Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Селидівської територіальної громади, в якій просить визнати за нею право власності на двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] житловою площею 37.7 кв.м, яка належить їй на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Селидівської державної нотаріальної контори 25.03.1992 року по реєстру № 616 та зареєстроване в Селидівскьому БТІ 27.03.1993 року під № 3223. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що їй на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Селидівської державної нотаріальної контори 25.03.1992 року. У зв`язку з тим, що оригінал договору купівлі-продажу квартири було втрачено, вона не може підтвердити право власності на квартиру, продавець - Селидівське УЖКХ ліквідоване і документів не залишилось, іншим чином відновити втрачений документ не має можливості, тому вимушена звертатися до суду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву, в якій просить розглянути справу в її відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву, в якій просить розглянути дану справу за його відсутності та ухвалити рішення на розсуд суду. Частиною 2 ст. 247 ЦПК України встановлено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Ураховуючи наведене, суд постановив ухвалу про розгляд даної справи за відсутності всіх учасників справи та нездійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25.03.1992 року посвідченого державним нотаріусом Селидівської державної нотаріальної контори 25.03.1992 року по реєстру № 616 та зареєстроване в Селидівскьому БТІ 27.03.1993 року під № 3223, [PERSON] належить на праві власності квартира за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 37.7 кв.м(арк. справи 3). З довідки КП «Селидівське бюро технічної інвентаризації» № 167 від 06.07.2020 року квартира за адресою: [ADDRESS] числиться за [PERSON] згідно договору купівлі-продажу квартири,посвідченого державним нотаріусом Селидівської державної нотаріальної контори 25.03.1992 року по реєстру № 616 та зареєстроване в Селидівскьому БТІ 27.03.1993 року під № 3223(арк. справи 4). Згідно паспорта [NUMBER] , [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (арк. справи 2). З постанови державного нотаріуса Першої селидівської державної нотаріальної контори від 22.07.2020 року вбачається, що [PERSON] звернулась до нотаріуса з заявою про видачу дубліката договору купівлі-продажу квартири, але їй було відмовлено, оскільки всі документи, прийняті на зберігання в Донецький обласний державний нотаріальний архів, залишилися в архівосховищах нотаріального архіву в м.Донецьк, доступ до яких відсутній, так як на даний час Донецький обласний державний нотаріальний архів знаходиться на непідконтрольній Україні території(арк. справи 16). Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема визнання права. Згідно ст.328 ЦК України правовласності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки правовстановлюючий документ позивачем втрачений, то вона має право на визнання свого права власності відповідно до ст. 392 ЦК України. Суд враховує позицію Верховного суду, викладену у постанові № 203/204/18 від 26 лютого 2020 року, в якій зазначено наступне. Згідно з частиною першою статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, за вказаною нормою права вимога про визнання права власності може бути пред`явлена лише власником спірного майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Стаття 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах. Як роз`яснено в п. 37 Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» 07.02.2014 № 5 потреба в такому способі захисту права власності (ст. 392 ЦК України) виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Крім того, суд враховує ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» згідно з якою практика ЄСПЛ застосовується українськими судами як джерело права. Так, право на захист власності викладено у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Конвенція в ст. 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. На відміну від традиційного розуміння інституту права власності, ЄСПЛ тлумачить поняття «майно» (possessions) набагато ширше й у контексті ст. 1 Першого протоколу під «майном» розуміє не тільки «наявне майно» (existingpossessions). Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджується факт набуття [PERSON] права власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Право власності на квартиру було набуте позивачем на підставі договору купівлі-продажуквартири, посвідченого державним нотаріусом Селидівської державної нотаріальної контори 25.03.1992 року по реєстру № 616 та зареєстроване в Селидівскьому БТІ 27.03.1993 року під № 3223, водночас, у зв`язку із втратою оригіналу вказаного договору купівлі-продажу та неможливістю отримати відповідний дублікат договору право власності позивача на квартиру підлягає захисту в порядку ст. 392 ЦК України. Оскільки всі документи, прийняті на зберігання в Донецький обласний державний нотаріальний архів, залишилися в архівосховищах нотаріального архіву в м.Донецьк, доступ до яких відсутній, так як на даний час Донецький обласний державний нотаріальний архів знаходиться на непідконтрольній Україні території, внаслідок чого підтвердити своє право власності на вищевказануквартиру позивач в позасудовому порядку не має можливості. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що пред`явлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно з ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Outcome: approved