Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], Дудчанської сільської ради Нововоронцовського району Херсонської області про визнання права власності. В обґрунтування позову посилався на ту обставину, що 09.11.2015 року на підставі договору купівлі продажу №5_Ч, позивач став власником будівельних матеріалів (під розбирання) конструктивних елементів будівлі авто вагової 1967 року будівництва, інвентарний номер 7, що розташовані за адресою: Херсонська область Нововоронцовський район с.Дудчани, за межами і в межах села, за ціною 779,57 грн. без ПДВ. Каховським бюро технічної інвентаризації Нововоронцовського району Херсонської області був виготовлений технічний паспорт, згідно якого вбачається, що придбане майно становить 12/100 частини комплексу нежитлових будівель. Оскільки, на даний час позивач не має наміру використовувати придбане майно як будівельні матеріали, а бажає використовувати будівлі та споруд за їх прямим призначенням, просив визнати за ним право власності на нежитлове нерухоме майно, а саме будівлю автовагової (літера В) 1967 року побудови, загальною площею 76,5 кв.м., що знаходиться за адресою вул.Комсомольська 1 «г» с.Дудчани Нововоронцовського району Херсонської області. У судове засідання позивач не зявився, надав суду зяву про розгляд справи без його участі, позивач вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Відповідача [PERSON] у судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позов визнав. Представник відповідача Дудчанської сільської ради Нововоронцовського району Херсонської області у судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли своє доведення в судовому засіданні, у зв'язку з чим позов не підлягає задоволенню. Як вбачається із матеріалів справи, 09.11.2015 року між сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Червонофлотець» та [PERSON] був укладений договір купівлі продажу №5_Ч, згідно умов якого СТОВ «Червонофлотець» зобовязується передати у власність [PERSON] будівельні матеріали (під розбирання) конструктивні елементи будівлі авто вагової, 1967 року будівництва, інвентарний номер 7, що розташовані за адресою: Херсонська область Нововоронцовський район с.Дудчани, за межами і в межах села. Згідно договору, майно являє собою будівельні матеріали (під розбирання), зокрема: камінь, деревяні вироби, шифер, загальною вартістю 779,57 грн. В судовому засіданні встановлено, що земельна ділянка, на якій знаходяться вказані будівельні матеріали, перебуває у власності Дудчанської сільської ради Нововоронцовського району Херсонської області. Каховським бюро технічної інвентаризації Нововоронцовського району Херсонської області був виготовлений технічний паспорт, згідно якого вбачається, що [PERSON] є замовником технічної інвентаризації 12/100 частин комплексу нежитлових приміщень, розташованого за адресою вул.Комсомольська 1 «г» с.Дудчани Нововоронцовського району Херсонської області. Проте технічний паспорт не є документом, який може підтверджувати право власності на нерухомість чи правомірність її набуття у розумінні ЦК України. Крім того, договори купівлі-продажу нерухомого майна згідно статті 657 ЦК України укладаються у письмовій формі і підлягають нотаріальному посвідченню. Так, судом встановлено, що предметом договору купівлі-продажу були будівельні матеріали, а не комплекс нежитлових будівель. Позивач згідно договору набув право власності лише на будівельні матеріали, які знаходяться на земельній ділянці, належній Дудчанській сільській раді Нововоронцовського району Херсонської області. У позовній заяві позивач зазначив, що бажає використовувати даний комплекс як будівлю, вважав наявність достатніх підстав на визнання за ним права власності на дане приміщення у порядку ч.3 ст.376 ЦК України, як на самочинне будівництво. Відповідно до вимог ч. 3. ст.\~11, ч. ч. 1, 3, 4 ст.\~60, ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного Кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття обєкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону. Відповідно до ч.1\~ст. 376 ЦК України\~житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. У відповідності до ч.3\~ст.375 ЦК України\~право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Водночас, згідно з ч.3\~ст.376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Зазначена норма поширюється на випадки, коли самочинне будівництво здійснено на ділянці, що не була відведена для цієї мети (для будівництва відповідного об'єкта) незалежно від того, хто є власником цієї земельної ділянки (особа, яка здійснила самочинне будівництво, чи інша особа). Суд може визнати право власності на самочинне будівництво тільки за умови надання земельної ділянки особі, що здійснила самочинне будівництво, у встановленому порядку, зокрема, у випадках: безоплатної передачі земельної ділянки громадянину із земель державної або комунальної власності (ст.121 Земельного кодексу України); набуття особою, що здійснила самочинне будівництво, земельної ділянки, що надана для даної цілі іншій особі, у власність; укладення договору оренди, іншого цивільно-правового договору, що дає право забудови земельної ділянки; прийняття відповідним органом виконавчої влади чи місцевого самоврядування рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки тощо. Аналіз норм ч.3\~ст.376 ЦК України\~дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є, та не являється забудовником. Зазначена умова є єдиною для визнання права власності на об'єкт нерухомості за такою особою. З огляду на матеріали справи, позивачем не було надано доказів щодо розгляду компетентними органами питання про введення будівництва в експлуатацію, не надано доказів надання земельної ділянки позивачу власником та користувачем, що є єдиною умовою для визнання законним самочинного будівництва, тому, правові підстави для задоволення позову відсутні, а відтак у задоволення позовних вимог слід відмовити. Також, відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З позовної заяви не вбачається наявність порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed