Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів ТОВ «Кей-Колект», ПАТ «УкрСиббанк» про визнання правочинів недійсними, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 16.07.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони було укладено договір про надання споживчого кредиту №11184083000, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти у розмірі 31 000 дол. США в порядку і на умовах, визначених цим договором. На забезпечення виконання умов даного договору між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки №59045, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Курбатовою С.П. 19.07.2007 року, згідно умов якого іпотекодавець [PERSON] передав в іпотеку нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] зі всіма об'єктами, функціонально пов'язаними з цим нерухомим майном, що являється власністю іпотекодавця [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк В.І. 31.05.2005 року та зареєстрованого в реєстрі за №1837. 13.11.2015 року після отримання позивачем [PERSON] довідки №47581130 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна позивачу стало відомо, що між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12.12.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В. та зареєстрований в реєстрі за №5207-5208, у зв'язку з укладенням між сторонами договору факторингу №1 від 12.12.2011 року. Позивач зазначає, що ТОВ «Кей-Колект» не мав права укладати із ПАТ «УкрСиббанк» договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12.12.2011 року та договір факторингу №1 від 12.12.2011 року, оскільки ТОВ «Кей-Колект» не мало генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій від Національного банку України, що підтверджується відповіддю Національного банку України №24-0004/72672 від 30.08.2016 року. До того ж, виходячи із чинного законодавства, котре діяло на момент укладення оспорюваних договорів, у ТОВ «Кей-Колект» було відсутнє будь-яке право та правова підстава на придбання права відступної вимоги до фізичної особи не суб'єкта господарювання, тобто до позивача. А тому, позивач вважає, що оскаржувані договори безумовно суперечать численним положенням законодавства, що діяло на момент вчинення правочинів, а тому безумовно повинні бути визнані недійсними, оскільки в момент вчинення правочинів сторонами недодержано вимог, встановлених ч.1 ст.203 ЦК України, а саме, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. В судовому засіданні представник відповідача ТОВ «Кей-Колект» за довіреністю [PERSON] позовні вимоги не визнала та просила в задоволенні останніх відмовити у зв'язку з безпідставністю. Представник відповідача ПАТ «УкрСиббанк» за довіреністю [PERSON] до судового засідання не з'явився, однак від останнього надійшла письмова заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги не визнає повністю та просить в задоволенні останніх відмовити. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у розгляді справи, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено та сторонами не оспорюється, що 12.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу №1 (а.с.109-131) та договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В. та зареєстрований в реєстрі за №5207-5208 (а.с.132-139), у відповідності до яких відбувся перехід права вимоги, в тому числі, і за зобов'язаннями позивача [PERSON] за договором про надання споживчого кредиту №11184083000 від 16.07.2007 року (а.с.11-14), договором іпотеки №59045, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Курбатовою С.П. 19.07.2007 року (а.с.15-16), та договорами поруки від 16.07.2007 року (поручителі [PERSON], [PERSON].). Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ч.1 ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.514 ЦК України). У відповідності до частини 1 статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як вбачається зі змісту договору факторингу №1 від 12.12.2011 року та договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12.12.2011 року, укладені між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», останні були спрямовані на набуття сторонами цивільних прав і обов'язків. Зміст цих правочинів не суперечить актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, при укладенні правочинів волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочини було вчинено у формі, встановленій законом (договір факторингу - проста письмова форма, договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки - письмова форма, посвідчена нотаріально), та останні були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. Що ж стосується думок та тверджень представника позивача, що у ТОВ «Кей-Колект» станом на день укладення договору факторингу 12.12.2011 року було відсутнє право на придбання прав вимоги відступлення до фізичних осіб, не суб'єктів господарювання, яким є позивач, посилаючись на Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №231 від 03.04.2009 року, то суд вважає останні безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу з наступних міркувань. Відповідно до вимог ч.3 ст.1079 ЦК України фактором може бути банк або небанківська установа, яка отримала цей статус відповідно до законодавства. Як вбачається з матеріалів справи ТОВ «Кей-Колект» - фактор, є фінансовою установою, яка зареєстрована відповідно до Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 08.12.2011 року №732, реєстраційний номер: 13102668, серія та номер свідоцтва: ФК №300, дата видачі свідоцтва 08.12.2011 року, код фінансової установи: 13 (а.с.146), та надає такий вид фінансової послуги як факторинг, надання якого є його виключною діяльністю. Виходячи зі змісту ст.1077 ЦК України, п.11 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року №231, договір факторингу за своєю правовою природою є договором про надання фінансових послуг, згідно якого одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Частиною 5 статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлена спеціальна норма, що регулює виключно порядок надання послуг з факторингу. Вказаною нормою законодавець закріпив, що фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Згідно ст.1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. При цьому положення глави 73 ЦК України та безпосереднє визначення операції факторингу, наведеного в ч.1 ст.1077 ЦК України, передбачають, що клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Статтею 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено види діяльності, на які Держфінпослуг може надавати фінансовим установам ліцензії, а саме страхової діяльності, діяльності з накопичувального пенсійного забезпечення, надання фінансових кредитів за рахунок залучення коштів та діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Таким чином, ні Цивільний кодекс України, ні Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не встановлюють жодних обмежень стосовно складу осіб, по відношенню до яких може здійснюватись відступлення права вимоги. Іншими словами, законодавець не виключає безпосередньо фізичних осіб з переліку осіб, що беруть участь у фінансовій операції факторингу. Більше того, суд звертає увагу, що державний орган, яким є Нацкомфінпослуг», що здійснює регулювання ринків фінансових послуг, уповноважений Законом лише встановлювати обмеження на суміщення певних видів фінансових послуг і не має права забороняти чи обмежувати надання передбачених Законами фінансових послуг. Окрім того, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.08.2013 року у справі №2а-12909/12/2670 встановлено невідповідність підзаконного нормативно-правого акту, на який посилається позивач, положенням закону. Зокрема, судом визнано п.1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 03.04.2009року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» не чинним та таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили. В той час, як своїм Розпорядженням №352 від 06.02.2014 року Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг відмінила дію пункту 1 Розпорядження №231 про те, що договори факторингу можуть укладатись щодо уступки права вимоги виключно до боржників - суб'єктів господарювання. Таким чином, норми статті 1077 ЦК України та статтей 4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції на дату укладення договору факторингу) є нормативними актами вищої юридичної сили, в яких не міститься ніяких обмежень щодо суб'єктів, за боргом яких може бути здійснений факторинг. До того ж, є безпідставними доводи представника позивача щодо необхідності у ТОВ «Кей-Колект» генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій на прийняття коштів за кредитним договором позивача, укладеними в іноземній валюті, у зв'язку з чим до правовідносин, які виникають з оспорюваного договору факторингу, не можуть бути застосовані вимоги Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року №15-93 та Положення про порядок надання небанківськими фінансовими установами національному оператору поштового зв'язку генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій, затверджене Постановою Національного Банку України №297 від 09.08.2002 року. Оскільки, 12.12.2011 року між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір про обслуговування платежів, відповідно до умов якого банк проводить операції розрахунково-касового обслуговування, які полягають у наступному: банк приймає від платників на користь клієнта готівкові та безготівкові платежі в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами, право вимоги за якими належить клієнтові, у національній валюті України та/або в іноземній валюті в усіх відділення банку на території України із наступним перерахуванням коштів на рахунок клієнта, відповідно до умов договору, вимог нормативно-правових актів Національного Банку України та діючого законодавства (п.1.1 договору); якщо платежі були одержані банком в іноземній валюті, банк зобов'язаний здійснити продаж коштів в іноземній валюті на міжбанківському валютному ринку України. Кошти у гривні, одержані від такого продажу, банк зобов'язаний зарахувати на рахунок клієнта у порядку, встановленому цим договором, не пізніше наступного дня після продажу коштів в іноземній валюті. Кошти в іноземній валюті не підлягають зарахуванню банком на рахунок клієнта. Клієнт не має права розпоряджатися або надавати банку будь-які вказівки щодо використання коштів, одержаних банком в іноземній валюті (п.2.9 договору) (а.с.78-80). Таким чином, грошові кошти в іноземній валюті, які сплачуються боржниками ТОВ «Кей-Колект», спрямовуються на рахунок ПАТ «УкрСиббанк» і саме банк в обов'язковому порядку здійснює конвертацію отриманих коштів в національну валюту України з подальшим перерахуванням ТОВ «Кей-Колект» коштів вже в національній валюті України. Тобто, відповідач ТОВ «Кей-Колект» не отримує кошти в іноземній валюті, що виключає необхідність встановленого ліцензування для ТОВ «Кей-Колект», що відповідає п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року №483, в якому зазначено, що використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed