Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина - [PERSON] з позовом до Виконавчого комітету Житомирської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно на кожного в рівних частках 1/2 , а саме на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що на підставі дозволу виконавчого комітету Житомирської міської ради від 19.10.2004 року за № 18/5844, позивач з неповнолітнім сином заселилися в квартиру [ADDRESS] до вирішення питання постійного місця проживання з реєстрацією на один рік. Згідно рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради № 101 позивач з сином перебувають на квартирному обліку у міськвиконкомі в списку позачергового одержання житла за № 261 з 26.02.2004 року, у зв'язку з тим, що була призначена в органи прокуратури по переводу відповідно до ст. 36 п. 5 КЗпП України. 22.03.2008 року між [PERSON] та КВЖРЕП № 10 та 17.06.2011,07.02.2015 року з ТОВ «»КК «КомЕнерго-Житомир» було укладено договори про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій з комунальними установами міста, що підтверджує факт законності користування житлом. Оскільки позивач понад десять років добросовісно та безперешкодно користується житлом, продовжує проживати у спірній квартирі, просить суд визнати за нею та сином на квартиру набувальною давністю. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав викладених у позові. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову, вказала, що прямих підстав для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на квартиру немає, оскільки квартира є комунальною власністю. Заслухавши у судовому засіданні пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та докази, повно і всебічно з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі дозволу виконавчого комітету Житомирської міської ради від 19.10.2004 року за № 18/5844 [PERSON] разом із сином надано дозвіл на заселення у квартиру [ADDRESS] тимчасово, до вирішення питання постійного місця проживання з реєстрацією на один рік (а.с. 14). Згідно рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради № 101 позивач з сином перебувають на квартирному обліку у міськвиконкомі в списку позачергового одержання житла за № 261 з 26.02.2004 року (а.с.16). [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] зареєстровані та проживають за вказаною адресою з часу заселення та на час звернення до суду з позовом, що підтверджується довідками КП «ВЖРЕП № 10» № 448 від 21.03.2006 року (а.с. 15), ТОВ «КК «КомЕнерго-Житомир» № 69 від 30.12.2008 року (а.с. 27), № 1128 від 14.08.2010 року (а.с. 36), № 96 від 28.04.2012 року (а.с. 25), № 615 від 16.04.2013 року (а.с. 33) № 22 від 07.02.2015 року (а.с. 26), № 591 від 19.03.2016 року (а.с. 34) довідками Житомирського обласного державного комунального підприємства по технічній інвентеризації № 679 від 11.05.2008 року (а.с. 28), № 575 від 05.07.2011 року (а.с. 29), № 61 від 19.03.2013 року (а.с. 30). Відповідно до акту обстеження житлових умов від 11.08.2016 року складеного комісією в складі начальника відділу по обліку та розподілу житлової площі міської ради [PERSON], спеціаліста відділу [PERSON], [PERSON] підтвердженго факт проживання за адресою: [ADDRESS] [PERSON] та її сина [PERSON] (а.с. 38). Позивачкою були укладені договори про надання житлово-комунальних послуг за адресою: квартира [ADDRESS] (а.с. 17-24). Таким чином, в судом достовірно встановлено, що позивач та її син зареєстровані та проживають у квартирі [ADDRESS] з 2004 року та на час звернення до суду з даним позовом. Відповідно до довідки відділу приватизації державного житлового фонду Управління житлового господарства Житомирської міської ради № 3112 від 30.03.2015 року [PERSON], [PERSON] не використали право на приватизацію державного житлового фонду у м. Житомирі (а.с. 31). Постановою Корольовського районного суду м. Житомира від 01.10.2015 року визнано протиправним та скасовано рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради №537 від 23.07.2008р. в частині включення до фонду житла для тимчасового проживання громадян квартири [ADDRESS] (а.с. 40-42). Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 10.11.2015 року вказане рішення суду залишено без змін (а.с. 43-45). Отже, на час звернення до суду з даним позовом квартира [ADDRESS] не включена до фонду житла для тимчасового проживання громадян, оскільки рішенням суду від 01.10.2015 року рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради №537 від 23.07.2008р. в частині включення до фонду житла для тимчасового проживання громадян квартири [ADDRESS] скасовано та інших рішень щодо цієї квартири виконавчим комітетом не приймалось. Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Права власника майна підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідно до ч.1, ч.4 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Враховуючи положення статей 335 і 344 Цивільного кодексу України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі ( а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі, є однією з обставин, що має юридичне значення для вирішення питання визнання права власності за набувальною давністю. Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК України, по - перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто, особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим, факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права. По - друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто, очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна, як до свого власного (експлуатувати, вживати необхідних заходів для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги. І по - третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків. У п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Відповідно, за вищенаведених обставин, беручи до уваги те, що позивач у справі - [PERSON] та її син [PERSON] добросовісно володіють квартирою [ADDRESS] в рівних частках, на законних підставах вселилися та користувалися нею, відкрито володіючи, користуючись квартирою більше десяти років можна прийти до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: approved