Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], [PERSON], Фрунзенського відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, в якому з урахуванням уточнень, прийнятих судом до розгляду, просив суд: - виключити з актового запису № 226, здійсненого 08 травня 2003 року Фрунзенським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, про народження дитини - [PERSON], [INFO], відомості про батька - [PERSON], [INFO]; - визнати батьком дитини [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], змінивши прізвище дитини з [PERSON] на [PERSON], а по батькові - з Ігорівна на Сергіївна, та внести відповідні відомості у свідоцтво про народження [PERSON], [INFO], актовий запис № 226, зроблений 08 травня 2003 року Фрунзенським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції. В обґрунтування позову посилався на те, що відповідно до свідоцтва про народження дитини [PERSON], [INFO], батьками дитини вказані: [PERSON] та [PERSON]. Позивач визнає себе батьком дитини та вважає, що [PERSON] не повинен бути записаний її батьком в актовому записі про народження дитини. Позивач наголосив, що дитина після народження та до грудня 2013 року проживала разом зі своєю бабусею [PERSON], яка повністю опікувалась нею, а наприкінці грудня 2013 року мати дитини силоміць забрала її від бабусі, та на цей час дитина проживає з [PERSON] та [PERSON], які ведуть асоціальний спосіб життя, ніде не працюють, постійно зловживають спиртними напоями, наркотичними та психотропними засобами, [PERSON] раніше притягувався до кримінальної відповідальності, та у родині панує атмосфера постійних сварок, залякування дитини та знущання над нею з боку [PERSON] та [PERSON]. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив задовольнити позов. Крім того, представник наголосив на тому, що [PERSON] та [PERSON] деякий час зустрічались, проте позивач ніколи не проживав з [PERSON] однією сім'єю, вони не вели спільного господарства, весь час з моменту народження дитини та до літа 2014 року [PERSON] вважав, що [PERSON] не його дитина, та лише після розмови влітку 2014 року з бабусею дитини [PERSON], оглянувши фотографії [PERSON] він виявив, що дитина схожа на нього, та зрозумів, що це його донька, що зумовило звернення до суду з даним позовом. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Матеріали справи містять заяву відповідача про розгляд справи за його відсутності через зайнятість на роботі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти позову у повному обсязі та просила суд відмовити у його задоволенні, при цьому, вона неодноразово змінювала свої пояснення щодо суті спору. Так, у запереченні на позовну заяву від 05.11.2014 року вона не заперечувала факт знайомства з [PERSON] та факт спілкування з ним до укладення шлюбу з [PERSON], але батьком своєї дитини вважає саме [PERSON]. В ході розгляду справи відповідач [PERSON] спочатку визнала, що [PERSON] є біологічним батьком її дитини, та пояснила, що після повідомлення останньому про її вагітність він відмовився від неї та від дитини, а також не надавав ані матеріальної, ані моральної допомоги після народження [PERSON]. У судових дебатах відповідач [PERSON] спростовувала батьківство [PERSON] та пояснила, що вона не знає хто є біологічним батьком її доньки [PERSON], посилаючись на те, що крім нього вона мала інтимні стосунки також з іншими чоловіками. Також, відповідач наголосила, що посилання позивача на те, що вона з чоловіком веде асоціальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, наркотичними та психотропними засобами, не відповідає дійсності, на підтвердження чого надала відповідні довідки з КЗОЗ «Обласний наркологічний диспансер» та інформаційні довідки старшого дільничного інспектора міліції Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області. Крім того, відповідач просила застосувати строк позовної давності до заявлених позивачем вимог, посилаючись на те, що ч. 2 ст. 129 Сімейного кодексу України передбачено, що до вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатись про своє батьківство, та оскільки [PERSON] вважає себе батьком дитини [PERSON], [INFO], знав про її народження та про внесення в актовий запис про народження дитини в графу «батько» - [PERSON], вважає, що строк позовної давності сплинув. Представник Фрунзенського відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представника позивача, другого відповідача, суд встановив наступне. Звертаючись до суду з позовом про встановлення батьківства, [PERSON] посилався на вимоги п. 3 ч. 2 ст. 125 Сімейного кодексу України, згідно з положеннями якого походження дитини від батька дитини визначається за рішенням суду якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою. За змістом ч. 2 ст. 128 Сімейного кодексу України підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Проте Сімейний кодекс України набрав чинності лише з 01 січня 2004 року. Відповідно до частини 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно- правові акти не мають зворотної дії в часі. Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України» при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 Сімейного кодексу України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС УРСР, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини. Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС УРСР, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. Справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм Сімейного кодексу України, зокрема ч. 2 ст. 128 цього Кодексу, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства. Судовим розглядом встановлено, що дитина [PERSON] народилась [INFO] року, а тому правовідносини, які виникли між сторонами регулюються ст. 53 КпШС УРСР, який діяв до 01 січня 2004 року. Статтею 52 КпШС УРСР передбачалось, що походження дитини від батьків, які перебувають між собою в шлюбі, засвідчується записом про шлюб батьків до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства, а відповідно до ст. 54 цього Кодексу передбачалось, що батько і мати, які перебувають у шлюбі між собою, записуються батьками дитини в книзі записів народжень за заявою будь-кого з них, що свідчить про те, що при здійснені реєстрації акту народження дитини присутність обох батьків не є обов'язковою. З матеріалів справи вбачається, що 08 травня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, про що Відділом реєстрації актів громадянського стану Фрунзенського районного управління юстиції у м. Харкові видано свідоцтво серії [NUMBER], актовий запис № 154 (а.с. 8). Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON]. В цей же день Фрунзенським районним управлінням юстиції у м. Харкові видано свідоцтво про народження [PERSON], [INFO], актовий запис № 226 від 08.05.2003 року, батьками в якому записані [PERSON] та [PERSON]. [PERSON], вважаючи себе біологічним батьком дитини [PERSON], [INFO], наполягає на встановленні батьківства, стверджуючи, що з часу народження дитини у нього були сумніви щодо того, що він є батьком дитини, оскільки [PERSON] у 2003 році вказувала, що це його дитина, а потім заперечувала цей факт. Лише влітку 2014 року після розмови з бабусею дитини [PERSON] та у зв'язку з тим, що дитина на нього схожа, він переконався, що [PERSON] його донька. Відповідно до ч. 3 ст. 53 КпШС УРСР при встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Як зазначено в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», яка була діючою на час дії КпШС УРСР, згідно зі ст. 53 КпШС УРСР підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір'ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги. Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. Судом встановлено, що не заперечується позивачем та відповідачем [PERSON], що вони ані до народження, ані після народження дитини спільно не проживали, спільного господарства не вели, спільно дитину не виховували та не утримували. Вказані обставини також підтверджуються показаннями свідків як з боку позивача, так і з боку відповідача [PERSON]. Так, допитаний за його згодою в якості свідка [PERSON] пояснив, що деякий час зустрічався з [PERSON], проте влітку 2002 року вона почала зустрічатись з іншим чоловіком. Крім того, вказав, що [PERSON] у 2003 році повідомляла йому, що вагітна від нього, проте згодом заперечувала його батьківство. Свідок стверджував, що з [PERSON] він не проживав, матеріальної допомоги дитині не надавав та у вихованні дитини участі не приймав. Також повідомив, що переконався, що [PERSON] його донька після розмови з її бабусею [PERSON] у 2014 році та у зв'язку з тим, що дитина на нього схожа. Також свідок [PERSON] наголосив, що з 2003 року у нього не було можливості здійснювати дії щодо встановлення батьківства. Разом з тим, [PERSON] не заперечував, що з того часу, як він переконався, що є батьком [PERSON], а саме з 2014 року та до цього часу, матеріальної або моральної допомоги дитині не надає, участі у її вихованні не приймає. Допитана у судовому засіданні свідок з боку позивача - [PERSON] (мати відповідачки [PERSON].) пояснила суду, що від доньки та від [PERSON] їй відомо, що останній є біологічним батьком її онуки [PERSON]. Також свідок стверджувала, що [PERSON] ще під час вагітності [PERSON] дізнався, що вона вагітна від нього, та вказала, що вона разом із донькою приходила до матері [PERSON] з метою обговорення питання щодо укладення шлюбу між ними. Разом з тим, свідок надала суперечливі показання щодо надання [PERSON] матеріальної допомоги та його участі у вихованні дитини, посилаючись на те, що 11 років онука проживала з нею, та [PERSON] надавав таку допомогу (а саме купував солодощі, цікавився дитиною, тощо), проте [PERSON] ці обставини не підтвердив. При цьому, оцінюючи свідчення [PERSON] суд приймає до уваги неприязні стосунки, які існують між нею та її донькою - відповідачем у справі [PERSON]. Допитана в судовому засіданні свідок з боку відповідача - [PERSON] (подруга [PERSON].) пояснила суду, що їй достовірно відомо про те, що [PERSON] дізнався про те, що [PERSON] вагітна від нього, та наголосила, вона особисто була присутня під час сварки матері [PERSON] з [PERSON], в ході якої [PERSON] погрожувала [PERSON] кримінальною відповідальністю у разі відмови останнього укласти шлюб з її вагітною донькою, яка на той час була неповнолітньою, на що [PERSON] повідомив, що йому не потрібна ані дитина, ані [PERSON] (відповідач). Також, свідок повідомила, що після пологів дитина через критичний стан здоров'я потрапила в реанімаційне відділення дитячої лікарні та їй необхідна була кров, у зв'язку з чим [PERSON] просила [PERSON] здати кров та надати матеріальну допомогу на лікування дитини, на що останній відповів відмовою. Крім того, свідок наголосила, що вона також зверталась до [PERSON] з аналогічним проханням, проте він також відповів відмовою та сказав, що це не його дитина. Також, свідок вказала, що [PERSON] не приймав участі у вихованні дитини, не надавав матеріальної допомоги дитині та не цікавився її життям. Допитаний в судовому засіданні свідок з боку відповідача - [PERSON] повідомив суду, що він знайомий з [PERSON] та [PERSON] дуже тривалий час, вони раніше були сусідами та товаришували. Свідок вказав, що [PERSON] дізнався про вагітність [PERSON] на ранньому терміні, проте не визнавав себе батьком дитини, та в цей час він вже зустрічався з іншою жінкою. Також свідок наголосив, що весь період часу, протягом якого він товаришував з [PERSON] (до 2004 року), останній ніколи не згадував ані про [PERSON], ані про дитину та не надавав їм жодної допомоги. Крім того, суд приймає до уваги, що відповідач [PERSON] в ході розгляду справи надавала суперечливі пояснення стосовно батьківства позивача, однак заперечувала спільне проживання та ведення спільного господарства з [PERSON], а також спільне виховання та утримання доньки. Таким чином, суд дійшов висновку, що зазначене вище свідчить про відсутність батьківських правовідносин, які б виникли у позивача відносно дитини (відсутність матеріальної допомоги, піклування, бажання спілкування, турботи, спільного виховання), які б слугували підставами для встановлення батьківства. Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 57 ЦПК України експертиза є одним з видів доказів і обов'язково призначається тільки у випадках, визначених ст. 145 ЦПК України. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 212 ЦПК, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. В ході розгляду справи, ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05.11.2014 року по справі призначено судово-генетичну експертизу, проведення якої доручено Головному управлінню судових експертиз Міністерства охорони здоров'я України, та на вирішення експерту поставлено питання чи є [PERSON], [INFO], батьком дитини [PERSON], [INFO]. Втім, у зв'язку з систематичною неявкою для відібрання зразків крові [PERSON] та дитини [PERSON], за заявою представника позивача провадження у справі було відновлено та експертизу проведено не було. Представник позивача просив застосувати наслідки ч. 1 ст. 146 ЦПК України, якою передбачено, що у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто з цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з письмовою заявою, в якій вказали, що їхня донька [PERSON], [INFO] категорично відмовляється від відібрання зразків крові для проведення генетичної експертизи, посилаючись на те, що дитина страждає від цього емоційно та фізично (а.с. 139). Разом з тим, слід зазначити, що сам по собі факт біологічного походження дитини, яка народилася до 01 січня 2004 року, при недоведеності спільного проживання та ведення спільного господарства батьками дитини до її народження, або спільного виховання чи утримання ними дитини, або визнання батьком батьківства згідно зі ст. 53 КпШС УРСР, не є підставою для встановлення батьківства. З урахуванням наведеного, суд вважає, що позивачем не надано достатніх та вагомих доказів на підтвердження хоча б однієї з обставин визначених ст. 53 КпШС УРСР, які могли б бути підставою для встановлення батьківства відносно дитини [PERSON], [INFO], у зв'язку з чим позов в частині визнання батьківства не підлягає задоволенню. Стосовно позовної вимоги про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження, суд вважає необхідним зазначити наступне. Порядок оспорювання батьківства (материнства) був встановлений ст. 56 КпШС УРСР, згідно з частиною 1 якої особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис. Якщо до цього часу особа, записана як батько або як мати, була неповнолітньою, річний строк обчислюється з часу досягнення нею вісімнадцяти років. Стаття 56 КпШС УРСР встановлювала підстави і порядок оспорювання батьківства та коло осіб, які мали право оспорити проведений актовий запис. До того ж, із буквального тлумачення положень частини 1 статті 56 КпШС УРСР випливає, що право особи оспорювати батьківство обумовлене лише випадками смерті матері або позбавлення її батьківських прав. У зв'язку з наведеним, та з урахуванням обставин справи та зібраних в ході розгляду справи доказів, які свідчать, що [PERSON] не позбавлена батьківських прав відносно дитини [PERSON], [INFO], суд вважає, що позивач не відноситься до кола осіб, що мають право оспорити у даному випадку актовий запис про батьківство щодо відомостей про особу, яка вказана батьком дитини - [PERSON], [INFO]. З урахуванням наведеного, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Крім того, суд відхиляє заяву представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] від 05.11.2014 року про застосування строку позовної давності щодо вимоги позивача про визнання батьківства, в якій представник посилався на положення ч. 2 ст. 129 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що до вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство, з огляду на те, що, як вже було встановлено судом, до спірних правовідносин положення вказаної статті не застосовуються, та при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, застосовуються відповідні норми КпШС УРСР. Також, суд вважає безпідставним посилання позивача, як на підставу позовних вимог, на обставини щодо ведення відповідачами [PERSON] та [PERSON] асоціального способу життя, зловживання спиртними напоями, наркотичними та психотропними засобами, судимості [PERSON], оскільки такі обставини не відносяться до предмету доказування у даній справі, а також в ході розгляду справи спростовані відповідачами належними доказами (а.с. 40-42, 45- 48). Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. У зв'язку із відмовою в задоволенні позовних вимог судові витрати, понесені позивачем, відносяться на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed