Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, надавши його 05.08.2020 року в новій редакції, до [PERSON] про застосування наслідків нікчемності договору довічного утримання, повернення майна у стан, який існував до укладення правочину, шляхом скасування державної реєстрації права власності та їх обтяжень на нерухоме майно посилаючись на те, що [INFO] помер його батько [PERSON] . За життя [PERSON] належала на праві власності двокімнатна квартира [ADDRESS] . Після смерті батька, йому стало відомо, що власником квартири стала відповідачка [PERSON] на підставі договору довічного утримання від 12.03.2018 року, який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Соловйовою Є.А. Договір довічного утримання є нікчемним на підставі ст.ст.215, 216, 236 та 228 ЦК України, оскільки його було укладено із застосуванням Звіту про незалежну оцінку майна, відповідно до якого оціночна вартість квартири [ADDRESS] без урахування ПДВ становить 33083 грн. Даний висновок, в якому зазначена ціна, що в подальшому записана в договорі, є істотною умовою договору. Щодо оцінки майна, яка є істотною умовою договору, то вона має вчинятись відповідно до Національного стандарту №2 «Оцінка нерухомого майна», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1442 від 28.10.2004 року, з урахуванням вимог Національного стандарту №1, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1440 від 10.09.2003 року, яким визначено загальні засади. Відповідно до п.50 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється, зокрема ознайомлення з об`єктом оцінки. Згідно з ст.11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб`єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення оцінки. Незважаючи на вибір експертом методичного підходу оцінки майна (дохідний, порівняльний), підготовці та проведенню незалежної експертизи майна передує ознайомлення з об`єктом оцінки шляхом доступу до нього. Суб`єкт оціночної діяльності [PERSON] перебуває та проводить свою діяльність у м. Харків, однак у Звіті про незалежну оцінку майна, ідентифікатор за базою ФДМУ 2736743_05032018_180305-111, немає жодних доказів проведення особистого огляду суб`єктом оціночної діяльності об`єкта оцінки. Об`єкт оцінений у 33083 грн., в той час як реальна ринкова вартість квартири на той час складала 872632 грн., а інвентаризаційна вартість становила 209001 грн. Крім того, суб`єкт оціночної діяльності [PERSON] з Товариством з обмеженою діяльністю «Мегаполіс і партнери» в трудових відносинах не знаходилась та не співпрацювала, звіт про незалежну оцінку від 05.03.2018 року вона не підписувала та не приймала участі в його виготовленні. Тобто, вказаний звіт є фіктивним. Зниження вартості об`єкта напряму впливає на суму податку на доходи фізичних осіб, що є наслідком недоотримання коштів у бюджет держави. Укладений договір довічного утримання від 12.03.2018 року є недійсним в силу закону, тобто нікчемним правочином, який не потягнув за собою правомірних правових наслідків, оскільки був вчинений не в рамках позитивного правового поля, тому відсутні правові підстави для здійснення державної реєстрації права власності на квартиру, що належала [PERSON] . А тому просив застосувати наслідки нікчемності договору довічного утримання, реєстраційний №1080 від 12.03.2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений Приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Соловйовою Є.А., повернувши майно у стан, який існував до укладення цього правочину, шляхом скасування державної реєстрації права власності та їх обтяжень на нерухоме майно: двокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 48,7 кв.м., житловою площею 27,5 кв.м., а також стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати. Представник позивача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві. Просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у відзиві на позов. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій зазначив, що він проходить військову службу та бере безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, тому не має змоги бути присутнім під час розгляду справи. Позовні вимоги підтримав повністю та наполягав на їх задоволенні. Представник третьої особи приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Соловйової Є.А. Поляк М.В. в судовому засіданні позовні вимоги вважала необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з підстав, викладених в письмових поясненнях проти позову. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, представника третьої особи, дослідивши письмові докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є сином [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т.1 а.с.10). 12.03.2018 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір довічного утримання (догляду), який посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Соловйовою Є.А. (т.1 а.с.23-24, 158-159), відповідно до п.1 якого [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняла у власність двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 48,7 кв.м., житловою площею 27,5 кв.м., взамін чого [PERSON] зобов`язалася забезпечувати [PERSON] утриманням та доглядом довічно на умовах, встановлених даним договором. Згідно з п.7 договору, сторони оцінюють відчужувану квартиру в 33083 грн. Ринкова вартість квартири складає 33083 грн. Для укладення оспорюваного договору, проводилась незалежна оцінка майна, виконавцем якої було ТОВ «Мегаполіс і партнери», а оцінювачем була [PERSON] . Відповідно до Звіту про незалежну оцінку майна, ідентифікатор за базою ФДМУ 2736743_05032018_180305-111 (т.1 а.с.166), оціночна вартість спірної квартири становить 33083 грн. Як встановлено в судовому засіданні, предметом та підставою позову [PERSON] є нікчемність договору у зв`язку із неправомірним заниженням вартості оцінки спірної квартири, яка зазначена в звіті про незалежну оцінку майна. Суд вважає, що посилання представника позивача на вартість спірної квартири як на істотну умову договору довічного утримання є безпідставним, виходячи з такого. Відповідно до положень ст.744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно ч.1 ст.749 ЦК України, у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечити відчужувача. Матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом (ст.751 ЦК України). Тобто, статтями 744, 749, 751 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору довічного утримання є: вид майна, що передається відчужувачем у власність набувачу, його технічна характеристика, адреса розташування та вид догляду, матеріальне забезпечення відчужувача. А відповідно ціна майна, яке є предметом договору довічного утримання, не є його істотною умовою і важливого значення для вирішення справи не має. В тексті договору довічного утримання згідно із підпунктом 7.6 пункту 7 глави 2 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 (далі Порядок), має обов`язково зазначатися, що набувач майна зобов`язаний надавати відчужувачеві довічне матеріальне забезпечення, а також усі види догляду (опікування) з їх конкретизуванням, або без такого, та має визначатися саме грошова оцінка матеріального забезпечення відчужувача, яка встановлюється за згодою сторін, а не оцінка квартири, на яку посилається позивач у своєму позові. Порядком не передбачено обов`язкове надання нотаріусу для посвідчення даного правочину звіту про оцінку майна. Як вбачається з п.2 договору, в договорі зазначено істотні умови, зокрема [PERSON] зобов`язана надавати [PERSON] довічно матеріальне забезпечення, а також усі види догляду (опікування). За згодою сторін грошова оцінка матеріального забезпечення складає 4000 грн. на місяць. Догляд включає в себе: забезпечення харчуванням, необхідним одягом, медикаментами та лікарськими засобами, надання медичної допомоги шляхом залучення кваліфікованих медичних працівників (лікарів, медичних сестер тощо), оплату за власний рахунок комунальних послуг, інших платежів, пов`язаних з проживанням в зазначеній квартирі. Набувач зобов`язується безкоштовно довічно забезпечувати відчужувача житлом у квартирі, яка їй передана за цим договором. Для проживання відчужувачу надається вся квартира, яка є предметом цього договору. Пунктом 8 вказаного договору передбачено, що набувач не має права до смерті відчужувача відчужувати квартиру, передану їй за договором довічного утримання (догляду), укладати договір застави (іпотеки) щодо квартири. За домовленістю сторін, на квартиру, передану набувачу, не може бути звернене стягнення протягом життя відчужувача та на квартиру, яка є предметом даного договору, накладається заборона відчуження. Відповідно до п.10 договору, право власності на нерухомість у набувача виникає з моменту підписання договору та державної реєстрації цього права в державному реєстрі речових прав. Тобто, в договорі довічного утримання передбачено істотні умови відповідно до ст.ст.744, 749, 751 ЦК України. За частиною першою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст.216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно з ч.2 ст.228 ЦК України, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Суд вважає, що посилання представника позивача на те, що оцінка квартири є істотною умовою договору довічного утримання, а тому не підписання її оцінювачем [PERSON] необхідно вважати такою обставиною, яка свідчить про порушення публічного порядку, є безпідставним, з огляду на таке. Публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. Категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку. Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 13.04.2016 року у справі № 6-1528цс15, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Аналізуючи вищезазначені норми права, суд вважає, що факт не підписання оцінювачем [PERSON] висновку не є порушенням публічного порядку, оскільки оцінка квартири не є істотною умовою договору довічного утримання. Крім того, в п.13 договору, сторони підтвердили, що цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, вони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчать, що договором визначені всі істотні умови договору. Крім того, суд вважає, що обставини щодо стосунків між відповідачем [PERSON] та [PERSON] , на які посилається представник позивача в письмових тезах, не є підставою даного позову, а тому суд не надає оцінку вказаним обставинам. Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем та представником позивача не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про обґрунтованість позовних вимог. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач не довів наявності підстав для застосування наслідків нікчемності договору довічного утримання, а тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про застосування наслідків нікчемності договору довічного утримання, повернення майна у стан, який існував до укладення правочину, шляхом скасування державної реєстрації права власності та їх обтяжень на нерухоме майно необхідно відмовити. Суд вважає, що оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, то відповідно до ст.141 ЦПК України не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed