Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача з вимогою про стягнення з [PERSON] заборгованості за договорами позики в розмірі 1\~195\~072,05 грн., 71\~704,26 грн. відсотків за користування позикою, трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобовязання в розмірі 4\~689,74 грн. та інфляційних втрат в розмірі 11\~950,72 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що в 04.01.2017р. надав відповідачу позику в сумі, еквівалентній 9\~178,14 Євро та 15\~452,55 доларів США, які остання зобовязалась повернути до 15.01.2017р. За іншим договором позики від 04.01.2017р. передав відповідачу грошову суму, еквівалентну 17\~800 Євро, які останній зобовязався повернути до 30.01.2017р. В підтвердження факту укладення договорів позики відповідач надав власноручно написану розписку, де підтвердив свої грошові зобовязання щодо повернення коштів та сплати 3 відсотків від суми позики починаючи з 15.01.2017р. Взятих на себе зобовязань щодо повернення коштів відповідач не виконав. Тому, заборгованість за договорами позики, що згідно офіційного кусу НБУ станом на 21.03.2017р. еквівалентно 1\~195\~072,05 грн., відсотки за користування позикою в сумі 71\~704,26 грн., а також три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобовязання за період з 16.01.2017р. по 21.03.2017р. в розмірі 4\~689,74 грн. та інфляційні втрати за період з 01.02.2017р. по 21.03.2017р. в розмірі 11\~950,72 грн. просить стягнути в примусовому порядку. В судове засідання позивач не зявився, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином. Повноважний представник останнього скерував до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю. Та просить їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. На підставі наявних у справі доказів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України і проти чого не заперечив представник позивача. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступного. Судом встановлено, що 04.01.2017р., на підтвердження укладення договору позики між позивачем та відповідачем на суму 17 800 Євро, останнім власноручно написано розписку, копія якої долучена до матеріалів справи (а.с.8), зі змісту якої вбачається, що відповідач зобовязується повернути суму позики до 30.01.2017р. Крім того, 04.01.2017р. на підтвердження укладення іншого договору позики між позивачем та відповідачем на суму 9\~178,14 Євро та 15\~452,55 доларів США, останнім власноручно написано іншу розписку, копія якої також долучена до матеріалів справи (а.с.7), зі змісту якої вбачається, що відповідач зобовязується повернути суму позики до 15.01.2017р. Ще однією розпискою від 04.01.2017р., копія якої знаходиться в матеріалах справи (а.с.9) відповідач підтвердив факт отримання грошових коштів та зобовязався з 15.01.2017р. сплатити відсотки за користування такими коштами в розмірі 3 % в місяць. Згідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Договір позики є одним з його видів. За змістом ст. 1046 ЦК України за договором позики, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду або такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеними родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики може бути представлена розписка. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для його виконання сторонами. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України регламентовано, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України ч. 1 ст. 1050 ЦК України. Оскільки в судовому засіданні не здобуто доказів виконання відповідачем грошового зобовязання, слід вважати встановленим, що борг позивачу не повернуто, і тому, позовні вимоги про стягнення заборгованості за договорами позики, процентів за користування грошовими коштами та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобовязання суд визнає обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення. З огляду на те, що грошове зобовязання між сторонами виражено в іноземній валюті, до стягнення підлягає сума боргу в еквіваленті до національної валюти в обрахованому позивачем розмірі, що відповідає приписам ст. ст. 524, 533 ЦК України. Згідно розрахунку позивача (а.с.6), який перевірений та прийнятий судом як такий, що зроблений фахово відповідно до умов договору, станом на 21.03.2017р. заборгованість за договорами позики становить 1\~195\~072,05 грн., відсотки за користування позикою 71\~704,26 грн., також три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобовязання за період з 16.01.2017р. по 21.03.2017р. 4\~689,74 грн. В цій частині позов належить задовольнити повністю. Що стосується вимоги про стягнення інфляційних втрат, в її задоволенні належить відмовити. Як передбачено нормами Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, яке визначене у гривні. Оскільки в справі яка розглядається, боргові зобовязання виражені в іноземній валюті, положення ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо стягнення інфляційних втрат за прострочення виконання зобовязання на такі правовідносини не поширюються. Тому, в цій частині позов належить залишити без задоволення. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, пропорційно до задоволених вимог з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 8000 грн., що підтверджується відповідною квитанцією (а.с.1).

Outcome: partial