Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в якій зазначає, що відповідач зареєстрований в спірному житловому приміщенні, однак після розлучення із її дочкою та набуття нею права власності на квартиру не проживає, комунальні послуги не оплачує, має інше житло, вона заперечує проти його проживання та реєстрації у належній їй квартирі, оскільки бажає розпорядитись своєю власністю. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги повністю, посилаючись на те, що відповідач був зареєстрований у спірній квартирі під час шлюбу із попереднім власником, після дарування квартири не є членом її сім'ї, відповідач має інше житло в м.Миколаєві, фактично проживає у нової жінки, з якою має дитину, яку намагався зареєструвати у цій квартирі, у них склалися неприязнені відносини, оскільки відповідач бив позивача, переслідує їх сім'ю, тому позивач бажає продати квартиру та змінити місце проживання. Відповідач та його представник [PERSON] проти позову заперечили, посилаючись на те, що договір дарування укладено з метою виселення відповідача із квартири, сім'я позивача побила відповідача, зміна власника квартири не припиняє права користування житловим приміщенням відповідача, який там був зареєстрований до відчудження квартири, іншого житла відповідач не має, договір дарування оскаржує. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на те, що є чоловіком позивача, яка є власником квартири, відповідач їх бив, тому вони заперечують проти спільного проживання, не бажають оплачувати за нього комунальні послуги, відповідач зареєстрований в квартирі. Вислухавши сторони та їх представників, третю особу, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. В період шлюбу із відповідачем на ім'я дочки позивача [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS], при вирішенні спору про поділ майна вказана квартира була виділена [PERSON], право власності [PERSON] на частку у спільній власності було припинено, а [PERSON] було присуджено компенсацію вартості частки у цій квартирі, що підтверджується судовими рішеннями, платіжними дорученнями, іншими матеріалами справи. 22 червня 2013 року [PERSON] подарувала вказану квартиру позивачеві, на цей час одноосібним власником квартири [ADDRESS] є позивач [PERSON], що підтверджується договором дарування, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, судовими рішеннями, довідкою з місця проживання. [PERSON] оспорив у судовому порядку договір дарування квартири, однак чинним судовим рішенням у задоволенні його позову було відмовлено, що підтверджується судовими рішеннями. Станом на час вирішення спору в спірному житловому приміщенні зареєстровані позивач, третя особа, а також [PERSON], який зареєстрований у спірній квартирі з 03.03.2011 року як колишній зять власника, що підтверджується довідками форми № 3, виданими Підприємством по обслуговування житла виконкому Української міськради. Відповідно до рішення Обухівського районного суду Київської області від 05.11.2012 року [PERSON] було вселено у спірну квартиру, однак на цей час рішення не виконано, відповідач у цій квартирі не проживає з 10.04.2012 року, що підтверджується судовими рішеннями, виконавчим листом, вимогами і актами державного виконавця, заявами, актами обстеження квартири та іншими матеріалами справи. Витрати по утриманню спірної квартири в повному обсязі несе позивач, відповідач не приймає участі в оплаті житлово-комунальних послуг, що підтверджується договором та квитанціями. Між сторонами склалися неприязнені взаємовідносини, за їх заявами були розпочаті кримінальні провадження з приводу нанесення тілесних ушкоджень один одному у спірній квартирі, що підтверджується витягами з ЄРДР, постановою про відмову в порушенні кримінальної справи, фотознімками, заявами, талоном-повідомленням, медичною документацією, судовими рішеннями. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Викладені вище обставини частково встановлені чинними судовими рішеннями, в іншій частині узгоджуються із наявними у справі доказами, тому суд вважає їх доведеними. Доводи відповідача про оспорювання ним договору дарування суд не приймає до уваги, оскільки рішення суду з цього приводу набуло чинності 13.01.2014 року, тому має преюдиційне значення для вирішення цієї справи. Посилання на наявність у власності [PERSON] частки у іншій квартирі в іншій області не породжують правових наслідків для вирішення цього спору, тому судом до уваги не приймаються. Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст.64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення як співвласника квартири. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Сторони не перебувають у родинних відносинах, відповідач не є членом сім'ї власника квартири, тому передбачене законом право користування житловим приміщенням у нього відсутнє. Посилання відповідача на ч.3 ст.64 ЖК України суд вважає необґрунтованими, оскільки договір найму відносно спірної квартири не укладався, спірна квартира не належить до державного житлового фонду, є власністю позивача, тому спірні правовідносини регулюються законодавством про власність. Аналіз ст.ст. 379, 382, 383, 405 ЦК України, ст.ст.64, 156 ЖК України дає підстави для висновку про те, що право члена сім'ї власника житлового приміщення користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Оскільки житлові права членів сім'ї власника житлового будинку (квартири) є похідними від прав власника цієї квартири, то припинення права власності особи на житлове приміщення припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Відповідно до ст.346 ЦК України однією із підстав припинення права власності є відчудження власником свого майна. Враховуючи викладене, до спірних правовідносин не можна застосувати положення ч.4 ст.156 ЖК України, оскільки в даному випадку після зміни власника майна відповідач втратив визначені законодавством гарантії збереження права користування житловим приміщенням як член сім'ї колишнього власника, який припинив з ним сімейні відносини. Відповідно до ч.ч.2,5 ст. 319 ЦК України при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства, власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Оскільки відповідач, не будучи членом сім'ї власника спірної квартири, зареєстрований у ній без погодження із дійсним власником, це обмежує позивача у здійсненні належного їй права власності на спірне житлове приміщення, створює обмеження і перешкоди у реалізації однієї і складових права власності - права розпорядження квартирою. Крім того, сварки і бійки між сторонами у приміщенні спірної квартири, викликані порядком користування нею, вказують на наявність додаткових перешкод у користуванні власником своєю власністю, фактичному втручанні відповідача у сімейне життя власника. Суд вважає можливим захистити право власності позивача шляхом визнання відповідача таким, що втратив право (позбавлений права) користування житловим приміщенням, а обраний позивачем спосіб захисту її інтересів грунтується на законі. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню повністю, оскільки під час судового розгляду факт порушення прав власника доведений належними і допустимими доказами, а відповідач всупереч вимогам ст.ст.10,11,60 ЦПК України своїх заперечень на позов не довів. Таким чином, позовні вимоги грунтуються на законі та зібраних у справі доказах, судом встановлено достатність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням шляхом позбавлення такого права у судовому порядку, тому позов слід задовольнити повністю.

Outcome: approved