Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить визначити місце проживання дитини - [PERSON], [INFO], разом із нею - матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що в період з 14 лютого 2004 року по 14 лютого 2011 року перебувала з відповідачем [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, в якому мають доньку - [PERSON], [INFO]. З листопада 2007 року вона разом із донькою [PERSON] проживають у республіці Італія. 09 квітня 2011 року вона уклала шлюб із громадянином Італії - [PERSON], в якому мають сина - [PERSON], [INFO]. Вона разом із своєю сім'єю проживають за адресою: [ADDRESS]. Вважає, що неповнолітня донька повинна проживати з нею, оскільки вона має стабільний дохід, розкішну квартиру, дитина ходить до місцевої школи, обслуговується в місцевій поліклініці, відвідує спортивну секцію, має застраховане життя та здоров'я. Відповідач ж дитину не утримує, не має стабільних доходів, не створив нової сім'ї. Вважає, що проживання доньки з нею забезпечує їй кращі умови для її фізичного, культурного та духовного розвитку. А відтак, просить визначити місце проживання неповнолітньої доньки з нею у республіці Італія. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення аналогічні до змісту позовних вимог, просить суд позов задоволити. Пояснив, що в [PERSON] є труднощі з реєстрацією місця проживання доньки [PERSON], оскільки за законом Італії на це має бути письмова згода батька - відповідача [PERSON] або рішення суду. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечив, покликаючись на те, що [PERSON] звернувшись із вказаним позовом до суду намагається в такий спосіб легалізувати незаконне вивезення та проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], у республіку Італія без згоди батька, як цього вимагає чинне законодавство України, чим порушила принцип рівності прав батька та матері на участь у вихованні дитини. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] до задоволення не підлягають, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 14 лютого 2004 року у міському відділі реєстрації актів громадянського стану Львівського обласного управління юстиції між сторонами [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що стверджується відповідним свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] (том 1 а.с.5). [INFO] у сторін народилась дочка [PERSON], що стверджується відповідним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (том 1 а.с.6). Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 14.02.2011 року шлюб між сторонами [PERSON] та [PERSON] розірвано. Судом встановлено, що 11 вересня 2007 року о 06:11 годині позивач [PERSON] разом із малолітньою донькою [PERSON], [INFO], перетнула державний кордон України та авіарейсом Львів - Тімішоара вилетіли за межі України. Перетинання державного кордону України мало місце на підставі нотаріально засвідченої заяви від імені батька [PERSON] про згоду на тимчасову поїздку за кордон до Італії на період з 06.09.2007 року по 06.11.2007 року їхньої неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO]. Однак, і по даний час позивач [PERSON] разом із малолітньою донькою [PERSON], [INFO], постійно проживають за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається з матеріалів справи, та сторонами не заперечується, неповнолітня донька сторін - [PERSON], [INFO], відвідує там школу, гуртки, постановлена на облік в медичному закладі. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місце проживання малолітньої дитини визначається обома батьками за погодженням, виходячи з положень ч. 3, ч. 4 ст. 29 ЦК України, ст. 10 СК України. Тобто, має місце укладення договору в усній чи письмовій формі. За загальним правилом одностороння зміна чи розірвання договору забороняється. Це стосується і домовленостей в сімейно-правовій сфері. Одностороння, самочинна зміна місця проживання малолітньої дитини не допускається. Із змісту вищенаведених правових норм вбачається, що самочинна зміна місця проживання малолітньої дитини - це винні дії одного з батьків щодо зміни місця проживання малолітньої дитини без згоди другого з батьків. При цьому немає значення, погоджувалася на це дитина чи ні. Тривалість неправомірної поведінки того з батьків, хто самочинно змінив місце проживання дитини, способи та мотиви самочинної зміни місця проживання правового значення не мають. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Судом встановлено, з 06.11.2007 року термін дії дозволу на перебування дитини [PERSON] за кордоном минув, однак до України вона повернута не була. Відтак, суд оцінюючи зібрані у справі докази враховує те, що неповернення дитини в Україну після закінчення терміну дії дозволу є протиправною поведінкою [PERSON] щодо самовільного вивезення дитини з місця її постійного проживання за кордон. Як ж вбачається з матеріалів справи, 05 грудня 2012 року старшим слідчим СВ Сокальського РВ ГУМВС України у Львівській області Стрембіцьким О.М., [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні злочину передбаченого ч.3 ст.358 КК України. Зокрема, досудовим розслідуванням встановлено, що [PERSON], використавши завідомо підроблений документ - нотаріально засвідчену заяву від імені, на той час, свого чоловіка [PERSON] про згоду на тимчасову поїздку за кордон до Італії з 06.09.2007 року по 06.11.2007 року їхньої неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO], у міжнародному пункті пропуску «Львів», 11 вересня 2007 року о 06:11 годині разом із дочкою [PERSON] перетнула державний кордон України та авіарейсом Львів - Тімішоара вилетіли за межі України. Так, згідно висновку комісійної судової почеркознавчої експертизи №1966 від 08.08.2011 року, виконаної експертами Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, підпис від імені [PERSON], який міститься в графі «розписка в одержанні нотаріально оформленого документа» запису №4742 реєстру нотаріальних дій приватного нотаріуса Сокальського нотаріального округу Львівської області [PERSON] виконаний не [PERSON], а іншою особою. А відтак, перебування малолітньої [PERSON] за межами території України після закінчення терміну дії дозволу (06.11.2007 року) на перебування дитини за кордоном є неправомірним, а дії [PERSON] щодо неповернення дитини до місця її постійного проживання є протиправними, що порушує принцип рівності прав та обов'язків батьків на участь у вихованні дитини, а відтак прийняття рішення про визначення постійного місця проживання дитини за кордоном без згоди одного із батьків порушить права батька [PERSON], які передбачені як положеннями ст. ст. 7, 9 Конвенції про права дитини 1989року, Декларацією прав дитини так і нормами національного законодавства України (Закон України «Про охорону дитинства», ст.141, ч. 1 ст.150, ст.153, ст. 157, ч. 1 ст. 160 СК України), відповідно до яких мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав і свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу та своєї батьківщини; піклуватись про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Дитина, яка розлучається з батьками (чи одним з них) має право підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. Перешкоди у такому спілкуванні дитини з одним із батьків не допускаються. Дитина не має розлучатись з батьками всупереч їх бажанню, за винятками, встановленими законом. Відповідно до ст. 19 СК України, орган опіки та піклування обов'язково повинен надати висновок щодо визначення місця проживання дитини одним із батьків. Однак, відповідно до постанови КМУ за № 866 такий висновок може бути надано виключно проведення огляду побутових умов того з батьків хто просить залишити дитину проживати разом із ним, а також за результатом розгляду усіх необхідних документів. Проте, малолітня дитина [PERSON] проживає за межами території України, а відтак надання висновку органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини, який є обов'язковим в даній категорії справ є неможливим, крім цього законодавством України не передбачено визначення саме постійного місця проживання дитини за кордоном без згоди другого із батьків, оскільки в такому випадку буде порушено принцип рівності прав батька та матері на участь у вихованні дитини. За таких обставин, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд, враховуючи інтереси дитини, її право на спілкування з батьком, турботу та піклування кожного з батьків, приходить до висновку, що позовні вимоги матері дитини [PERSON] не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні й задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати позивача по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають. На підставі ст. 29 ЦК України, ст. 10, 19, 141, 150, 153, 157, 160, 161 СК України, Закону України «Про охорону дитинства», Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзд в Україну громадян України», ст. 7, 9 Конвенції про права дитини, 1989 року, Декларації прав дитини, 1959 року, та

Outcome: dismissed