Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дійсним та визнання права власності на нерухоме майно, в якому просила визнати дійсним угоду купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS] , яка укладена 20 березня 1998 року реєстраційний номер 006250 між [PERSON] діючого за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] на Товарній Біржі «Українська» та визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначила, що відповідно до угоди купівлі - продажу нерухомості реєстраційний № 006250 від 20.03.1998 року, укладеному на Товарній Біржі «Українська», відповідачі, [PERSON] та [PERSON] продали, а позивач, [PERSON] та [PERSON] купили житловий будинок [ADDRESS] , що не суперечило на той період чинному законодавству. Зазначений договір був зареєстрований в органі БТІ за № 278, про що свідчить реєстраційний напис. [INFO] року покупець [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Позивач є спадкоємцем [PERSON] за законом першої черги, що визначене статтею 1261 ЦК України, крім неї інші спадкоємці відсутні. Згідно технічної характеристики ПП «Малі-44» № 087 від 25.10.2018 року нерухоме майно, житловий будинок [ADDRESS] обліковується за [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №153823870 від 24.01.2019 року, відомості за вказаними параметрами запиту відсутні. Сторонами договору були виконані всі умови договору купівлі - продажу. [PERSON] по теперішній час проживає та утримує будинок, але на даний час у позивача виникла необхідність відчуження нерухомого майна, однак договори з питань нерухомості, укладені на біржах, нотаріальні контори вважають недійсними і як правовстановлюючий документ не приймають, що створює їй перешкоди у користування даним будинком, в зв`язку з чим вона змушена була звернутися до суду з вказаним позовом за захистом своїх прав. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, до суду надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просили задовольнити, не заперечують, щодо розгляду справи в заочному порядку. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини не явки суду не повідомили, відзив на позов не надали. Оскільки особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що 20.03.1998 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] на Товарній Біржі «Українська» було укладено угоду купівлі - продажу реєстраційний №006250 житлового будинку [ADDRESS] . Зазначений договір був зареєстрований в органі БТІ за № 278 від 08.04.1998 року, про що свідчить реєстраційний напис. [INFO] року покупець [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 24.04.2018 року. Позивач є єдиним спадкоємцем [PERSON] за законом першої черги, який прийняв спадщину, про що свідчать матеріали спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] Згідно довідки ПП «Малі-44» № 043 від 04.04.2019 року житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано на праві власності за [PERSON] та [PERSON] на підставі угоди купівлі-продажу від 20.03.1998 року по Ѕ частині за кожним. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з пунктом 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року. Пунктом 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. регламентовано, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до статті 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Відповідно до ст.12 Закону України «Про власність», в редакції чинній на момент укладення договору купівлі-продажу, громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР 1963 року передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Згідно зі ст.15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. У період укладання спірного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статями 224,227 ЦК УРСР 1963 року договір купівлі-продажу будинку повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі ст.15 Закону України «Про товарну біржу» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. Таким чином, суперечливі норми законодавства призвели до того, що укладений позивачем договір купівлі-продажу та зареєстрований товарною біржею не був посвідчений у нотаріальному порядку. Крім того, у відповідності до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про врегулювання сплати державного мита при відчуженні об`єктів нерухомого майна» №1030 від 13.08.1996 року, яка діяла на момент укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 20 березня 1998 року, будь-які угоди про відчуження об`єктів нерухомого майна, які укладаються на біржах, в агентствах нерухомості тощо, прирівнюються до нотаріального посвідчення цих договорів. Відповідно до вимог ч.2 ст.47 ЦК УРСР, яка діяла під час укладання спірного правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У цьому аспекті слід, також, зауважити, що рішенням ЄСПЛ від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обовязків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи. Відповідно до положень ст.328 ЦК України (в редакції від 16.01.2003р.), який набрав чинності з 01.01.2004 року, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набути правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Нормами ч.3,ч.4 ст.334 ЦК України передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме на майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Ст. 650 ЦК України визначено, що особливості укладення договорів на біржах встановлюються відповідними актами цивільного законодавства. В силу ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Відповідно до ч. 3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Судом встановлено, що для позивача підставою звернення до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу будинку дійсним стала та обставина, що вона на даний час позбавлена можливості розпорядитися нерухомим майном на власний розсуд, яке було придбано нею на підставі угоди, оформленої та зареєстрованої на товарній біржі, оскільки договір купівлі-продажу будинку не був нотаріально посвідчений. Аналізуючи надані у справі докази в їх сукупності, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача, оскільки при розгляді справи встановлено, що при укладенні договору купівлі-продажу будинку дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, всі зобов`язання по договору сторонами були виконані в повному обсязі, перехід права власності відбувся, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме договору купівлі-продажу будинку. Отже правочин був реальним і вчинений у формі, дозволеній чинним законодавством України на момент вчинення. Оскільки у чинному законодавстві на момент укладення договору купівлі-продажу будинку існувало неоднозначне тлумачення щодо порядку укладення договорів купівлі-продажу нерухомого майна, зазначена колізія у законодавстві на думку суду повинна тлумачиться на користь особи. Крім того, з моменту укладення договору і по теперішній час жодна із сторін не заявила про недійсність правочину купівлі-продажу будинку. Таким чином, суд приходить до переконання, що визнання правочину договору купівлі-продажу будинку дійсним не призведе до порушення прав будь-яких інших осіб та іншим шляхом захистити свої права у позивача немає можливості. Суд не має сумніву в достовірності документів, наданих позивачем як докази. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до положень ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення.

Outcome: approved