Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, який уточнив 02.11.2016 року (дата підписання уточненої позовної заяви представником за довіреністю [PERSON] - 28.10.2016 року) та остаточно просив визнати недійсним кредитний договір № 014/0382/82/0264688 від 18.06.2014 р. В обґрунтування позову зазначив, що 18.06.2014 року між ним та Відповідачем укладено Договір про надання банківських послуг та послуг у сфері кредитування №014/0382/82/0264688 (далі - «Кредитний договір»), відповідно до умов якого відповідач надав йому кредитні кошти у сумі 11394,71 на строк до 18 лютого 2018 року із сплатою 38,3% річних, а він зобов'язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов'язання в порядку та строки, визначенні договором. Позивач вважає, що при укладенні вказаного договору порушені його права як споживача згідно Закону України «Про захист прав споживачів», а саме недостатньо інформували його про умови договору, несправедливі умови договору, плата за інформацію по кредиту, вимога укласти страхувальний договір, обробка його персональних даних без його згоди, а тому просить визнати кредитний договір недійсним. Відповідачем подані письмові заперечення на позов, відповідно до яких, позовні вимоги [PERSON]. не визнають, вважають їх необґрунтованими та просять відмовити в їх задоволенні. Вказали, що банк належним чином повідомив позивача про особу та місцезнаходження кредитодавця (у преамбулі кредитного договору), про кредитні умови у розділі 1 ст.1, орієнтовану сукупну вартість у додатку № 2 з детальним розписом сукупної вартості кредиту, щодо строку кредитування (у п.п.1.1.5 та 1.1.6), варіантах повернення кредиту (ст.3 та Додаток № 1 графік погашення), дострокове повернення (п.п. 3.6). Договір підписаний позивачем на кожній сторінці, графік погашення та детальний розпис сукупної вартості підписаний позивачем, що свідчить про ознайомлення з ним. Перед підписанням кредитного договору подана заява-анкета, договір про надання банківських послуг, що власноруч підписаний позивачем, акцептувавши публічну пропозицію Банку. Договір укладений у письмовій формі, примус про укладення договору страхування доказами не підтверджений. Позивач отримав кредитні кошти та суму для добровільної оплати Договору страхування. Оспорювані позивачем положення договору ним виконано. Позивач не користався своїм правом відмовитися від укладення договору. Позивач та його представник в судове засідання не з'явились, в матеріалах справи наявна заява представника позивача про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду пояснення, в яких вказано, що договір позивач з ними уклала відповідно до вимог чинного законодавства. За час дії договору жодних порушень виконання Договору страхування не встановлено. За приписами ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі, якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутністю осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Суд, встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 18 червня 2014 року між позивачем, відповідачем та третьою особою укладено Договір про надання банківських послуг у сфері страхування №014/0382/82/0264688 (далі - кредитний договір), відповідно до умов якого Кредитор надав Позичальнику кредитні кошти у сумі 11394,71 грн. на строк до 18 лютого 2018 року із сплатою 38,3% річних, а позичальник зобов'язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов'язання в порядку та строки, визначенні договором. (арк. справи 70-73, 90-93). Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. В даному випадку посилання позивача на порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а саме відсутність у споживача інформації, не приймається судом до уваги, виходячи з наступного. Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 року по справі № 1-26/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) - в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями ч.4 статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. У п. 23 ст. 1 цього ж Закону зазначено, що споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частиною другою цієї статті встановлено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Таким чином, за ненадання споживачу інформації, передбаченої статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», може наставати відповідальність, яка встановлена виключно статями 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів», положення яких не передбачають визнання кредитного договору недійсним. Пунктом 3.4 рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року по справі № 1-26/2011 визначається, що під час укладення кредитного договору позивальник (споживач) протягом певного терміну має право відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснень причин; не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; достроково повернути споживчий кредит; не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору; бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09.11.2009 року та ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При укладанні Кредитного договору сторонами були дотримані належним чином вимоги законодавства необхідні для чинності правочинів відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: зміст правочину не суперечив Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особи, що його вчиняли мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників було вільним і відповідало їх внутрішній волі (позивачем обрано суму та валюту кредиту, цільове використання, форму погашення та строк надання кредиту); правочин вчинявся у формі, встановленій законом - у письмовій формі; правочин спрямований на реальне настання наслідків, передбачених ним - позивач не заперечує отримання кредитних коштів на споживчі цілі. Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами цивільно-правового договору є умова про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду; усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Між сторонами при укладанні договору була досягнута згода з усіх істотних умов договору, а саме: мета, сума і строк кредиту, кредитні умови (розділ 1 стаття 1); умови і порядок його видачі та погашення ( розділ 1 стаття 1, стаття 3); відсоткова ставка (п. 1.1.8); орієнтовна сукупна вартість (додаток № 2 до договору); варіанту повернення кредиту (стаття 3 та додаток № 1); дострокове повернення (п. 3.6); відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору (ст. 10). Крім того, статтею 9 вирішені усі питання щодо згоди на обробку персональних даних. Твердження позивача про недотримання вимог, щодо надання інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, не приймаються з огляду на наступне. Згідно п. 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, зобов'язано банки в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного баком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). З наведеного змісту вбачається, що Правила надають свободу банкам щодо форми закріплення детального розпису сукупної вартості кредиту, головним критерієм є обов'язковість врахування в Кредитному договорі всіх сплачуваних платежів та методики їх розрахунку. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Перед укладенням Кредитного договору з позивачем проведена переддоговірна робота, у тому числі, відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів», надано необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про умови кредитування, загальна вартість кредиту, перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, про що свідчать підписи позивача на кожному аркуші договору. В силу ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а відповідно до ч. 2 цієї ж статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 203 ЦК України закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Це, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (позивачем чи його представником, відповідачем, третьою особою не ставиться під сумнів обсяг цивільної дієздатності сторін); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. [PERSON] був ініціатором укладення кредитного договору, в момент його підписання був ознайомлений з усіма умовами та мав можливість обирати, тобто погоджуватися чи не погоджуватися на певні умови, однак цього не зробив та доказів протилежного суду не надав. Посилання позивача на те, що при укладенні кредитного договору працівники банку ввели її в оману і не ознайомили з умовами договору не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні належними та допустимими доказами. Спірний правочин вчинений у формі, встановленій законом. Кредитний договір укладений у письмовій формі як того вимагає ч. 1 ст. 1055 ЦК України. Ознайомившись з умовами кредитного договору та вважаючи їх прийнятними для себе, відповідач підписав договір, не надавши жодних зауважень чи виправлень, чим висловив своє волевиявлення і згоду з усіма умовами договору. Факт підписання кредитного договору сторонами не оспорюється. Позивач отримав свій примірник кредитного договору у день його укладення та грошові кошти. Підписавши Кредитний договір позивач усвідомлював та гарантував, що умови цього договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Відповідач засвідчив всі ризики, пов'язані з істотною зміною обставин, з яких Позивач виходив при укладенні Кредитних договорів та договорів забезпечення. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ № 168 від. 10.05.2007 р., «Райффазен Банк Аваль» повинен укладати Кредитні договори разом з сукупною вартістю кредиту. Разом з Кредитним договором позивач був ознайомлений з сукупною вартістю кредиту, погодив та засвідчив власним підписом усі умови договору (сукупну вартість кредиту - додаток № 2 до договору). Про погодження позивача з усіма умовами споживчого кредитування свідчить його підпис на Додатках до кредитного договору, які є його невід'ємними частинами. Таким чином всупереч ст.ст.10, 60 ЦПК України позивач не довів, що її недостатньо інформували про умови договору. Також [PERSON] не довів того, що умови кредитного договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України), призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві. Крім цього позивач при укладенні договору погодився на обробку його персональних даних і сам надав їх представнику банку для обробки у зв'язку з укладенням та виконанням договору, про надання споживчого кредиту, які використані для оцінки фінансового стану споживача та його спроможності виконати зобов'язання за таким договором. Згідно положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не є порушенням положень абзацу другого цієї частини повідомлення кредитодавцем відомостей про споживача Бюро кредитних історій, яке займається збиранням, обробленням, зберіганням, захистом і використанням інформації відповідно до законодавства про формування і ведення кредитних історій. Крім цього слід зазначити, що позивач не скористалася правом, згідно положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», протягом 14 календарних днів відкликати згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснень причини та не відмовився від його виконання, а тривалий строк користувався кредитними коштами, що також свідчить про згоду позивача з умовами договору. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається Позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема вимог ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а позовні вимоги щодо визнання недійсним Кредитного договору, не ґрунтуються на підставі недійсності правочину, передбачених ЦК України, прийшов до висновку, що слід прийняти рішення про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed