Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Трест» про стягнення заборгованості із невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він 05 квітня 2019 року, згідно наказу № 230 від 26 березня 2019 року Регіонального відділення фонду державного майна України по Чернігівській області та контракту від 01 квітня 2019 року, прийнятий на посаду виконуючого обов`язки директора Публічного акціонерного товариства «ТРЕСТ» та 21 січня 2020 року звільнений згідно наказу № 20-к від 21 січня 2020 року з посади у зв`язку з поновленням на роботу працівника, який раніше виконував цю роботу п. 6 ст. 40 КЗпП України. Проте, з вини відповідача не отримав: заробітну плату з 01 липня 2019 року по 21 січня 2020 року - 57982,86 грн., відшкодування за невикористану відпустку, за 21 день - 6006,84 грн., вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку (згідно ч. 4.4 Контракту) в розмірі - 52560,00 грн. та середній заробіток за час затримки в розмірі 115018,20 грн., що в загальній сумі становить - 231567,90 грн., яку і просить стягнути в судовому порядку. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, проте надав відзив на позовну заяву, згідно якого проти задоволення позовних вимог, заперечує. Аргументує це тим, що позивач не надав суду належних доказів, а саме, табелів обліку робочого часу, звітів форми №Д4 по ЄСВ, форми №1ДФ. Суд, заслухавши позицію позивача, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог і можливість часткового задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до копії наказу № 230 від 26 березня 2019 року Регіонального відділення фонду державного майна України по Чернігівській області вбачається, що [PERSON] з 28 березня 2019 року призначений на посаду виконуючого обов`язки директора ПАТ «Трест» (а.с. 7). Відповідно до копії наказу № 20-к від 21 січня 2020 року Регіонального відділення фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях вбачається, у зв`язку з набранням чинності постанови Чернігівського апеляційного суду від 16 грудня 2019 року по справі № 750/5294/19, наказ № 230 від 26 березня 2019 року - скасовується (а.с. 8). Згідно копії Контракту від 01 квітня 2019 року вбачається, що [PERSON] з 28 березня 2019 року тимчасово призначений на посаду виконуючого обов`язки директора ПАТ «Трест» на період відсторонення від виконання своїх обов`язків [PERSON] (а.с. 11-19). Згідно копії повідомлення Регіонального відділення фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях від 21 січня 2020 року, [PERSON] допущений до здійснення своїх трудових обов`язків, а контракт з [PERSON] припинений 21 січня 2020 року (а.с. 9-10). Згідно Довідки Пенсійного фонду України форми ОК-7 [PERSON] за період з 01 липня 2019 року по 21 січня 2020 року загальний розмір заборгованості по заробітній платі складає, а саме, в липні 2019 року - 8760,00 грн., в серпні 2019 року - 8760,00 грн., в вересні 2019 року - 8760,00 грн., в жовтні 2019 року - 8760,00 грн., в листопаді 2019 року - 8760,00 грн., в грудні 2019 року - 8760,00 грн., січень 2020 року - 5422,82 грн. Всього - 57982,82 грн. (а.с. 72). За період з квітня 2019 року по січень 2020 року відшкодування за невикористану відпустку, за 21 день, (розрахунок за 1 день (8760 / 31 = 282,60 грн.) 282,60 грн. х 21 = становить - 5934,60 грн. Вихідна допомога у розмірі шестимісячного середнього заробітку (згідно ч. 4.4 Контракту) (8760,00 грн. х 6 =52560,00 грн.) становить - 52560,00 грн. Згідно з ч.1 ст.115 КЗпП України, заробітна плата повинна виплачуватися регулярно в робочі дні в терміни встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць. Відповідно до вимог ст.24 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Зі змісту ст.21 КЗпП України випливає, що трудовий договір є двостороннім договором між працівником та роботодавцем, які по відношенню один до одного мають відповідні права та обов`язки. Інші суб`єкти мають право втручання у взаємовідносини цих сторін лише у випадках та в порядку передбаченому чинним законодавством. Відповідно до ч.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору, крім іншого, є угода сторін та розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Оскільки отримати згоду власника на звільнення в таких умовах не представляється можливим, тому єдиною підставою звільнення залишається ініціатива працівника. Відповідно до ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною 3 статті 15 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Згідно ст.83 КЗпП України ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки», при звільненні працівника йому виплачується компенсація за всі дні невикористаної відпустки. Згідно ст.ст. 74-84 КЗпП України громадянам, які працюють за трудовим договором надаються щорічні відпустки, а у разі звільнення їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки. Оплата відпусток прирівнюється до заробітної плати і обкладається податком на доходи з фізичних осіб і відображається у формі 1 ДФ з ознакою доходу 101. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при розгляді спору про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зi ст.83 КЗпП вона може бути стягнута на вимогу працівника за вci дні невикористаної ним основної щорічної відпустки тільки в разі звільнення його з роботи, а в разі, якщо працівник не використав щорічну відпустку i за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за вci дні невикористаної відпустки, виходячи iз середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. У відповідності з ч.1 ст.116 КЗпП України, виплата усіх сум, що належить працівнику від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені строки підприємство, установа, організація згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України повинні виплатити працівникові його середній заробіток по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові суми, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на корить працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п.2 Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року зі змінами, якою був затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п.8 Постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. У разi, коли середня мiсячна заробiтна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат i допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробiтної плати на середньомiсячне число робочих днiв у розрахунковому перiодi. Відповідно до здійсненого [PERSON] обрахунку середнього заробітку на час затримки, середній заробіток на час затримки складає (розрахунок за 1 день (8760 / 31) - 282,60 грн., час затримки (407 днів) - 282,60 грн. х 407 = 115018,20 ( а.с. 57-58). Однак, суд вважає, що середній заробіток на час затримки складає (розрахунок за 1 день (8760/31) - 282,60 грн., час затримки на дату подання позовної заяви (174 день) - 282,60 грн. х 174 = 49172,40 грн. Таким чином, на дату подання позову 13 липня 2020 року сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить - 49172,40 грн. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати. Суд не приймає до уваги доводи сторони відповідача про відсутність доказу позивача щодо факту наявності заборгованості заробітної плати, а саме, табелів обліку робочого часу, оскільки, згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проте, стороною відповідача не було надано доказів на спростування того, що [PERSON] дійсно перебував на робочому місці в період з 26 березня 2019 року до 21 січня 2020 року. За таких обставин, суд вважає доведеним те, що [PERSON] працював на посаді тимчасово виконуючого обов`язки директора Публічного акціонерного товариства «ТРЕСТ» з 26 березня 2019 року до 21 січня 2020 року та йому було нараховано заробітну плату, проте, жодним доказом не підтверджено її повну виплату, а тому, вважає за необхідне позов задовольнити частково. Враховуючи, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню судовий збір за позов майнового характеру у розмірі 840,80 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial