Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та повідомив, що 18 жовтня 2016 року відповідач позичив у [PERSON] 721 008 гривень, які зобов`язався повернути до 31 грудня 2017 року, що підтверджується письмовою розпискою. 25 червня 2019 року між позивачем та [PERSON] було укладено Договір про відступлення права вимоги за розпискою від 18.10.2016 року. Станом на момент звернення до суду відповідач не виконав свої зобов`язання, борг не повернув, тому позивач звернувся з даним позовом до суду та просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за розпискою від 18.10.2016 року в сумі 856 542,54 грн., яка складається з основного боргу - 721 008 грн., інфляційних нарахувань - 103 474,23 грн. та 3% річних - 32 060,31 грн. за прострочене користування грошовими коштами в період з 01.01.2018 року до 25.06.2019 року. Позивач [PERSON] у судове засідання 30.10.2019 року не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи у відсутність, у судовому засіданні 17.09.2019 року позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні, оскільки повністю погасив борг перед ТОВ «ФК «ОМП-2013». Свідок [PERSON] , клопотання відповідача про виклик та допит якого було задоволено судом, у судове засідання не з`явився та не був допитаний, оскільки за повідомленою відповідачем адресою його не знайдено. Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення відповідача, оцінивши докази у їх сукупності, суд доходить до висновку, що позов частково обгрунтований та підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а ч.1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідено до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що 18 жовтня 2016 року відповідач [PERSON] позичив у [PERSON] 721 008 гривень, які зобов`язався повернути до 31 грудня 2017 року, що підтверджується письмовою розпискою (а.с. 4). 25 червня 2019 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про відступлення права вимоги за розпискою від 18.10.2016 року (а.с. 5). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок правонаступництва, а згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Ст. 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, новим кредитором у спірних правовідносинах є позивач [PERSON] . У визначені строки та на день розгляду справи судом борг повернутий не був. Щодо посилання відповідача [PERSON] на те, що ним було повністю повернуто позику ТОВ «ФК «ОМП-2013», то суд звертає увагу на таке. Так, ст. 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов`язань та закріплює основний принцип виконання зобов`язань - принцип належного виконання, що стосується як суб`єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527-545 ЦК України). За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов`язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Однією з умов належного виконання зобов`язання є його виконання належними суб`єктами. Частина перша статті 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. У частині першій статті 527 ЦК України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобов`язаний особисто виконати зобов`язання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Як вбачається з розписки від 18 жовтня 2016 року, позику відповідач [PERSON] отримав від фізичної особи [PERSON] , а не від ТОВ «ФК «ОМП-2013», тому суд критично оцінює посилання відповідача [PERSON] на те, що ним було повністю повернуто позику ТОВ «ФК «ОМП-2013» (неналежному суб`єкту-кредитору), внаслідок чого зобов`язання не може вважатися належно виконаним. Щодо стягнення інфляційних нарахувань у розмірі 103 474,23 грн. та 3% річних у розмірі 32 060,31 грн. за прострочене користування грошовими коштами в період з 01.01.2018 року до 25.06.2019 року, то суд зазначає таке. Дійсно, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Однак, як вбачається з п. 4.1. Договору про відступлення права вимоги від 25 червня 2019 року (а.с. 5), сума відступлених прав вимоги становить 721 008 грн. без ПДВ, тобто основна сума боргу, без інфляційних втрат та 3% річних за період з 01.01.2018 року до 25.06.2019 року. Вимога ж про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, починаючи з 26.06.2019 року позивачем не заявлялася (відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках). Таким чином, суд доходить до висновку, що слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму основного боргу за договором позики (розпискою) від 18.10.2016 року у розмірі 721 008 грн., тобто про часткове задоволення позову. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь держави 7210,08 грн. судового збору, тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial