Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди батька. В обґрунтування позову зазначила, що з [PERSON] - відповідачем у справі - було зареєстровано шлюб 06.02.2010 Жовтневим відділом РАЦС Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 34. Разом вони прожили 2 тижні. [INFO] народилася донька [PERSON], але батько дитини [PERSON] не визнав за необхідне забирати доньку з пологового будинку і протягом наступних 6 років він не з'являвся до дитини, про що за необхідністю можуть свідчити сусіди за її місцем проживання, а також працівники дитячого садка та школи. Рішенням Дергачівського районного суду від 31.01.2011 було стягнено з [PERSON] на її користь аліменти на утримання доньки [PERSON] у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітків, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття дитини, починаючи з 06.12.2010. Рішенням Дергачівського районного суду від 31.01.2011 було стягнуто з [PERSON] на її користь аліменти на її утримання у розмірі 800 гривень щомісячно, починаючи 06.12.2010 і до досягнення трьох років доньки [PERSON]. 23.09.2010 до Червонозаводського районного суду м. Харкова звернувся [PERSON] із позовом про оспорювання запису про батьківство, про виключення відомостей про особу, як батька дитини, з актового запису про народження [PERSON], [INFO]. 02.12.2010 суд ухвалив закрити провадження у цивільній справі про визнання актового запису недійсним у зв'язку з відмовою [PERSON] від позову. Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12.07.2012 шлюб між нею та [PERSON] розірвано. На підставі того, що відповідач [PERSON] нерегулярно сплачує аліменти, ухиляється від їх сплати, 21.01.2016 вона звернулась до Дергачівського ВП ГУ НП в Харківський області для прийняття необхідних мір. 08.02.2017 Дергачівським районним судом Харківської області ухвалено рішення про стягнення з відповідача на її користь неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів у розмірі 19222.00 грн. З січня 2017 року вона неодноразово в усній формі зверталася до [PERSON] з проханням надати дозвіл на виїзд за кордон, а саме у Росію, доньки [PERSON] до її матері [PERSON] (місце проживання: [ADDRESS]), але [PERSON] добровільно згоди не надає, що і змусило її звернутись до суду з даним позовом. Весь час вона самостійно несе усі витрати по утриманню дитини, при цьому неодноразово зверталась до відповідача з проханням прийняти участь в утриманні та всебічному розвитку їх спільної доньки, однак її звернення залишено [PERSON] без задоволення. Просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітній [PERSON], [INFO], за межі території України без згоди батька [PERSON], [INFO], в період з 21 грудня 2017 року по 21 березня 2018 року у супроводі матері [PERSON], [INFO]. Позивач в судове засідання не з'явилась, згідно заяви позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про те, що проти виїзду дитини за кордон не заперечує, заперечував проти стягнення з нього судового збору, просив розглядати справу без його участі, що суд вважає за можливе. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про наступне. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.02.2010 по 12.07.2012. Від шлюбу мають дитину - [PERSON], [INFO]. Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 31.01.2011 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини - доньки [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до її повноліття, починаючи з 06.12.2010. Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 31.01.2011 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на її утримання у розмірі 800 гривень щомісячно, починаючи 06.12.2010 і до досягнення трьох років доньки [PERSON], [INFO]. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 02.12.2010 провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання актового запису про батьківство недійсним закрито у зв'язку з відмовою позивача [PERSON] від позову. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України). Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини, а у статті 18 даної Конвенції зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У статті 4 Конвенції «Про контакт з дітьми» від 15 травня 2003р., яка ратифікована Україною Законом №166-V від 20.09.2006 та набрала чинності для України з 1 квітня 2007р. зазначено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Частиною 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до п.п. 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, а також, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, за умови пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. У відповідності до вимог статті 7 Сімейного кодексу України, дитині має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч. 2 ст.154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. У відповідності з частиною 2 статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Мета тимчасової поїздки за кордон неповнолітньої [PERSON], [INFO], в супроводі її матері - оздоровлення, лікування, відпочинок та розвиток. Суд вважає, що поїздки дитини за кордон на оздоровлення, сприятимуть зміцненню її здоров'я, а також духовному та моральному розвитку. Таким чином, позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно ст. 3 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року №3674-VI судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством. Згідно ст.4 ч.2 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року №3674-VI: Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. У відповідності до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Поскільки судовий збір позивачем не сплачувався, то він підлягає стягненню на користь держави. Таким чином, позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved