Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Павлівської сільської Ради, в якому вимагає визнати за собою в порядку набувальної давності право власності на земельну ділянку, що раніше належала померлому [PERSON], розташовану на території цієї сільради і призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. У судовому засіданні представник позивачки адвокат [PERSON] підтримав позов, просить його задовольнити; суду пояснив, що спірна земельна ділянка раніше належала [PERSON], але не оброблялася та фактично була покинута; позивач за відсутності заперечень з боку попереднього власника заволодів цією земельною ділянкою більше 15-ти років тому, постійно її обробляв, відносився до неї як до своєї власності, проти чого [PERSON] не заперечував. При цьому [PERSON] помер у вересні 2014 року, проте його спадкоємці на отримання цієї земельної ділянки у власність не претендують, вважають її власністю позивача. Представник позивача вважає, що тим самим позивач набув право власності на земельну ділянку. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про визнання позову та про розгляд справи за своєї відсутності. Суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю. Так, позивач [PERSON], починаючи з 2000 року, заволодів земельною ділянкою сільськогосподарського призначення площею 5,61 га, розташованою на території Павлівської сільської Ради Вільнянського району Запорізької області, право власності на яку було зареєстровано за [PERSON] З цього часу позивач постійно обробляє земельну ділянку та користується нею, відкрито володіє нею та відноситься до неї як до свого власного майна. Право власності на земельну ділянку зареєстровано за [PERSON], який на захист прав власника не претендував і прав позивача на земельну ділянку не оспорював. Сам [PERSON] помер 20.09.2014 року, його спадкоємці на отримання у власність спірної земельної ділянки не претендують, про що подали суду письмові заяви. Ці обставини визнані відповідачем, і згідно ч.1 ст.61 ЦПК України, є такими, що не підлягають доказуванню. Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Згідно ч.2 тієї ж статті, набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. На даний момент такий спеціальний закон, а так само спеціальні обмеження можливості застосування інституту набувальної давності відносно земельних ділянок, які не перебувають у державній власності, відсутні. Відповідно до ч.4 ст.344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Суд констатує, що на дані правовідносини не поширюється положення п.15 Перехідних положень Земельного Кодексу України щодо заборони відчуження земельних ділянок, призначених для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, оскільки у даній справі мова ведеться про набуття права власності на земельну ділянку з інших підстав. Згідно ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч.2 тієї ж статті, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує прав та інтересів інших осіб. На підставі викладеного та

Outcome: approved