Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ФОП [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з затриманням видачі трудової книжки, стягнення компенсації за невикористану відпуску та стягнення моральної шкоди. В позові зазначає, що 29.03.2005 року між ним та відповідачем було укладено трудовий договір №182, відповідно до якого він був прийнятий на роботу в якості водія-експедитора. У грудні 2012 року відповідач повідомив, що відправляє мене у відпуску без збереження заробітної плати, а через тиждень повідомив про моє звільнення, в зв'язку зі скороченням чисельності працівників. В січні 2013 року він телефонував відповідачу з метою вияснення підстав звільнення та отримання трудової книжки. Але йому було відмовлено в наданні пояснень та видачі трудової книжки. Він неодноразово ще звертався до відповідача з проханням видати трудову книжку. На час звернення до суду, трудова книжка йому видана не була. Відповідно до діючого законодавства, в разі затримки видачі трудової книжки при звільненні працівника, з вини власника, працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Крім того, за час роботи у відповідача йому жодного разу не надавалась щорічна відпустка. Просить стягнути компенсацію за невикористані щорічні відпустки з 2006 року по 2012 рік. Несвоєчасною видачею трудової книжки, та нездійснення розрахунку при звільнені йому завдано моральну шкоду. В зв'язку з відсутністю трудової книжки не міг влаштуватися на іншу роботу, що впливало на його фінансовий стан та вимагало додаткових зусиль для організації життя. Просить суд зобов'язати відповідача видати належним чином оформлену трудову книжку, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку з затриманням видачі трудової книжки у розмірі 12705 грн.52 коп., грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 4483,37 грн., моральну шкоду у розмірі 10000 грн. У ході судового слухання справи, позивач надав уточнену позову заяву (а.с.35-38), в якій визначив, що трудову книжку йому було видано 13.12.2013 року. Просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку з затриманням видачі трудової книжки у розмірі 13390,88грн., грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 4483,37грн., моральну шкоду у розмірі 10000 грн. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач проти позову заперечує, позовні вимоги не визнав в повному обсязі, надав письмові заперечення на позов (а.с.18-20) та в судовому засіданні пояснив, що позивач з 01.04.2005 року працював у нього водієм, відповідно до укладеного трудового договору 29.03.2005 року. Договір було зареєстровано за №182 у Дніпрорудненській філії Василівського районного центру занятості. Звільнено позивача за його бажанням 30.11.2012 року. Трудова книжка знаходилась у позивача. Після звільнення він приніс книжку для внесення запису про звільнення, але на той час був відсутній бухгалтер і запис внесено не було. Позивач залишив трудову книжку, на неодноразові звернення до нього, за трудовою книжкою не з'являвся. Для отримання трудової книжки з'явився лише 13.12.2013 року. Відносно стягнення компенсації за невикористану відпуску також заперечує. Позивачу щорічно надавалась оплачувана відпустка. Також заперечує щодо відшкодування моральної шкоди. Вважає позовні вимоги не обґрунтованими, просить в позові відмовити в повному обсязі. Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідка, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до матеріалів справи, наданих доказів, судом встановлено, що між відповідачем та позивачем 29.03.2005 року було укладено трудовий договір (а.с.21,60). Позивача було прийнято на роботу з 01.04.2005 року водієм-експедитором. Істотні умови праці узгоджені сторонами. Договір відповідає вимогам діючого законодавства. З пояснень представника позивача, які не спростовуються поясненнями відповідача, позивача було звільнено з роботи 30.11.2012 року. Статтею 241 КЗпП України письмовий трудовий догові, укладений між працівником і фізичною особою, повинен бути зареєстрований у державній службі занятості, за місцем проживання фізичної особи. Трудовий договір від 29.03.2005 року, укладений між позивачем та відповідачем, належний чином був зареєстрований Дніпрорудненською філією Василівського районного центру занятості за №182, про що свідчить підпис посадової особи РЦЗН та печатки установи (а.с.21,62). Порядок ведення трудових книжок, відповідно до ст.48 КЗпП України, визначається Кабінетом Міністрів України. Кабінет Міністрів України в п.5 Постанови № 301 від 27.04.1993 року «Про трудові книжки працівників», з подальшими змінами та доповненнями, доручив Міністерству праці України,Міністерству юстиції України та Міністерству соціального захисту населення України розробити Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників. Відповідно до п.2.211 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства юстиції України 29.07.1993 року №58, трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи, зберігаються безпосередньо у працівників. Внесені фізичною особою до трудових книжок записи, підтверджуються посадової особою органу державної служби занятості, який зареєстрував трудовий договір і засвідчуються печаткою центру. Такі ж вимоги містяться і в наказі Міністерства праці та соціальної політики України № 260 від 08.06.2001 року, зареєстрованого в Мінюсті України 27.06.2001 року за № 554/5745 «Про затвердження форми трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю.» Надані відповідачем копії повідомлень про вручення поштових відправлень (а.с.23,25,26,27,39) свідчать про те, що відповідач неодноразово письмово звертався до позивача з вимогою про отримання трудової книжки. Відповідно до вимог діючого законодавства трудова книжка повинна була знаходитися у позивача. Законних підстав зберігання трудової книжки у відповідача, позивачем не надано. Вини відповідача в несвоєчасному отриманні позивачем трудової книжки суд не вбачає. Як вбачається з матеріалів справи, станом на 20.01.2014 року (а.с.44), позивачем не надано трудову книжку для виконання запису в ній посадовою особою органу державної служби занятості та засвідчення печаткою (а.с.46). Суд вважає, що саме з дати звернення відповідача до Дніпрорудненської філії Василівського РЦЗ (а.с.63) про зняття з реєстрації трудового договору №182, були виконанні вимоги п. 8,9 наказу Мінпраці та соцполітики від 27.06.2001 року. Про зняття трудового договору з реєстрації позивач був належним чином повідомлений Дніпрорудненської філії Василівського РЦЗ (а.с.62). Відповідно до п.14 наказу Мінпраці та соцполітики від 27.06.2001 року «Про затвердження форми трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю» записи про реєстрацію та зняття з реєстрації трудового договору дають право фізичній особі внести записи до трудової книжки працівника про прийняття та звільнення його з роботи. В зв'язку з тим, що відповідач несвоєчасно звернувся до органу державної служби занятості про зняття з реєстрації трудового договору №182, що давало йому право внести записи до трудової книжки, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, до оформлення зняття з реєстрації трудового договору, відповідно до вимог діючого законодавства. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року №100, з наступними змінами і доповненнями, середній заробіток за час вимушеного прогулу обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна подія. Середня заробітна плата становить 1120,00 грн.(а.с.65). Час вимушеного прогулу становить 2 місяця 3 рдня (з 01.12.2012 року по 05.02.2013 року). Середня заробітна плата за час вимушеного прогулу становить 2408грн. (1120грн.х2міс.=2240грн.; 1120грн. середньомісячна зарплата / на 20рд = 56грн. середньоденна заробітна плата х 3рд= 168 грн.; 2240грн. + 168 грн. = 2408 грн.). Пояснення представника позивача, що за всі роки праці позивачу не надавалась щорічна відпустка, спростовуються наданими доказами та свідченнями свідка. Так, свідок [PERSON], яка веде бухгалтерський облік ФОП [PERSON] пояснила, що позивачу щорічно надавалась відпустка, яка оплачувалась відповідно до законодавства. Надані суду належним чином завірені копії: розрахунків нарахування зарплати (а.с.28-33), нарахування заробітної плати за 2005-2012 роки (а.с.66-98), відомості на виплату грошей (а.с.99-128) є доказом того, що позивачу надавалась щорічна оплачувана відпустка з 2006 року по 2012 рік. Відповідно до ст.6 Закону України « Про відпуски» щорічна основна відпустка надається працівникам не менше ніж 24 календарні дні. Відповідно до п.6 трудового договору від 29.03.2005 року тривалість щорічної оплачуваної відпустки становить 24 календарних дня. З матеріалів справи (а.с.28-33,66-98) вбачається, що розрахунки щорічної відпустки проводились за 24 календарні дні. Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог. Позивачем вимоги щодо повноти та правильності нарахування плати за щорічну відпуску не заявлялось. Клопотань щодо проведення судової бухгалтерської експертизи не надходило. Суд позбавлений можливості перевірити правильність розрахунків Згідно ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди, суд вважає що заявлений розмір відшкодування в цій частині, на думку суду необґрунтовано завищений, та підлягає частковому задоволенню виходячи з обставин справи, та з підстав розумності і справедливості, в розмірі 200грн. Враховуючи з'ясовані у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: partial