Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, зазначивши, що йому, а також його матері [PERSON] та сестрі [PERSON] на підставі угоди про обмін нерухомості, зареєстрованої 24 лютого 1999 року на Українській товарній біржі за № 23023, та рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 06 лютого 2007 року на праві спільної сумісної власності належить квартира № 93, яка розташована в будинку № 55 по проспекту Свободи (Леніна) в м. Кам'янському ([PERSON]). Арешт на квартиру № 93, яка розташована в будинку № 55 по проспекту Свободи (Леніна) в м. Кам'янському ([PERSON]), було накладено у зв'язку з конфіскацією у позивача особистого майна на підстві вироку Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 27 січня 2013 року, згідно з яким позивача визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.І ст. 307, ч. 2 ст. 307, ст. 69, ст.- 70 КК України, та призначено [PERSON] покарання у вигляді 4-ьох років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна. В ході виконавчого провадження державний виконавець Заводського відділу державної виконавчої служби [PERSON] міського управління юстиції звернувся до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська з поданням про виділення частки боржника у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно. Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська подання залишено без задоволення. Виконавчий лист на підставі п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» повернуто до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська. На підставі рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 12 квітня 2017 року (справа № 208/518/17, провадження № 2/208/929/17) знято арешт з належної на праві спільної сумісної власності [PERSON] і [PERSON] 2/3 частки спірної квартири. Але при цьому частки кожного із співвласників не були виділені. Тому просить суд визначити за кожним із співвласників у праві спільної сумісної власності в розмірі по 1/3 частини квартири [ADDRESS] (Леніна) в місті Камянське Дніпропетровської області, загальною площею 48,4 кв.м., житловою 29,8 кв.м. Скасувати арешт квартири [ADDRESS], який зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна за № 11824953 від 21 березня 2014 року. Позивача [PERSON] в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, та просив їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявились надали заяви про розгляд справи за їх відсутністю, не заперечували проти позовних вимог позивача, та просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області, в судове засідання не зявився, хоча був повідомлений належним чином причини не явки до суду не повідомив. Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Департамент комунальної власності земельних відносин та реєстрації речових прав не нерухоме майно Камянської міської ради, Заводський відділ державної виконавчої служби міста Камянське Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області не зявились, надали заяви про розгляд справи за відсутністю представників, винести рішення на розсуд суду. Вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши докази по справі, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі угоди про обмін нерухомості, зареєстрованої 24 лютого 1999 року на Українській товарній біржі за № 2302307, право спільної сумісної власності на квартиру № 93, яка розташована в будинку № 55 по проспекту Свободи (Леніна) в м. Кам'янському ([PERSON]), належить [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.24). Відповідно до рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 06 лютого 2007 року на праві спільної сумісної власності квартира № 93, яка розташована в будинку № 55 по проспекту Свободи (Леніна) в м. Кам'янському ([PERSON]) належить [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Згідно до вироку Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 22 січня 2013 року відносно [PERSON] визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 307, ч. 2 ст. 307, ст. 69, ст.- 70 КК України, та призначено [PERSON] покарання у вигляді 4-ьох років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна (а.с.13). Листом начальника Заводського відділу державної виконавчої служби міста Камянське [PERSON] від 20.01.2017р. № 3/386 державний виконавець Заводського відділу державної виконавчої служби [PERSON] міського управління юстиції своєю постановою наклав арешт на майно боржника та оголошення заборони на відчуження, а саме на квартиру [ADDRESS], відповідно до вироку від 22 січня 2013 року винесеного Заводським районним судом м. Дніпродзержинська відносно [PERSON] (а.с.15). Ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно до вимог ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Право на звернення до суду за судовим захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів є одним із важливіших конституційних прав громадян та юридичних осіб. Право на звернення до суду за судовим захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів є одним із важливіших конституційних прав громадян та юридичних осіб. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 7 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Ст.2 ЦПК України передбачено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. (ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР) передбачено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Так, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Так, згідно до листа начальника Заводського відділу державної виконавчої служби міста Камянське [PERSON] від 20.01.2017р. № 3/386 виконавчий лист з примусового виконання виконавчого листа від 04 липня 2013 року виданого Заводським районним судом м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області про конфіскацію у засудженого [PERSON] на користь держави все особисте майна був повернутий на підставі п.2 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» до Заводського районного суду м.Дніпродзержинська. Згідно до ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», яка діяла на час повернення виконавчого листа, виконавче провадження підлягає закінченню у разі: виконавче провадження підлягає закінченню у разі: повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ. Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обовязковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу. Враховуючи викладене та те, що на даний час позивач не має можливості зняти арешт з квартири № 93, яка розташована в будинку № 55 по проспекту Свободи (Леніна) в м. Кам'янському ([PERSON]), в звязку з чим арешт підлягає скасуванню та визнання за кожним із співвласників у праві спільної сумісної власності в розмірі по 1/3 частини квартири [ADDRESS] (Леніна) в місті Камянське Дніпропетровської області.

Outcome: approved