Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог вказав, що він працював у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» в якості гірника очисного забою підземного п`ятого розряду з повним робочим днем в шахті. 19.02.2020 року його було звільнено за ч.1 ст.38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням. При звільненні відповідач своєчасно не провів з ним повний розрахунок, чим порушив вимоги ст.ст.47, 116 КЗпП України щодо повного розрахунку в день звільнення. 09.07.2020 року ним було направлено запит відповідачу щодо розміру заборгованості по заробітній платі, належних сум при звільненні та його середньоденної заробітної плати, проте відповідач не отримав вказаний лист. Тому ним розраховано його середньоденну заробітну плату на підставі індивідуальних відомостей про застраховану особу форми ОК-5, яка склала 656,67 грн. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, відповідач повинен виплатити йому його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином відповідач повинен йому сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку, який за період з 20.02.2020 року по 22.07.2020 року складає: 656,67 грн. х 154 = 101127,18 грн. Просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.02.2020 року по день остаточного розрахунку (а.с.3-4). 15.09.2020 до суду надійшла заява позивача від 12.09.2020 про збільшення позовних вимог, в якій він зазначив, що відповідач має перед ним заборгованість по виплаті заробітної плати за період листопад-грудень 2019 року в сумі 78348,33 грн., його середньоденна заробітна плата згідно довідки відповідача складає 1234,65 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.02.2020 по 21.09.2020 складає: 1234,65 грн. х 215 = 265449,75 грн. Просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 265449,75 грн. та заборгованість із виплати заробітної плати у розмірі 78348,33 грн. (а.с.41). Ця заява, яка надійшла до суду 15.09.2020, фактично є заявою як про збільшення позовних вимог (щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні), так і про зміну предмету позову (щодо заявлених в цій заяві вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі), оскільки в первісно поданому позові вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі позивачем не заявлялися. Відповідно до п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, та відповідно до ч.3 ст.49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. Відповідно до ч.5 ст.49 ЦПК України, у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду. Таким чином, враховуючи, що позивачем при поданні заяви про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог не виконані вимоги ч.5 ст.49 ЦПК України, а саме не подані суду докази направлення копії цієї заяви відповідачу, суд не приймає до розгляду та повертає позивачу заяву від 12.09.2020 про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог. Позивач до судового засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача до судового засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги позивача вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. 19.02.2020 день звільнення - не робочий день для [PERSON] . В цей день позивач не працював, що підтверджується завіреною копією заяви про надання частини щорічної відпустки на 19.02.2020. З вимогою про проведення розрахунку позивач до відповідача не звертався. Відповідно до ст.116 КЗпП України, якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Після звільнення позивач до відповідача з вимогою про розрахунок не звертався. Час затримки при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати. До таких висновків дійшов Верховний суд у складі Об`єднаної палати касаційного цивільного суду у справі № 682/3060/16-ц (провадження № 61-23170сво18), а також у постанові Верховного Суду України у справі №235/1605/19 (провадження № 61-16211св19) від 30.03.2020. Копію позовної заяви відповідач отримав 12.08.2020. Просить відмовити позивачу у задоволенні позову (а.с. 23-25). Дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що позивач з 03.03.2018 року по 19.02.2020 року знаходився у трудових відносинах з відповідачем, працював гірником очисного забою підземним 5 розряду з повним робочим днем в шахті, був звільнений за власним бажанням згідно ч.1 ст.38 КЗпП України (а.с. 8-9, 26, 27). 19.02.2020 позивачем було подано заяву директору ТОВ «Краснолиманська» про звільнення за власним бажанням, яка була задоволена та видано наказ від 19.02.2020 № 50/к про звільнення [PERSON] за власним бажанням на підстав ст.38 КЗпП України (а.с.27). Також 19.02.2020 позивачем було подано заяву директору ТОВ «Краснолиманська» з проханням надати один день 19.02.2020 щорічної відпустки тривалістю один календарний день за сімейними обставинами (а.с. 28). Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення копію позовної заяви з ухвалою суду про відкриття провадження у справі відповідачем було отримано 12.08.2020 (а.с. 21). Згідно довідки відповідача, середньоденна заробітна плата позивача становить 1234,65 грн. (а.с. 31). Згідно довідки відповідача заборгованість по заробітній платі перед позивачем за листопад-грудень 2019 року станом на 25.08.2020 року становить 78348,33 грн. (а.с.32). Відповідно ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України, ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, оскільки відповідачем повний розрахунок з позивачем при звільненні, а також станом на дату ухвалення судового рішення по справі, не проведено, тому за період з 20.02.2020 (наступний день після звільнення) по день ухвалення судом рішення, тобто по 12.10.2020, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 198778,65 грн., виходячи із розрахунку: 1234,65 грн. х 161 робочих днів за період з 20.02.2020 по 12.10.2020 = 198778,65 грн. Суд не приймає заперечення відповідача стосовно того, що, як зазначає відповідач, в день звільнення позивач не працював, оскільки подав заяву про надання частини щорічної відпустки на 19.02.2020, та після звільнення позивач до відповідача з вимогою про розрахунок не звертався, оскільки твердження відповідача про те, що в день звільнення позивач не працював не підтвердженні належними доказами. Так, відповідачем на підтвердження цього надана суду завірена копія заяви позивача про надання частини щорічної відпустки на 19.02.2020. Але сама по собі вказана заява позивача не підтверджує його перебування у відпустці в цей день, оскільки відповідачем не надані докази того, що ця заява була задоволена керівником підприємства і позивач дійсно перебував у відпустці 19.02.2020, зокрема, не надано доказів, що було видано наказ по підприємству про надання позивачу частини щорічної відпустки на 19.02.2020 та згідно табелю робочого часу (чи іншого документу) позивач в день звільнення не працював. Згідно п.2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 5, днем звільнення вважається останній день роботи. Звільнення позивача відбулося 19.02.2020, саме в цей день позивачем безпосередньо на підприємстві було подано заяву про звільнення за власним бажанням, яка була задоволена та видано відповідний наказ про звільнення. І оскільки належних доказів того, що в день звільнення позивач не працював відповідачем суду не надано, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період затримки з 20.02.2020 по день ухвалення судом рішення. При цьому заявлені позовні вимоги задовольняються судом частково, оскільки суд стягує на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судом рішення, а не по день остаточного розрахунку, як заявлено в позові, враховуючи, що остаточний розрахунок з позивачем станом на дату ухвалення судового рішення по справі відповідачем не проведено. Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 1011,27 грн. та судом стягнуто з відповідача на користь позивача 198778,65 грн., тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним при поданні позовної заяви судовий збір у розмірі 1011,27 грн. та з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 976,51 грн. (1987,79 грн. - 1011,27 грн. = 976,52 грн.). На підставі ст.ст.47, 115, 116, 117 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: partial