Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою в якій прохала постановити рішення яким визнати недійсною довіреність на імя [PERSON] на представництво інтересів [PERSON] в судах та виконавчих установах з підстав невідповідності останньої нормам ЦК України що регламентують порядок та оформлення зазначених вище правочинів і вимогам міжнародних договорів, оскільки довірителем є громадянин [PERSON] Нідерландів. Правомірність свого звернення до суду як зацікавленої особи що відповідно до частини 3 статті 215 ЦК України має право на оскарження правочину де вона не була стороною, позивачка мотивує тим, що оспорювану останньою довіреність суди всіх інстанцій та відповідні відділи ДВС приймали як таку що належним чином підтверджує законне право [PERSON] представляти інтереси [PERSON] у спорах про стягнення боргових зобовязань на користь останнього з позивача та її бувшого чоловіка [PERSON] Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачка категорично заперечує правомірність складання довіреності та з наведених вище підстав ставить під сумнів законність дій [PERSON] по представництву інтересів [PERSON] як в судах так і у відповідних відділах виконавчої служби, при постановлені судових рішень про стягнення з неї коштів та виконанні останніх. Наведенні позивачкою обставини, на думку останньої свідчать про порушення відповідачами вимог законодавства при складанні довіреності на імя [PERSON] на представництво інтересів [PERSON] в судах та виконавчих установах та як наслідок, свідчать про правомірність звернення позивачки до суду з вимогою про визнання зазначеного вище правочину недійсним. 18.02.2016 року ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області було відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання довіреності недійсною. 12.04.2016 року ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука було доручено компетентному Суду [PERSON] Нідерландів провести певні процесуальні дії, а саме вручити відповідачу [PERSON] позовну заяву та допитати останнього з приводу викладених в ній обставин та на предмет визнання чи заперечення відповідачем щодо позовних вимог; провадження в справі було зупинено на час виконання судового доручення. Повідомленням окружної прокуратури м. Гаага від 8 серпня 2018 року зазначена ухвала з відповідними додатками до неї була повернута на адресу суду без виконання з підстав недійсної адреси особи, якій надаються послуги. 10.09.2018 року провадження в справі було поновлено. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі посилаючись на викладенні вище обставини. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] в судовому засіданні прохала суд відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав необґрунтованості та недоведеності останніх, наполягаючи на законності складання оскаржуваного правочину. Одночасно прохала суд звернути увагу на той факт, що судами всіх інстанцій не було поставлено під сумнів правомірність дій [PERSON] по представництву інтересів [PERSON] в судах, а тому, на думку відповідача, дії позивачки направленні на визнання недійсною довіреності, свідчать про намагання останньої в такій спосіб уникнути від негативних наслідків, яких вона зазнала внаслідок ухвалення судами рішень про стягнення з неї на користь відповідача значної суми коштів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, заяв щодо відкладення слухання або пояснень про причини неявки суду не надавала. Представник третьої особи Автозаводського відділу ДВС міста Кременчук ГТУЮ в Полтавській області в судове засідання не зявився, надавши до суду заяву в якій прохає розгляд справи проводити без їх участі, у вирішення даного спору посилаються на розсуд суду. Суд, вислухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до наступних висновків. 15 серпня 2013 року громадянином [PERSON] [PERSON] була видана на імя [PERSON] довіреність яким останню було уповноважено на представництво інтересів [PERSON] в судах України та інших органах цієї країни з питань ведення цивільних справ та надано право подавати та підписувати від його імені позови, пояснення в судових засіданнях, подавати апеляційні та касаційні скарги на судові рішення та ухвали, представляти його інтереси в загальних судах як в першій інстанцій, так і в апеляційному та касаційному судах, змінювати підстави та предмет позову, мати інші права, що стосуються його як сторони судового провадження, подавати виконавчий лист до стягнення та представляти його інтереси у виконавчому провадженні, отримувати від його імені інформацію необхідну для захисту його прав та законних інтересів на території України. Зазначена вище довіреність була посвідчена 15 серпня 2013 року Бургомістром Муніципалітету міста Гейрлен, [PERSON] за місцем проживання довірителя [PERSON], що підтверджується копією паспорта останнього на підтвердження зазначеного факту. Відповідно до статті 237 ЦК Украни представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, яку він представляє (стаття 239 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини першої та абзацу першого і другого частини третьої статті 202 Цивільного Кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обовязки лише для особи, яка його вчинила. Статтею 244 Цивільного Кодексу України передбачено, що представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може грунтуватися також на акті органу юридичної особи. Довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Відповідно до частини першої статті 203, частина першої статті 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити\~ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину Згідно з частинами другою та третьою\~статті 215 ЦК України\~недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому правом оспорювати правочин\~ЦК України\~наділяє не лише сторону (сторони) правочину, а й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (стаття 215 ЦК України). З огляду на зазначене та відповідно до статей\~15,\~16 ЦК України, а також статей\~1,\~2-4,\~14,\~215 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Як розтлумачив Конституційний Суд України в своєму Рішенні від 01 грудня 2004 року за № 18-рп/2004, поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать\~Конституції\~і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто не випливають із певного суб'єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушенням охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об'єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага. Водночас за відсутності об'єктивного порушення прав чи законних інтересів особи її вимоги не підлягають задоволенню. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя\~статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Як вбачається зі змісту позову та наданих в судовому засіданні пояснень, правомірність свого звернення до суду як зацікавленої особи що відповідно до частини 3 статті 215 ЦК України має право на оскарження правочину де вона не була стороною, позивачка мотивує тим, що оспорювану останньою довіреність суди всіх інстанцій та відповідні відділи ДВС приймали як таку що належним чином підтверджує законне право [PERSON] представляти інтереси [PERSON] у спорах про стягнення боргових зобовязань на користь останнього з позивача та її бувшого чоловіка [PERSON] Однак на думку суду, лише той факт, що на підставі оспорюваної довіреності судом були прийняті рішення про стягнення боргу за договором позики в солідарному порядку з позивача та її бувшого чоловіка з якими остання не згодна, не є в розумінні наведених вище вимог чинного законодавство обєктивними обставинами для визнання порушеного права та законних інтересів позивача, як такої особи що має право відповідно до частини 3 статті 215 ЦК України на звернення до суду з вимогою про визнання правочину недійсним. Оскільки як було встановлено судом, у позивачки відсутня обґрунтована юридична заінтересованість у визнанні недійсною довіреності на імя [PERSON] на представництво інтересів [PERSON] в судах та виконавчих установах, то в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити в повному обсязі. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то відповідно до вимог\~статті141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed