Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до закритого акціонерного товариства «Альфа-Банк», товариства з обмеженою відповідальністю «КУА «Прімоколект-Капітал» та просив визнати недійсним кредитний договір № 490156314 від 08.07.2009 р., укладений між позивачем та ЗАТ «Альфа-Банк». Свої вимоги мотивує тим, що у 2008 році між ним та ЗАТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір № 500166309, згідно якого він отримав 6000 доларів США, що на той час складало приблизно 35000 грн. За період 2008-2009 р.р. у нього виникла заборгованість з виплати відсотків за користування кредитними коштами та на вимогу банку він уклав кредитний договір № 490156314 від 08.07.2009 р. Вважає його недійсним, оскільки: умови договору № 490156314 від 08.07.2009 р. з нарахування процентів на неустойку за попереднім договором № 500166309 порушують ч. 2 ст. 550 ЦК України; у порушення ст.ст. 1046, 1054 ЦК України будь-яких коштів у власність він не отримував; п. 8.2 договору № 490156314 від 08.07.2009 р. є несправедливим; за період з 2008 р. по теперішній час позивачем за кредитними договорами сплачена на користь ЗАТ «Альфа-Банк» сума більш ніж 120000 грн., яка значно перевищує отриманий у банку кредит. Відповідач ПАТ «Альфа-Банк» надав заперечення на позовну заяву, де зазначив, що сторони врегулювали відносини у повній відповідності до норм цивільного законодавства України. Позивач у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні тим, що викладені у ньому, просив задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечував. Представник відповідача ПАТ «Альфа-Банк» у судове засідання не з'явився, про місце і час розгляду справи повідомлявся належним чином за місцем реєстрації юридичної особи. Просив розглядати справу без участі представника ПАТ «Альфа-Банк». Представник відповідача ТОВ «КУА «Прімоколект-Капітал» у судове засідання не з'явився, про місце і час розгляду справи повідомлявся належним чином за місцем реєстрації юридичної особи. Про причини неявки суду не повідомив, заперечень на позов суду не надав. В зв'язку з наведеним суд, на підставі ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України, постановляє заочне рішення. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 08.07.2009 р. між [PERSON] та ЗАТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір № 490156314 відповідно до п. 1.1 якого «банк надав позичальнику кредит у сумі 63570,12 грн. на цілі, визначені у п. 1.3 Договору, а позичальник зобов'язався своєчасно та у повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом у розмірі 0,01% річних та комісію за дії банку, що вчиняються на користь позичальника з метою сприяння останньому у виконанні ним своїх зобов'язань за цим договором у розмірі 2 % від суми кредиту за кожний місяць користування кредитом…». Кредит, за умовами п. 1.2 даного кредитного договору, надається шляхом перерахування кредитних коштів у сумі 63570,12 грн. на рахунок клієнта [NUMBER] у ЗАТ «Альфа-Банк» відкритий для зарахування коштів на повернення заборгованості за кредитним договором № 500166309. Пунктом 1.3 передбачено, що «кредит надається позичальнику виключно для сплати платежів з виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, укладеним з банком, а саме повернення строкової та простроченої заборгованості відповідно до умов кредитного договору, сплати строкових та прострочених процентів, супутніх послуг, інших фінансових зобов'язань позичальника, пені та штрафів відповідно до умов кредитного договору. При цьому повернення заборгованості відбувається в черговості, встановленій кредитним договором». Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За приписами ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відносини між сторонами формалізовані в двох кредитних договорах - № 490156314 та № 500166309, тож відносини між ними слід ідентифікувати як зобов'язальні. Згідно ч. 1 ст. 510 ЦК України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, та з урахуванням умов договору про відступлення права вимоги № 2012-1-2/1 від 18.12.2012 р., первинний кредитор у зобов'язанні замінений іншою особою - ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал». В подальшому ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал» як кредитор у зобов'язанні замінений на ТОВ «КУА Прімоколект-Капітал». Посилаючись на те, що умови договору № 490156314 від 08.07.2009 р. щодо нарахування процентів на неустойку за попереднім договором № 500166309 порушують норму права, викладену у ч. 2 ст. 550 ЦК України, позивач не враховує наступне. У відповідності зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 629 ЦК України зафіксувала, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Сплата неустойки є правовим наслідком порушення зобов'язання (п. 3 ст. 611 ЦК України). Згідно кредитного договору № 490156314 від 08.07.2009 р., на час його укладання, позивач виступав позивальником, а ПАТ «Альфа-Банк» - кредитором. Даний договір складає самостійну групу зобов'язальних відносин (зобов'язань). Твердження позивача, що нарахування процентів на умовах кредитного договору № 490156314 від 08.07.2009 р. розповсюджується на неустойку, що нараховувалась або нараховується за договором № 500166309 є помилковим, оскільки зі змісту п. 1.1 договору № 490156314 від 08.07.2009 р. вбачається, що проценти нараховуються за користування кредитом, отриманим виключно за договором № 490156314 від 08.07.2009 р. і жодним чином не стосується неустойки, нарахованої за договором № 500166309. Також необґрунтованими суд вважає доводи позивача щодо того, що він, у порушення ст. 1046, 1054 ЦК України, не отримував коштів у власність. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредит, за умовами п. 1.2 кредитного договору № 490156314 від 08.07.2009 р., наданий шляхом перерахування кредитних коштів у сумі 63570,12 грн. на рахунок клієнта «[NUMBER] у ЗАТ «Альфа-Банк» відкритий для зарахування коштів на повернення заборгованості за кредитним договором № 500166309. У судовому засіданні позивач не заперечував а ні факт перерахування на його рахунок визначеної суми, а ні факт їх подальшого направлення на погашення заборгованості за кредитним договором № 500166309. У даному разі зарахування ПАТ «Альфа-Банк» грошових коштів на рахунок позивача свідчить про передання грошових коштів йому у власність. Не приймаються судом доводи позивача, що п. 8.2 кредитного договору № 490156314 від 08.07.2009 р. не відповідає п. 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і це, на думку позивача, на підставі п. 2 ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання договору недійсним в цілому. Посилаючись на несправедливість даної умови позивач не врахував, що згідно ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. При цьому слід враховувати й приписи ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яка визначила, що тільки у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Судом встановлено, що у разі визнання недійсним п. 8.2 кредитного договору № 490156314 від 08.07.2009 р. не зумовлює зміну інших положень договору, а тому в цілому договір за цією підставою не може бути визнаний недійсним. Судом також враховано, що позивач, всупереч умовам кредитного договору, свої зобов'язання не виконав, кредитні кошти повернув не в повному обсязі, має заборгованість за усіма платежами. При цьому розмір штрафних санкцій, встановлений п. 3.2, 5.5 кредитного договору, безпосередньо залежить від суми простроченої заборгованості, положення п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо встановлення непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання зобов'язань за договором до даного пункту договору не можуть бути застосовані. Крім того, у разі заявлення позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, за наявності відповідної заяви позивальника, може бути застосована ч. 3 ст. 551 ЦК України, яка носить компенсаторний характер по відношенню до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» характер і передбачає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. На теперішній час стверджувати, що саме дії відповідача (відповідачів) порушують права позивача не можна, оскільки сума заборгованості виникла з вини позивача, який, як вбачається з розрахунку заборгованості, належним чином не виконував зобов'язання починаючи з першого розрахункового періоду. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Пунктом 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України закріплений принцип свободи договору, зміст якого розкритий у ст. 627 ЦК України. За змістом ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Враховуючи, що судом не встановлено підстав для визнання кредитного договору № 490156314 від 08.07.2009 р. недійсним в цілому, а вимог щодо визнання недійсними окремих частин (пунктів) позивачем не заявлено, у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed