Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоровю при виконанні трудових обовязків, в обґрунтування позову вказано, що в червні 2010 року при виконанні трудових обовязків він - [PERSON] одержав важке травматичне ушкодження лівої ноги. Причиною нещасного випадку став незадовільний стан засобів виробництва (раптове самовільне падіння відвалу екскаватора ЄО-2621В). Після надання первинної медичної допомоги фельдшером здравпункту ДП «Смоли», він був доставлений у міську лікарню швидкої медичної допомоги та був госпіталізований. Відповідно до аркуша непрацездатності йому первинно встановлений клінічний діагноз - «відкритий осколковий перелом лівої гомілки з розтрощенням та здавлення м'яких тканин. Комісією, призначеною наказом територіального управління Держгірпромнагляду по Дніпропетровській області при участі страхового експерта по охороні праці відділення ВД ФССНВУ в м.Дніпродзержинськ, проведене розслідування нещасного випадку й складені акти форми Н-1 та Н-5, які затверджені т.в.о начальника управління. За висновком Міжрайонної травматологічної МСЕК №1 від 20 вересня 2010 року йому первинно встановлена стійка втрата професійної працездатності в 65 відсотків і 2 група інвалідності у зв'язку із трудовим каліцтвом, що мало місце при виконанні трудових обов'язків 3 червня 2010 року. МСЕК встановлена потреба в додаткових видах допомоги: санаторно-курортне лікування, протез, ортопедична взуття, медична реабілітація. Йому протипоказана будь-яка робота з навантаженням на ліву ногу. При повторному огляді МСЕК визначила 50 відсотків втрати професійної працездатності й 3 групу інвалідності безстроково. Відділення ВД ФССНСУ в м. Дніпродзержинську призначило й виплатило на його користь одноразову допомогу. Також виплачуються й щомісячні страхові виплати відповідно до діючого законодавства. Нещасний випадок заподіяв йому глибоку моральну шкоду, що виражається в тому, що в момент одержання травми, наступного хірургічного втручання він переніс найсильніший біль і страх, тривалий час перебував у депресивному, шоковому стані у зв'язку з настанням важких негативних наслідків, заподіяних здоров'ю при виконанні трудових обов'язків. Ступінь ушкодження має довічний і необоротний характер, не має можливості домогтися ефективного лікування й реабілітації по відновленню здоров'я, тому що порушено анатомічну цілісність ноги (проведена ампутація лівої гомілки). Наслідки травми він важко переносить психологічно й морально у зв'язку з істотними змінами в способі життя, тому що його позбавлено всіх тих благ і звичок, якими він користувався як і всяка фізична особа до нещасного випадку. Наявне каліцтво позбавило його повноцінно виконувати елементарні роботи вдома й господарювати в повному обсязі, тому що це ускладнено у зв'язку з наявним фізичним недоліком. Все ведення сімейного побуту та господарювання, його підтримка лягла на плечі жінки, якій зовсім непросто вирішувати дані проблеми. Його безпомічний стан змусив дружину здійснювати обслуговування його життєдіяльності в цей непростий для нього час. У зв'язку з цим він почуває себе дискомфортно й незатишно, повсякденно відчуває щиросердечний біль у зв'язку наявною фізичною неповноцінністю й ущербністю, став досить агресивним, емоційним, ранимим, що не було характерно для нього до нещасного випадку. Травма і її наслідки має ряд і інших негативних факторів, у тому числі й у шлюбно-сімейних відносинах. При ходьбі навіть на невелику відстань він дуже втомлюється. Каліцтво не надає йому змоги працевлаштуватись та мати додатковий заробіток, так як щомісячні страхові виплати незначні і не забезпечують матеріально його та членів родини. Негативні наслідки, що наступили, змусили його відмовляти собі у відвідуванні родичів, друзів з тієї причини, що в їхньому колі він почуває себе соромливо, невпевнено через свою інвалідність. Повсякденно він випробовує комплекс самітності, тому що виключає відвідування громадських місць через фізичний недолік, що явно видний і викликає з боку навколишніх жалість та співчуття, що досить важко переносити морально й душевно. Причиною нещасного випадку, що мав місце 03 червня 2010 року стало те, що роботодавець - Державне підприємство «Смоли» - не забезпечив задовільний стан засобу виробництва (екскаватора ЄО 2621В) - джерела підвищеної небезпеки. Супутніми причинами нещасного випадку стали невиконання посадових інструкцій по охороні праці майстром дільниці та начальником дільниці водопостачання і каналізації. (п.10 акту форми №-1). Право на відшкодування майнової й моральної (немайнової) шкоди виникло в нього 17 вересня 2010 року - дня встановлення стійкої втрати працездатності в розмірі 65% за первинним висновком МСЕК. 20 березня 2007 р. Законом України № 717-5 від 23.02.2007року (уведений у дію 20.03.2007 року) внесені зміни в ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві й професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», яким виключені статті, що регламентують порядок відшкодування потерпілим на виробництві моральної шкоди й відшкодування, що передбачають, такого із засобів [PERSON] соціального страхування від нещасного випадку на виробництві. Все вищевикладене є об'єктивним і щирим доказом того, що отримана травма при виконанні трудових обов'язків як тракториста дільниці водопостачання і каналізації ДП «Смоли», де вбачається протиправність дій відповідача-роботодавця, заподіяла йому істотні фізичні й моральні страждання, порушила його життєві зв'язки й жадає від нього величенних додаткових зусиль для організації своєї життєдіяльності. Зазначене надає йому право оцінити заподіяну моральну шкоду у розмірі 188500,00 грн. При розрахунку компенсації він виходив з розміру двох мінімальних зарплат (1450,00х2=2900грн.) на дату пред'явлення позовних вимог за кожний відсоток установленої первинно втрати працездатності (65%). Його вини в нещасному випадку згідно з актом спеціального розслідування не вбачається. Грошовий еквівалент за заподіяну моральну шкоду неможливо визначити й відшкодувати в повному обсязі. Заявлений розмір грошового відшкодування може лише частково компенсувати те горе й трагедію, які осягли його у зв'язку з важким травматичним ушкодженням при виконанні трудових обов'язків. При оцінці розміру відшкодування шкоди він виходив із принципів розумності, справедливості й виваженості, уважаючи, що дана сума компенсації є реальною й не завищеною. На підставі зазначеного, позивач просив суд стягнути з Державного підприємства «Смоли» на його користь одноразово 188500 (сто вісімдесят вісім тисяч пятсот) гривень без утримання податку з доходів фізичних осіб. Позивач та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали, просили задовольнити з підстав вказаних у позовній заяві. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала, суду пояснила, що відповідно до наказу № 54/ОС від 04.09.2009 року позивач [PERSON] був прийнятий на роботу на ДП «Смоли» на посаду слюсаря аварійно-відновлювальних робіт. Наказом № 79/ОС від 07.12.2009 року був переведений на посаду тракториста служби ВіК (водопостачання і каналізації). Згідно ст. 1167 ЦК України та Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець розробляє і затверджує положення, інструкції, інші акти з охорони праці, що діють у межах підприємства (далі - акти підприємства), та встановлюють правила виконання робіт і поведінки працівників на території підприємства, у виробничих приміщеннях, на будівельних майданчиках, робочих місцях відповідно до нормативно-правових актів з охорони праці, забезпечує безоплатно працівників нормативно-правовими актами та актами підприємства з охорони праці. Стаття 14 того ж Закону зазначає, що працівник зобовязаний дбати про особисту безпеку і здоров'я в процесі виконання будь-яких робіт чи під час перебування на території підприємства; знати і виконувати вимоги нормативно-правових актів з охорони праці, правила поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, користуватися засобами колективного та індивідуального захисту. При цьому працівник несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. 02 червня 2010 року позивач отримав завдання від майстра дільниці водопостачання і каналізації [PERSON] підготувати екскаватор з гідро молотом ЕО-2621В для виконання робіт з розбиття бетонного покриття дороги в районі будівлі 760, де відбувся порив трубопроводу питної води. Протягом зміни [PERSON] займався ремонтом гідро молота у боксі будівлі 116. 03 червня 2010 року позивач отримав подорожній лист і талон на дизельне паливо, пройшов передрейсовий медичний огляд і поїхав трактором Борекс 2102 (також був закріплений за позивачем) на заправку на вул. Колеусовській, заповнив каністру дизпаливом для того, щоб заправити екскаватор ЕО-2621В з гідромолотом і потім поїхати на його технічний огляд. Після повернення з заправочної станції [PERSON] для здійснення заправки вигнав з боксу екскаватор ЕО-2621В і залишив його на похилій поверхні, при цьому відвал (ковш) екскаватора знаходився у піднятому положенні, що є порушенням встановлених правил експлуатації екскаватора та затвердженої наказом № 111 від 25.04.2007 року і діючої на підприємстві інструкції з охорони праці № ООТ-145 для тракториста. Згідно з п.3.10 вищезазначеної інструкції при зупинці екскаватора навіть на нетривалий час ковш (відвал) необхідно обов'язково опустити на землю (тобто не можна залишати його у піднятому положенні). Відповідно до розділу 6 тієї ж інструкції трактористу забороняється здійснювати будь-які роботи з усунення несправностей, регулювання чи змазку з працюючим двигуном та піднятим ковшем (відвалом), а також забороняється залишати екскаватор з працюючим двигуном та піднятим ковшем (відвалом). Але позивачем [PERSON] були грубо порушені приписи інструкції з охорони праці і він не опустив ковш (відвал) на землю, а залишив його у піднятому положенні, що підтверджується навіть письмовими поясненнями самого позивача під час розслідування даного нещасного випадку. Окрім того, згідно пояснень [PERSON] він поставив каністру з дизпаливом на ковш (відвал), відкрив кришку на каністрі і кришку на бензобаку і почав зливати паливо, при цьому стопа його лівої ноги знаходилася під залишеним у піднятому положенні ковшем (відвалом), що також додатково свідчить про те, що позивач зухвало ігнорував вимоги з охорони праці і взагалі не дбав про особисту безпеку. Отже, саме порушення діючих приписів інструкції з охорони праці для тракториста спричинило утворення ситуації та обставин, за яких позивач отримав травму своєї лівої ноги. За таких умов вина [PERSON] у нещасному випадку є очевидною, адже якщо б ковш (відвал) екскаватора, як то необхідно, був опущений на землю, а не знаходився з вини позивача у піднятому положенні (що є забороненим), при цьому ще й ліва нога позивача знаходилася під піднятим відвалом, нещасного випадку можна було б уникнути. Таким чином, вина самого [PERSON] внаслідок його безвідповідальності під час виконання трудових обов'язків і порушення ним умов безпеки праці, є великою і суттєвою у даному випадку. Що стосується технічного стану екскаватора, то ремонтні роботи цього транспортного засобу постійно здійснювались особисто позивачем [PERSON] Згідно з п. 4.4. Інструкції з охорони праці № ООТ-145 тракторист зобовязаний перевіряти технічний стан екскаватора, дрібні несправності ліквідувати самостійно, а про великі повідомляти майстру. Пункт 6.3 зазначеної інструкції забороняє працювати на несправному екскаваторі. 02 червня 2010 року [PERSON] здійснював протягом зміни ремонтні роботи екскаватора ЕО-2621В і будь-яких повідомлень про незадовільний стан транспортного засобу, які можуть спричинити суттєві наслідки, від нього не надходило. Після отримання [PERSON] травми ДП «Смоли» були максимально вжиті всі можливі заходи для підтримання, у тому числі і матеріального, зазначеного працівника. Підприємством була виплачена матеріальна допомога, допомогу також надав профспілковий комітет підприємства, за рахунок коштів ДП «Смоли» позивачу було здійснене протезування лівої ноги. Також всі належні кошти були виплачені позивачу [PERSON] соціального страхування. Згідно наказу № 45/ОС від 20.09.2010 року позивач був звільнений з роботи внаслідок стану здоров'я на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України, 31.10.2011 року [PERSON] був знову прийнятий на ДП «Смоли» на посаду тракториста дільниці ВіК (яку він займав до отримання травми), а 27.05.2013 року наказом № 34/ОС був звільнений за власним бажанням. Таким чином, підприємством вжиті всі необхідні заходи для підтримання і допомоги після травмування позивача, а для відшкодування моральної шкоди, враховуючу суттєву ступінь вини самого позивача в обставинах нещасного випадку, відсутні підстави, тому у задоволені позов просила відмовити. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він працює начальником дільниці водопостачання та каналізації ДП «Смоли», 03.06.2010 року він вийшов у внутрішній двір і побачив, що трактор стояв вимкнений та не працював, а [PERSON] з закривавленою ногою лежав поруч. Відразу [PERSON] на службовому автомобілі відвезли до лікарні № 8. Після цього співробітники розповіли йому, що [PERSON] хотів залити паливо в бак трактора, при цьому його нога потрапила під ковш, що раптово опустився. До кримінальної відповідальності нікого не притягували, за технічний стан трактора несе відповідальність механік та майстер дільниці. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона працює у відділі охорони праці інженером на ДП «Смоли». 03.06.2010 року їй повідомили, що стався нещасний випадок, фельдшер відвіз [PERSON] до лікарні, згідно інструкції з охорони праці №ООТ 145 всі види робіт проходять з виключеним двигуном і з повністю опущеним відвалом на землю, ніяких заяв з приводу поломки трактору від позивача не поступало. Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за таких підстав. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до наказу № 79/ОС від 07.12.2009 року [PERSON], слюсаря аварійно-відбудовних робіт 6 розряду дільниці ВіК служби головного енергетика переведено на посаду тракториста тієї ж служби з окладом 1750 грн. в місяць з 07.12.2009 року (ар.с.38). 03.06.2010 року під час виконання трудових обовязків з позивачем стявся нещасний випадок. По факту нещасного випадку проведено розслідування та складено акти за формою Н-1 та Н-5, вказані причини його виникнення незадовільний технічний стан засобів виробництва, невиконання посадових обовязків, недосконалість інструкції з охорони праці (ар.с.5-17). При цьому в розділі 10 акту Н-1 про нещасний випадок та в розділі 6 акту Н-5 спеціального розслідування зазначено, що особами, дії або бездіяльність яких призвели до нещасного випадку є: майстер дільниці водопостачання і каналізації [PERSON] та начальник дільниці водопостачання і каналізації [PERSON]. При цьому відповідно до акту Н-1 про нещасний випадок та акту Н-5 спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 03 червня 2010 року о 08 годині 30 хвилин вина позивача [PERSON] не встановлена. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що саме з вини відповідача, який порушував норми з безпеки праці та не забезпечив безпечні умови роботи, позивач частково втратив працездатність, і як наслідок втрати здоров'я, була спричинена моральна шкода. Внаслідок нещасного випадку, позивач отримав ушкодження у вигляді відкритого осколкового перелому лівої гомілки з розтрощенням та здавленням м'яких тканин. Вказані ушкодження спричинили погіршення реалізації позивача фізичних і професійних можливостей, погіршилися відносини з оточуючими людьми, змінився звичний спосіб життя, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, тобто позивачу заподіяна моральна шкода. За висновком Міжрайонної травматологічної МСЕК №1 від 20 вересня 2010 року йому первинно встановлена стійка втрата професійної працездатності в 65 відсотків і 2 група інвалідності у зв'язку із трудовим каліцтвом, що мало місце при виконанні трудових обов'язків 3 червня 2010 року (ар.с.21). Висновком Міжрайонної травматологічної МСЕК від 31.08.2011 року позивачу [PERSON], з 01.10.2011 року встановлена 50% ступінь втрати професійної дієздатності й 3 групу інвалідності безстроково (ар.с.19). Відповідно до частини 1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв'язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Підприємство, на якому працював позивач, порушило діюче законодавство, зокрема, ст. 153 КЗпП України, не створив безпечні умови праці. Оскільки позивач отримав трудове каліцтво під час виконання трудових обов'язків, то заподіяна йому моральна шкода випливає з трудових правовідносин, і має відшкодовуватися роботодавцем, який не створив безпечних умов праці, і тому позивачем вірно визначений належний відповідач. Суд встановив, що обставини заподіяння позивачу моральної шкоди, викладені в позовній заяві, повністю підтверджуються поясненнями свідків та наданими письмовими доказами, з чого слід зробити висновок про те, що позивачу дійсно заподіяно моральну шкоду, яка повинна компенсуватися в грошовому вигляді. У зв'язку з трудовим каліцтвом у позивача змінився образ і якість життя, що завдає моральних страждань. Стаття 23 Цивільного Кодексу України, вказує на те, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях через фізичний біль. Відповідно до Рішення Конституційного Суду від 27.01.2004 року №\~1-рп/2004 громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення, ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і переносить значно більшу моральну шкоду, чим працівник, що не втрачає професійної працездатності. У відповідності зі ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці, базується, зокрема, на принципах пріоритету життя й здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві й професійних захворюваннях. Заподіяння роботодавцем моральної (немайнової) шкоди працівнику, спричиняє виникнення між роботодавцем та працівником особливих правовідносин з відшкодування моральної шкоди. Вищезазначені відносини регулюються ст.ст. 173, 237-1 КЗпП України та ст.ст. 23, 1167, 1168 ЦК України, що відображено в абз. 9 п. 5 рішення Конституційного Суду України (справа про страхові виплати) від 8 жовтня 2008 року N 20-рп/2008 (Справа N 1-32/2008) у якому зазначається, що саме право застрахованих громадян (працівників) на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Отже, моральна (немайнова) шкода, яка є наслідком нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, що спричинило працівнику професійно зумовлену фізичну та/або психічну травму, повинна відшкодовуватися відповідно до вказаних норм закону. Відповідно до розяснень, викладених у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року (зі змінами), «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності погіршення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. До юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих звязків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Вказане свідчить про те, що закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обовязку власника відшкодувати моральну шкоду. Факт заподіяння моральної шкоди позивачу у звязку з отриманим ним трудовим каліцтвом доведено в судовому засіданні. Позивач не може виконувати роботу, яку раніше виконував а також як і інші види робіт, потребує подальшого лікування і спостереження, відчуває незручності у повсякденному житті, переносить фізичні та моральні страждання. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд вважає, що слід врахувати роз'яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача, та часу роботи у відповідача, вини позивача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Отже, враховуючи те, що позивачу встановлено 50% втрати працездатності та 3 група інвалідності у звязку з трудовим каліцтвом, а також фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, його віку, початку трудової діяльності, і наслідків, що наступили та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що слід позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 65000,00 грн.. Відповідно до ч. 3ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial