Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України в особі лейтенанта поліції Дошач Миколи Олеговича, Головного управління Державного Казначейства України у Дніпропетровській області, третіх осіб без самостійних вимог щодо предмету спору: Державної Казначейської служби України, Департаменту патрульної поліції про визнання діяльності працівника патрульної поліції в Дніпропетровській області неправомірною та відшкодування завданих збитків, вказуючи на те, що 26.07.2019 року о 15:28 годин відносно нього відповідачем було складений протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Відповідно до постанови Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09.09.2019 року провадження відносно нього про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП було закрито у зв`язку з відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення. За викладених обставин позивач вважає, що незаконними діями представника УПП в Дніпропетровській області ДПП було порушено його конституційні права, внаслідок чого він поніс матеріальні збитки для захисту його прав. Так, позивачем понесено витрати на правову допомогу в сумі 8000 грн. за послуги адвоката під час розгляду адміністративної справи судом, що підтверджується відповідними доказами. Крім цього, незаконними діями відповідача 1 йому було завдано моральної шкоди, яку він оцінює в 10000 грн. і яка виразилась в тому, що були порушені його конституційні права, йому були заподіяні страждання, внаслідок чого його стан здоров`я погіршився, під час досудового розслідування було принижено його честь та гідність, а також були порушені його життєві зв`язки, оскільки значний проміжок часу він повинен був витрачати на захист своїх прав проти неправомірного обвинувачення. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, направили заяву про розгляд справи в їх відсутності. ГУ ДКУСУ у Дніпропетровській області, будучи належним чином сповіщеними про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явились, про причини своєї неявки суд не повідомили, що не є перешкодою для розгляду справи у відсутності даної сторони, при цьому направили до суду відзив на позовну заяву в якому просили відмовити в задоволенні позовних вимог та зазначили, що Державна казначейська служба України не уособлює собою Державу Україна, а його рахунки не уособлюють Державний бюджет. Завдана шкода відшкодовується не безпосередньо органами державної влади або органами місцевого самоврядування з рахунків, відкритих для забезпечення діяльності юридичної особи (бюджетної установи), а за рахунок коштів Державного бюджету Державним казначейством України в порядку, встановленому чинним законодавством. Тобто відшкодування коштів здійснюється з Державного бюджету через органи казначейства. Крім цього зазначили, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази які б підтверджували факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв`язків. 23.03.2021 року представник відповідача 1 та третьої особи ДПП направила заяву, в якій просила відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав наведених у відзиві на позов. Матеріали справи містять відзив на позовну заяву в якій представник ДПП просить відмовити в задоволенні позовних вимог з тих підстав, що під час виконання службових обов`язків поліцейські відповідного органу діють не як самостійний суб`єкт владних повноважень, а від імені органів Національної поліції, а саме від імені Департаменту патрульної поліції. Враховуючи вимоги чинного законодавства та обставини у справі про адміністративне правопорушення, які викладені у відзиві на позов, ДПП зазначає, що під час оформлення адміністративного матеріалу за ст. 130 КУпАП відносно позивача поліцейські діяли в межах наданих повноважень та в спосіб, встановлений чинним законодавством. Поліцейськими відносно позивача були вчинені певні процесуальні дії, направлені на фіксацію ознак адміністративного правопорушення й збір доказів наявності такого правопорушення та визначені нормами чинного законодавства, з метою реалізації повноважень поліції, забезпечення повного та об`єктивного розгляду уповноваженим органом питання щодо наявності чи відсутності в діях позивача складу адміністративного правопорушення та необхідності його притягнення до адміністративної відповідальності. А відтак такі дії не можуть бути розцінені як неправомірні чи протиправні, натомість такі дії поліцейських є законними, оскільки вчинені на підставі та у суворій відповідності до зазначених вище норм чинного законодавства. Отже, враховуючи викладене, на відповідачів не може бути покладено й обов`язку щодо відшкодування шкоди, яка нібито була завдана такими діями. Крім цього, звертають увагу на той факт, що постанова Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09.09.2019 року по справі № 202/5435/19 не встановлює факту незаконності складання поліцейським відносно позивача протоколу про адміністративне правопорушення за ст. 130 КУпАП. Крім цього у відзиві зазначено з наведенням відповідних мотивів про те, що будь-яких аргументованих доказів заподіяння моральної шкоди, її розміру та причинно-наслідкового зв`язку між діями певних осіб й заподіянням такої шкоди позивачем не надано, у зв`язку із чим вважають, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню, зокрема, з мотивів недоведеності фактів заподіяння такої шкоди взагалі, наявності шкоди внаслідок саме дій відповідачів і розміру такої шкоди. Крім цього зазначають, що жодні дії поліцейських, пов`язані із складанням 26.07.2019 року відносно позивача адміністративних матеріалів про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 130 КУпАП у встановленому порядку незаконними не визнавались, будь-які підстави для застосування ст. 1176 ЦК України та ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відсутні. Крім того, щодо позовної вимоги про стягнення на користь позивача матеріальної шкоди, вважають за необхідне зауважити, що за своєю правовою природою така шкода фактично є судовими витратами по справі, питання розподілу яких повинно вирішуватись під час прийняття судом рішення по відповідній справі, в рамках якої стороною понесені такі витрати. Третя особа Державна Казначейська служба України в судове засідання свого представника не направила, про час та місце розгляду справи судом сповіщені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, що є підставою для розгляду справи у відсутності цієї особи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Згідно копії постанови Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі № 202/5435/19 від 09.09.2019 року справу про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1\~ст.130 КУпАП, закрито у зв`язку із відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення. Мотивом для прийняття такої постанови було те, що «дослідивши матеріали справи, враховуючи вище проведений аналіз доказів, суд вважає звинувачення [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення передбачено ч. 1\~ст. 130 КУпАП, які наведені в протоколі про адміністративне правопорушення, такими, що не знайшли свого підтвердження в суді, у зв`язку із відсутністю достатніх доказів його винуватості. З представлених суду матеріалів справи не вбачається наявність складу адміністративного правопорушення в діях [PERSON] передбаченого ч. 1\~ст. 130 КУпАП, які наведені в протоколі про адміністративне правопорушення, оскільки немає належних доказів підтвердження його вини, що унеможливлює підтвердження обставин, які викладені в протоколі серії БД № 175660 від 26.07.2019 року.» Суд дійшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог виходячи з такого. Відповідно до частини першої\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Статтею 56 Конституції України\~кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми права, відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені частиною сьомою\~статті 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за\~завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою\~статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. За відсутності підстав для застосування частини першої\~статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті\~1173,\~1174\~цього\~Кодексу). Статтями\~2,\~4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. У\~статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~визначено, що в наведених у\~статті цього Закону\~випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до\~порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята, шоста\~статті 4 Закону\~України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що\~\~ здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Звернувшись з цим позовом до суду, позивач зазначав, що\~відповідачі протиправно склали протокол про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1\~статті 130 КУпАП, відносно нього, чим завдали йому суттєвих моральних страждань, що призвело до порушення його нормальних життєвих та професійних зв`язків. За змістом\~статті 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її\~\~результатом - моральною шкодою. Застосовуючи статті\~1173,\~1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи\~\~відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи\~\~бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є\~\~підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Відповідно до положень частини третьої статті\~12, частини першої статті\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом. Згідно з частиною шостою\~статті 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 80 ЦПК України\~визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Встановивши, що позивач не надав належних та допустимих доказів незаконності дій відповідачів, оскільки жодного адміністративного стягнення, передбаченого\~КУпАП, до нього застосовано не було, а складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, так як відповідно до статей\~283,\~284 КУпАП\~таке питання може бути вирішено лише судом, суд приходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову. При цьому сам факт закриття\~справи про адміністративне правопорушення не\~\~тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. При цьому, слід звернути увагу, що незаконності дій посадової особи ДПП під час складання протоколу про адміністративне правопорушення встановлено не було і відповідних доказів цим обставинам не надано, оскільки провадження у адміністративній справі було закрито у зв`язку із відсутністю достатніх доказів його винуватості, а не з підстав неправомірності дій посадової особи УПП. Вказана позиція суду узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.10.2020 року у справі № 312/262/18. Щодо відсутності підстав для відшкодування матеріальної шкоди у вигляді витрат позивача на правову допомогу в сумі 8000 грн. під час розгляду адміністративної справи, то суд виходить з вищенаведених мотивів, а також з того, що за своєю правовою природою вказані витрати не є матеріальною шкодою, а являють собою витрати за надання правової допомоги (судові витрати).

Outcome: dismissed