Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] , третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача органу опіки та піклування Новоселицької райдержадміністрації Чернівецької області про визначення місця проживання дітей, посилаючись на те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 листопада 2015 року його зобов`язано передати малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , їх матері [PERSON] .. Також, даним рішенням визначено місце проживання дітей біля матері. Додатковим рішенням Шевченківського районного суду від 04 грудня 2015 року відмовлено у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визначення місця проживання дітей з батьком. Постановою державного виконавця від 23 червня 2017 року було закінчено виконавче провадження № 51087911 у зв`язку із відмовою малолітнього [PERSON] лишитись із матір`ю. Після цього дитина [PERSON] залишився проживати з ним. Дитина навчається та забезпечений всім необхідним, він працевлаштований та є власником будинку, бере активну участь у вихованні дитини, а тому просив визначити місце проживання малолітніх дітей біля нього, тобто біля батька. В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] позов не визнала та пояснила, що позивач тривалий час ухиляється від виконання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 листопада 2015 року. Так, приблизно через 1 рік після ухвалення вказаного рішення він передав їй старшу дитину [PERSON] , [INFO] , який хворіє аутизмом. Молодшу ж дитину [PERSON] позивач не передав їй по сьогоднішній день та ворожнече настроїв дитину до неї. Перебування її дитини [PERSON] у позивача є можливим внаслідок невиконання ним рішення суду. Вона забезпечена роботою та житлом, турбується про дітей, яких любить як матір, а тому в позові просила відмовити. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши докази цивільної справи, приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони [PERSON] до [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . У зв`язку із неможливістю подальшого спільного проживання сторони проживають окремо. Між сторонами виник спір щодо визначення місця проживання дітей. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 листопада 2015 року [PERSON] зобов`язано передати малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] їх матері [PERSON] .. Місце проживання дітей визначено біля їх матері [PERSON] .. Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 10 березня 2016 року у вказаній частині рішення районного суду залишено без змін. Додатковим рішенням Шевченківського районного суду від 04 грудня 2015 року відмовлено у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визначення місця проживання дітей з батьком. Постановою державного виконавця від 23 червня 2017 року було закінчено виконавче провадження № 51087911 у зв`язку із відмовою малолітнього [PERSON] лишитись із матір`ю. В своєму позові позивач посилається на те, що після визначення судом місця проживання дітей в 2015 році змінилися обставини, а саме дитина [PERSON] постійно проживає з ним, він приймає активну участь у виховані свого сина, працевлаштований, забезпечений житлом, чого немає у відповідачки, а тому просив визначити місце проживання дітей з ним. Заперечуючи проти позову, відповідачка зазначила, що вона також працевлаштована та забезпечена житлом, дитина [PERSON] , який хворіє дитячим аутизмом постійно проживає з нею, а інша дитина [PERSON] утримується позивачем всупереч рішенню суду, останній не дозволяє її бачити та ворожнече настроїв проти неї. На даний час малолітній [PERSON] фактично проживає з позивачем, в той же час малолітній [PERSON] , який хворіє дитячим аутизмом проживає з відповідачкою. Дослідженими доказами судом з`ясовано, що обидві сторони забезпечені житлом та нормальними житлово-побутовими умовами для утримання та виховання дітей. Вирішуючи дану справу, суд виходить з того, що відповідно до\~ст. 141 СК України\~мати, батько, мають рівні права та обов`язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 150 СК України). \~Батьки мають рівні права на виховання дитини та спілкування з нею, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні та має право на спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватись з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Згідно\~ст. 6 СК України\~правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Відповідно до\~ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 3\~ст. 157 СК України\~питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до\~ст. 161 СК України\~у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до принципів 2 та 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особисті потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові й моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Оцінюючи у сукупності досліджені докази, суд не знаходить підстав вважати, що після ухвалення рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 листопада 2015 року та визначення місця проживання дітей біля їх матері [PERSON] , змінилися правовідносини між сторонами або обставини справи, які б давали підстави дійти висновку про можливість розлучення дітей з матір`ю та визначення місця їх проживання з батьком. Навпаки, вказане рішення [PERSON] повністю не було виконано та свої зобов`язання щодо передачі обох малолітніх дітей матері він не виконав. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Враховуючи, що відповідачка характеризується позитивно, займається вихованням малолітньої дитини [PERSON] , піклується про неї, має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей, зважуючи на вік дітей, судом не встановлено виключних обставин, які б давали підстави дійти висновку про можливість розлучення дітей з матір`ю. Рішенням органу опіки та піклування Новоселицької райдержадміністрації № 16 від 17 липня 2020 року визначено за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] з їх матір`ю [PERSON] . Крім цього, визначення місця проживання дітей біля матері не позбавляє батька права на особисте спілкування з дитиною та прийняття участі у її вихованні. Суду не надано переконливих доказів того, що проживання дітей з матір`ю порушить інтереси самих дітей або негативно вплине на них. За вказаних обставин, суд вважає безпідставними позовні вимоги, у зв`язку із чим в позові слід відмовити. На підставі\~ст.ст. 6, 141, 142. 157, 161 СК України, ст.ст. 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства», суд

Outcome: dismissed