Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Подільського районного суду м. Києва з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить: 1) стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання дитини - малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно; 2) стягнути з відповідача аліменти за минулий час за період з квітня 2014 р. до червня 2018 р.; 3) додатково стягнути з відповідача 50% затрат на медичне лікування та обстеження людини у розмірі 5 933,0 грн.; 3) для забезпечення виїзду дитини на оздровлення на літній відповчинок додатково стягнути 1 раз на рік в червні кожного року, починаючи з 15.06.2018 р. і до повноліття дитини, грошові кошти в розмірі 2 000,0 грн. щорічно. Позов мотивований тим, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 14.06.2003 р. по 10.10.2006 р., але з січня 2008 р. відновлені стосутнки з відповідачем, який є батьком її дитини - дочки [PERSON] [INFO] . Дитина проживає разом з нею, але відповідач, маючи об`єктивну можливість утриувати дитини, в добровільному порядку цього не робить. При цьому працює неофіційно, має затребувану професію інженера-механіка та опит роботи в міжнародних компаніях, має рухоме на нерухоме майно. 10.05.2011 р. між ними, як батьками дитини, було підписано договір про сплату аліментів на утримання дитини, від нотаріального посвдчення якого відповідач ухилявся, але умови за яким він виконував до березня 2013 р., а тому має заборгованість, яку вона просить стягнути на свою користь. Крім того, на медичне обстеження дитини вона витратила 11 866,0 грн., а тому 50% від даної суми просить стягнути з відповідача. зв`язку з медичним обстеженням вона витратила на дитину. В з`язку з необхідністю щорічного оздоровлення дитини під час літнього відпочинку просила додатково стягнути по 2 000,0 грн. Провадження у справі відкрито ухвалою від 29.06.2018 р. з призначенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачем подано відзив на відзив, в якому відповідач визнав частково позовні вимоги про стягнення аліментів на утроимання дитини, погоджуючись сплачувати 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, оскільки офіційно не працює. У задовленні всіх інших позовних вимог просив відмовити, посилаючись на те, що договір про сплату аліментів не був нотріально посвідчений, а тому є недійсним. Крім того, перебуває в шлюбі, в якому має малолітню дитину, дата народження якої - березень 2013 р. , яка потребує додаткових витра в зв`язку із захворюванням. Він проживає в орендований квартирі, автомобіль придбачений за кошти дружини та зареєстрований на її ім`я. Позивачем подано відповідь на відзив, в якому позивач просить не приймати до уваги документи щодо медичного стану другої дитини відповідача як неналежні та недопустимі. Ухвалою від 25.03.2019 р. визнано необгрунтованим відвід, заявлений відповідачем головуючому у справі - судді Ларіоновій Н.М. Ухвалою від 22.07.2019 р. під головуванням судді Корнілової Ж.О., як визначеною в порядку ст.33 ЦПК України суддею, було відмовлено у задоволення заяви відповідача про відвід судді Ларіонової Н.М. від розгляду вищевказаної справи. В судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, наведених у позові, надала пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Додала, що її дохід становить приблизно 30 тис.грн. щомісячно, інших дійтей вона не має, за договором відповідач сплачував їй алемнти до квітня 2014 р. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково: не заперечуав проти стягнення з нього аліментів на утримання дитини, в іншій частині просив відмовити, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов. Додав, що він не працює з 2013 р. , займається доглядом за сином, 04.03.2013 р., який народівся у нього в шлюбі, зареєстрованому 11.06.2011 р., ця дитина ходить в дитячий садочок. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню за таких підстав. Судом встановлено, що сторони по справи - позивач [PERSON] , [INFO] , та відповідач [PERSON] , [INFO] , є батьками малолітньої дочки - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 17.12.2010 р. Відділом РАЦС Подільського РУЮ у м.Києві. Сторони по справі не перебувають в зареєстрованому шлюбі. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] , є людиною працездатного віку, здоровий за станом здоров`я, мешкає окремо від позивача та дочки, документів про розмір свого офіційного щомісячного доходу не надав. Так, за змістом ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право нa рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Приписами ч. 2 ст.182 СК України (в редакції, яка діє з 08.07.2017 р.) встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Законом України «Про державний бюджет на 2019 рік» встановлено, що прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років, до вікової категорії якої належить дитина сторін у справі, становить: з 1 липня - 2 118 гривень, з 1 грудня - 2 218 гривень. Згідно ст.ст.12 ч.3, 81 ч.1 ЦПК України саме на сторону покладається обов`язок доводити ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім вимог, встановлених цим Кодексом щодо обставин, яеі не підлягають доказуванню. Визначаючи розмір частки аліментів, який підлягає до стягнення, суд виходить з такого. Як вбачається з наданої відповідачем копії трудової книжки, він офіційно не працює з 29.11.2013 р. Між тим, відповідач є особою працездатного віку ( [INFO] ), заначив в судовому засіданні про свій задовольний стан здоров`я. Суд не приймає до уваги на підтвердження наявності у відповідача на утриманні другої дитини надані відповідачем ксерокопію консультативного висновку з медичного закладу від 20.09.2017 р., в якому зазанчено про дитину [PERSON] , 2013 року народження, як недопустимий, оскільки наявність у особи дитини має підтверджуватись лише свідоцтвом про народження дитини, що відповідає вимогам ст.78 ч.2 ЦПК України. При цьому в даному висновку навіть не зазаначено по-батькові дитини, якє має співпасти з ім`ям відповідача. Оскільки відповідачем суду не надано свідоцтва про народження другої дитини, з якого би вбачалось, що саме відповідач є батьком такої дитини, то суд вважає, що відповідач не довів наявність у нього на утриманні другої дитини та її стан здоров`я. Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання спільної неповнолітньої дитини у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Вказаний розмір аліментів є доцільним, відповідає інтересам обох сторін та інтересам дитини, не суперечить чинному законодавству. Тим самим, позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки ці вимоги засновані на законі, є обгрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача додаткових витрат, суд виходить з такого. Згідно статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотні значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства га стягнення аліментів» роз`яснено, що участь у додаткових витратах на утримання дитини, можна притягати лише батьків, у цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Отже, законодавцем закріплено правило, відповідно до якого, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається згаданою статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Відповідно до даної норми обов`язок брати участь у додаткових витратах на дитину поширюється не лише на тих батьків, хто сплачує аліменти, а й на того з батьків, до якого позов про стягнення аліментів не пред`являвся. У такому випадку такий батько зобов`язаний нести додаткові витрати на дитину. Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини (витяг з постанови Верховного Суду України від 24.02.2016р. у справі № 6-1296цс15). Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка вказувала, що дочка потребує потребує частого звернення до лікаря. На підтвердження вимог у частині стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину позивачкою надано письмові докази, перевіривши які суд приймає до уваги лише на такі суми: 1 230,0 грн. (консультація дерматолога), 155,2 грн. (аналізи), 459,0 грн. (акт на медичні послуги), 318,0 грн. (рахунок від 03.01.2018 р.), 465,0 грн. (рахунок від 15.04.2019 р.), 567,3 (стоматолог від 07.04.2019 р.), 1 689,0 грн. (стоматологічні послуги). Тим самим, сукупна вартість додаткових витрат на дитину з боку позивача склала 4 884,1 грн., а відтак з відповідача підлягає стягненню 2 442, 05 грн. (4 884,1 : 2). Тим самим, позовні вимоги про стягнення додаткових витрат на дитини підлягають частковому задоволенню, оскільки ці вимоги є обгрунтованими та заснованими на законі, але не в повному обсязі знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за аліментами за минулий час, суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню за таких підстав. Відповідно до ст. 189 СК України, батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. У разі невиконання одним із батьків свого обов`язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса. Тим самим, законодавець визначив обов`язкову форму укладання договору про сплату аліментів - письмову з нотаріальним посвідченням. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем суду наданий договір про сплату аліментів на дитину від 10.05.2011 р., який укладений в простій письмовій формі та який не посвідчений нотаріально. Відповідно до ст.220 ч.1 ЦК України у разі не додержання сторонами вимог про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Позивач в позові зазначала та пояснила в судовому засіданні, що відповідач виконував умови даного договору, сплачуючи аліменти, але ухилявся від його нотаріального посвідчення. Приписами ст.220 ч.2 ЦК України визначено, що в разі, якщо сторони домовились щодо усіх умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулось повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилась від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Між тим, позивач вимоги про визнання дійсним вищевказаного договору дійсним не заявляла. Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що правові підстави для стягнення заборгованості за вищевказаним договором від 10.05.2011 р. відсутні. Тим самим, суд погоджується із запереченням відповідача в цій частині, оскільки дані вимоги позивача не засновані на законі. Відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. А відтак, у кожної зі сторін є право на звернення до суду з позовом про збільшення (зменшення) розміру аліментів в разі настання передбачених законом умов. Відповідно до ст.191 СК України аліменти на дитину підлягають присудженню з дня подачі позову, тобто з 15.06.2018 року, і до повноліття дитини. Також з відповідача, згідно ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню в дохід бюджету судовий збір в розмірі 1 409,6 грн. (за дві вимоги немайнового характеру, які задоволені судом за ставкою, що діяла на час звернення позивача до суду: 2 х 704,9 грн.), оскільки при зверненні до суду позивач на підставі ст.5 ч.1 п.3 Закону України «Про судовий збір» була звільнена від сплати судового збору. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі ст.51 Конституції України, ст.ст.141, 160-161,180-184, 185, 187, 191 Сімейного Кодексу України, ст.220 ЦК України,

Outcome: partial