселення до будинку колишньої дружини [PERSON] лише за умови визнання останньої такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Одночасно, суд звертає увагу, що відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. При вирішенні даного спору, будь-яких виняткових обставин, які б давали підстави для висновку, що малолітня дитина можу бути розлучена з матір'ю не встановлено. Згідно з вимогами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкоди у користуванні житловим будинком за адресою [ADDRESS], зобов?язання відповідача за первісним позовом надати їй ключі від калітки та вхідних дверей будинку, вселити до будинку її з донькою та стягнути з [PERSON] понесені нею витрати на сплату судового збору підлягають задоволенню. Згідно ч.3 ст..79 ЦПК України до витрат, пов»язаних з розглядом судової справи належать, зокрема, витрати на правову допомогу. На підставі ст..84 ЦПК України витрати, пов»язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Виходячи зі змісту ст.56, 84 ЦПК України, враховуючи позицію, викладену в ухвалі ВССУ від 14.03.2012, витрати мають бути пов»язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допущені до участі в розгляді справи в якості осіб, які надають правову допомогу, ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь в розгляд справи. Від позивачки [PERSON] клопотання про залучення її представника до участі у розгляді справи як особи, що надає їй правову допомогу не надходило. Відповідно ухвала суду про залучення її представника як особи, що надає правову допомогу позивачці судом не постановлялась. Тому, в частині позовних вимог [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] витрат на правову допомогу, суд у задовленні відмовляє. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання останньої такою, що втратила право на користування житловим приміщенням суд відмовляє повністю, оскільки доводи позивача за зустрічним позовом не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні і є необгрунтованими. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial