Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (далі ДП «ВК «Краснолиманська») про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в обґрунтування якого вказав, що він з 23.11.2006 по 05.04.2020 перебував у трудових відносинах з відповідачем та 05.04.2020 був звільнений за власним бажанням за ст.38 КЗпП України. У порушення вимог трудового законодавства відповідач з листопада 2019 року не виплачував йому заробітну плату, внаслідок чого на день звільнення утворилася заборгованість в сумі 155652 грн 76 коп. без утримання податків та інших обов`язкових платежів. Оскільки відповідач не провів з ним повний розрахунок при звільненні позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 155652 грн 76 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.04.2020 по день винесення рішення, виходячи із його середньоденного заробітку 826 грн 67 коп. Позивач [PERSON] до суду не з`явився, про час і місце слухання справи сповіщений належним чином, письмово повідомив суд про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача ДП «ВК «Краснолиманська» до суду не з`явився, про час і місце розгляду справи сповіщений належним чином, письмово повідомив суд про розгляд справи у його відсутність, подав відзив на позовну заяву, згідно з яким позовні вимоги не визнав оскільки при звільненні [PERSON] підлягало до сплати заробітна плата за період з грудня 2019 року по квітень 2020 року у загальній сумі 111274 грн 44 коп., яка визначена до сплати після обов`язкових утримань. 05.04.2020 позивач працював у першу зміну, але в цей день він не звернувся із заявою про здійснення повного розрахунку до каси бухгалтерії, також ця вимога відсутні і в заяві або наказі про звільнення позивача. Оскільки з дня звільнення позивач не звертався з вимогою про проведення з ним розрахунку, тобто позивач фактично погодився з проведенням відповідачем остаточного розрахунку на розсуд відповідача, підстави для задоволення вимог позивача відсутні. Крім того на підприємстві з 19.12.2019 через складну економічно-фінансову ситуацію запроваджено простій, а оголошення карантину з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу додатково погіршило ситуацію. Ці обставини виключають вину підприємства у невиконанні вимог ст.ст.116, 117 КЗпП України, тому просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити. Ухвалою судді від 02.11.2020 у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , у період з 23.10.2006 по 05.04.2020 знаходився у трудових стосунках з ДП «ВК «Краснолиманська». 05.04.2020 за наказом № 390/к від 05.04.2020 його було звільнено згідно з ч.3 ст.38 КЗпП за власним бажанням, що підтверджується записами з трудової книжки позивача (а.с.9-10). Відповідно до довідки ДП «ВК «Краснолиманська» від 30.10.2020 підприємство має перед [PERSON] заборгованість з виплати заробітної плати за: грудень 2019 року в сумі 7870 грн 06 коп.; січень 2020 року - 13293 грн 53 коп.; лютий 2020 року - 12859 грн 19 коп.; березень 2020 року - 14036 грн 20 коп.; квітень 2020 року - 63215 грн 46 коп., а всього 111274 грн 44 коп. Ця сума вказана відповідачем після утримання обов`язкових податку та зборів. Відомостей про нараховану суму заробітної плати позивача за вказаний період підприємством суду не надано. Відповідно до довідки відповідача від 30.10.2020 середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 833 грн 54 коп. За інформацією відділу контрольного табелю ДП ВК «Краснолиманська» [PERSON] у день звільнення працював у першу зміну, що підтверджується довідкою підприємства від 13.11.2020. За приписами ст.43 Конституції України кожен має право на заробітну плату; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.115 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата повинна виплачуватися працівникам регулярно в робочі дні не рідше двох разів на місяць і не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільнені робітника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться у день звільнення. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану нею суму. Оскільки у порушення наведених правових норм трудового законодавства до теперішнього часу підприємство не розрахувалося у повному обсязі з позивачем, заборгованість із заробітної плати в сумі 55731 грн 85 коп., з якої вже утримані обов`язкові податки і збори, підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, -наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Остаточний розрахунок з позивачем на час ухвалення цього рішення не проведено. У зв`язку з порушенням вимог закону про оплату праці підприємство має відповідати перед позивачем згідно із ст.117 КЗпП України, якою передбачено виплата працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Встановлено, що позивач у день звільнення працював. У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі ст.117 КЗпП України настає наступного дня після звільнення. Згідно з довідкою відповідача від 30.10.2020 заробіток позивача за два останні місяці праці перед звільненням склав: у лютому 2020 року за 18 робочих днів - 15298 грн 44 коп., у березні 2020 року за 21 робочий день - 17209 грн 69 коп., отже середньоденна заробітна плата позивача дорівнює 833 грн 54 коп. (32508,13 : 39 днів) і відповідає вимогам Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 № 100. Кількість робочих днів за період з 06.04.2020 (наступний день після звільнення) по 27.11.2020 (день ухвалення рішення) з урахуванням додатку до листа Міністерства соціальної політики України про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік № 1133/0/206-19 від 29.07.2019 становить: за квітень 2020 року - 18 днів, за травень 2020 року - 19 днів, за червень 2020 року -20 днів, за липень 2020 року - 23 дні, за серпень 2020 року - 20 днів, за вересень 2020 року - 22 дні, за жовтень 2020 року - 21 день, за листопад 2020 року - 20 днів, а всього 163 дні. Таким чином, сума середнього заробітку позивача за затримку розрахунку при звільненні за період з 06.04.2020 по 27.11.2020 буде дорівнювати: 135867 грн 02 коп., із розрахунку: 163 робочих дні х 833 грн 54 коп. Суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що оскільки у день звільнення позивач не пред`явив вимоги про виплату належних йому сум, підстав для задоволення позовних вимог не має. Така позиція підприємства не ґрунтується на законі, так як діючим законодавством саме на роботодавця покладений обов`язок своєчасно провести всі розрахунки, незалежно від того, звертався працівник до нього з вимогою чи ні. До того ж суд звертає увагу на те, що 05.04.2020 була неділя, коли відділ кадрів та бухгалтерія не працювали. Крім того позивач у день звільнення працював, що виключає необхідність звернення його до роботодавця з вимогою про розрахунок. Незадовільне фінансове становище та відсутність бюджетних дотацій, не виключає відповідальності підприємства. Реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Така позиція Європейського суду з прав людини, викладена у рішенні у справі «Кечко проти України». Згідно з висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом. Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц. Беручи до уваги розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум (111274 грн 44 коп. з утриманням податку і зборів), період затримки виплати такої заборгованості, яка ще не виплачена, карантин, запроваджений Кабінетом Міністрів України на всій території України у зв`язку із захворюванням на COVID -19, який безумовно впливає на фінансовий стан підприємства, суд вважає справедливим, пропорційним та таким, що відповідатиме обставинам справи та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача у сумі 100000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих його втрат, які розумно можна було би передбачити. Саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а разом із заборгованістю по заробітній платі, сума стягнення складе 211274 грн 44 коп. (111274 грн 44 коп. + 100000 грн 00 коп.). Розмір судового збору з цієї суми дорівнюватиме 2112 грн 74 коп. (1% від 211274 грн 44 коп.) Позивач згідно з п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за позовними вимогами про стягнення заробітної плати. Натомість ним сплачено судовий збір в сумі 840 грн 80 коп. за вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, який в силу ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Решта судового збору в сумі 1271 грн 94 коп. (2112 грн 74 коп. - 840 грн 80 коп.) підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі ст.ст.47, 115, 116, 117 КЗпП України,

Outcome: partial