Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду зі вказаними позовними вимогами, указавши, що за час перебування у шлюбі із [PERSON] було набуте спільне сумісне майно, а саме: квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS]. На даний час шлюб між сторонами розірваний, а тому позивачка звернулась до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя. Також позивачка зазначає, що спірні квартири знаходяться в користування відповідача, він перешкоджає їй в користуванні спільним майном і не пускає її до квартир. [PERSON] просить визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 147,8 кв.м., визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 137,2 кв.м., зобов'язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS], виселити [PERSON] із квартири [ADDRESS], вселити її в квартиру [ADDRESS]. Позовну заяву [PERSON] позивачка не визнала, просила відмовити у задоволенні його позовних вимог. Відповідач [PERSON] позов [PERSON] не визнав. Заявив позов, в якому зазначив, що спільним сумісним майном подружжя є лише квартира [ADDRESS], а квартира [ADDRESS] є особистим майном [PERSON], тому вона не підлягає поділу між ним та [PERSON] Відповідач [PERSON] просить поділити між ним та [PERSON] в рівних частках квартиру [ADDRESS]. Позовну заяву [PERSON] відповідач [PERSON] визнав у повному обсязі. [PERSON] звернувся до суду із позовом про стягнення з [PERSON] суми боргу. Свої вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що [PERSON] позичив у нього грошові кошти в сумі 30 000 доларів США. На вимогу [PERSON] [PERSON] позичені грошові кошти йому не повернув. [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] на його користь 239535 гривень в якості погашення заборгованості, а також просить стягнути з відповідача на його користь три відсотки річних від простроченої суми, судові витрати та витрати на допомогу адвоката. Позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна [PERSON] не визнав, позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна [PERSON] визнав у повному обсязі та просив суд її задовольнити. Суд, заслухавши доводи сторін, їх представників, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного. 15.10.1999 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб в Третьому Приморському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, про що був зроблений актовий запис №422. Від шлюбу у позивачки та відповідача є двоє неповнолітніх дітей: - [PERSON], [INFO], про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER], видане 26.02.2000 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Центральної районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради; - [PERSON], [INFO], про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER], видане 24.10.2006 року Третім відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції міста Одеси. Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 24.01.2012 року по цивільній справі № 2/1522/12219/11 було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. За час перебування у шлюбі позивачем та відповідачем було набуте спільне майно, але згоди на його поділ між собою сторонами по справі не досягнуто. Згідно до ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 1 ст.69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За час сімейного життя подружжям було набуте спільне майно, яке є предметом даного спору: Квартира [ADDRESS], загальною площею 147,8 кв.м., яка зареєстрована на ім'я [PERSON] на підставі рішення Приморського районного суду міста Одеси від 11.09.2007 року по справі № 2-6976/07, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18.02.2008 року. Вказана квартира була придбана за рахунок грошових коштів, які були позичені [PERSON] її батьком [PERSON]. Як вбачається з її розписки від 26.09.2007 року, [PERSON] позичила у свого батька грошову суму в розмірі 185658,00 гривень для покриття видатків, пов'язаних з поліпшенням житлових умов, реконструкцією і приведенням в належний технічний стан квартири [ADDRESS]. На такі ж цілі були позичені позивачкою ще 156586,00 гривень, що встановлено розпискою від 27.04.2007 року та 122357,00 гривень - розписка від 11.08.2006 року. Дані обставини підтверджуються рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 11 вересня 2007 року по справі № 2-6976/07 за позовом [PERSON] до Одеської міської ради, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю м. Одеси про усунення порушення та визнання права власності. В зазначеному рішенні, яке набрало чинності 24.09.2007 року, судом встановлено, що [PERSON], для поліпшення житлових умов та приведення у задовільний технічний стан горищного приміщення, з залученням відповідних спеціалістів, здійснила реконструкцію квартири [ADDRESS] із збільшенням площі з 50,0 кв.м. до 147,8 кв.м. Вданому рішенні не встановлювались обставини щодо виконання реконструкції [PERSON] або за рахунок його грошових коштів. Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 01.04.2013 року по цивільній справі № 24997/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову суму в розмірі 808 620,90 (вісімсот вісім тисяч шістсот двадцять гривень 90 копійок) на підставі вищезазначених розписок від 26.09.2007 року, 27.04.2007 року та від 11.08.2006 року. Дане рішення суду залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 18.06.2013 року та набрало чинності. Згідно до вимог ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, особисто [PERSON] зобов'язана буде повернути [PERSON] грошові кошти, які були витрачені нею на спільне майно подружжя. Квартира [ADDRESS], загальною площею 137,2 кв.м., яка зареєстрована на ім'я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 07.11.2006 року, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 6012, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18.01.2007 року. Дана квартира була придбана за рахунок грошових коштів подружжя. Твердження [PERSON] стосовно того, що дана квартира була придбана за рахунок грошових коштів [PERSON] і належить лише йому, судом не приймаються до уваги, виходячи з наступного. Покупцем в договорі купівлі-продажу зазначений лише [PERSON]. Факт визнання [PERSON] боргу перед [PERSON] не є підставою для виникнення у [PERSON] права власності на спірну квартиру. Крім того, в договорі купівлі-продажу зазначено, що [PERSON] сплатив за квартиру [ADDRESS] грошову суму в розмірі 24 700 (двадцять чотири тисячі сімсот) гривень, а не суму грошових коштів, яку він позичив у [PERSON] У зв'язку з цим доводи відповідача про те, що спірна квартира не є об'єктом права спільної сумісної власності, а є особистим майном [PERSON], судом не приймається до уваги. Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 11.04.2013 року по справі № 521/5007/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, яке залишено в силі ухвалою Апешляційного суду Одеської області від 14.01.2014 року, [PERSON] було відмовлено у стягненні з [PERSON], у зв'язку з тим, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договору доручення, а не із договору позики. У зв'язку з цим доводи [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими. Як вбачається з площі вказаних квартир, вони приблизно однакові, тому вартість спірних квартир також є фактично рівною. Дана обставина також визнається і відповідачем [PERSON], що підтверджується його позовною заявою про поділ спільного майна, в якій він оцінює квартиру на [ADDRESS] в сумі 1288000,00 гривень, а квартиру на [ADDRESS] в сумі 1127000,00 гривень. Така вартість квартир сторонами не оспорювалась та визнавалась. Заочним рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 28.01.2014 року по цивільній справі № 522/3475/13-ц визначено місце проживання неповнолітнього [PERSON] разом із матір'ю - [PERSON], а також встановлено, що [PERSON] постійно проживає разом із матір'ю - [PERSON]. Доказів того, що [PERSON] сплачує [PERSON] аліменти на утримання дітей, сторонами суду не надано. З урахуванням того, що з [PERSON] постійно проживають обоє дітей подружжя, а саме: [PERSON] та [PERSON], а також з урахуванням того, що квартира [ADDRESS] була придбана за грошові кошти, які позивачці позичив її батько [PERSON] і які вона зобов'язана йому повернути, що підтверджується рішенням суду, суд вважає можливим виділити їй у власність зазначену квартиру, а квартиру [ADDRESS] виділити відповідачу [PERSON]. Такий спосіб розділити спірні квартири, на думку суду, є найбільш справедливим та об'єктивним і таким, що не порушує права та інтереси жодного із подружжя, з урахуванням всіх обставин справи. Згідно до вимог ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Частинами 1 та 2 ст.71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. В спірній квартирі [ADDRESS], яку [PERSON] просить виділити їй, на даний час проживає відповідач [PERSON], що він підтвердив у судовому засіданні. Оскільки позовні вимоги [PERSON] щодо поділу спільного майна подружжя підлягають задоволенню, суд вважає можливим задовольнити також її вимоги виселення та вселення. Стаття 386 ЦК України передбачає, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Щодо позовних вимоги [PERSON] щодо усунення перешкод у користуванні власністю, то суд вважає, що дані вимоги задоволенню не підлягають. Суд прийшов до висновку, що не підлягає задоволенню позовна заява [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якій він просить поділити між ним та [PERSON] в рівних частках лише квартиру [ADDRESS], оскільки квартира на [ADDRESS] не є спільною сумісною власністю подружжя, а є власністю [PERSON], який позичив кошти [PERSON] Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно до вимог ч.1 ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Аналізуючи вказані норми матеріального права, суд приходить до висновку, що право власності на нерухоме майно може виникнути у особи лише на підставі, що не заборонена законом, зокрема, із правочину купівлі-продажу, який має бути нотаріально посвідчений та підлягає державній реєстрації. Як вбачається з договору купівлі-продажу від 07.11.2006 року, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 6012 та витягу про реєстрацію права власності, квартира [ADDRESS] була куплена лише [PERSON] зі згоди його дружини, та, відповідно до ст.60 СК України, стала об'єктом права спільної сумісної власності. Розписка, які надана [PERSON] є лише підставою наявності у [PERSON] грошової заборгованості перед позивачем і ніяким чином не впливає на право власності на спірні квартири. Тому твердження [PERSON] про те, що зазначена квартира не є спільною сумісною власністю сторін, є необґрунтованим та недоведеним. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає можливим задовольнити позовну заяву [PERSON] до [PERSON], третя особа - [PERSON] про стягнення суми боргу в розмірі 239 535,00 (двісті тридцять дев'ять тисяч п'ятсот тридцять п'ять) гривень та трьох відсотків річних у сумі 16 990,00 (шістнадцять тисяч дев'ятсот дев'яносто) гривень. Позовні вимоги [PERSON] підтверджені належним та допустимим доказом, яким є розписка [PERSON] Даний борг був визнаний відповідачем у повному обсязі та не опорювався. Частиною 1 ст.1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Виходячи з викладеного, суму позики має повернути позичальник і це лише його особистий обов'язок. Суду не надано жодних доказів, які б підтверджували, що вказані грошові кошти були витрачені на потреби подружжя, а тому і обов'язок їх повертати лежить лише на [PERSON]. Частиною 2 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Три проценти річних від простроченої суми складають: 239535х863(кільсть прострочених днів на момент ухвалення рішення суду)х0,03/365 = 16990,00 гривень. Позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення витрат на дополмогу адвоката задоволенню не підлягають у звязку з тим, що позивачем не надано доказів обгрунтованості такої вартості правовоїдопомоги та доказів фактичної сплати 2500,00 гривень за правову допомогу.

Outcome: partial