Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Сєвєродонецького міського суду з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на виїзд малолітнього громадянина України за кордон, посилаючись на те, що відповідач [PERSON] є батьком їх спільних дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Шлюб між нею і відповідачем було розірвано у 2004 році рішенням Троїцького районного сулу Луганської області, але діти залишились мешкати разом з нею та перебувають на її утриманні. При цьому вона самостійно утримує та належним чином піклується про своїх дітей. Відповідач їх життям не піклується, жодної добровільної допомоги на їх утримання не надає, навіть не виконує своїх обовязків зі сплати аліментів, ніяких фактичних стосунків з дітьми не підтримує, їх матеріальним станом, розвитком чи здоровям не цікавиться. У теперішній час їй необхідно виїхати за межі території України, однак вже тривалий час вона не може отримати від відповідача дозвіл, а тому звернулась до суду та просить надати дозвіл на виїзд малолітньої дитини [PERSON], [INFO], за кодон разом з нею без дозволу батька дитини [PERSON]. Позивач [PERSON] про дату, час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, але у судове засідання не зявилась, про причини неявки не повідомила, згідно заяви просила слухати справу у її відсутність, на позовних вимогах наполягає. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про причину неявки суду не сповістив, про день і час розгляду справи був повідомлений, заяви про розгляд справи у його відсутність або про відкладення справи до суду не надходило. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. В судовому засіданні було встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження серії 1-ЕД за № 035856, виданого відділом РАЦС Троїцького райуправління юстиції Луганської області 22 лютого 2006 року, 12.10.1999 року народилась [PERSON], батьками якої є [PERSON] та [PERSON]. Згідно довідки КП «Житлосервіс «Світанок» № 746 від 24.02.2011 року позивач [PERSON] мешкає за адресою: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, пр-т Гвардійський, 6/25, разом з неповнолітніми дітьми [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-ЕД № 197571, виданого відділом РАЦС Троїцького райуправління юстиції Луганської області 28 травня 2004 року, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] розірвали шлюб [INFO]. Як видно з позовної заяви, позивачу необхідно виїхати за межі території України разом з неповнолітньою дитиною донькою [PERSON], [INFO], але дозволу від відповідача на виїзд отримати не може, хоча самостійно утримує та належним чином піклується про дитину, при цьому відповідач її життям не піклується, жодної добровільної допомоги на її утримання не надає, навіть не виконує своїх обовязків зі сплати аліментів, ніяких фактичних стосунків з дитиною не підтримує, її матеріальним станом, розвитком чи здоровям не цікавиться. Відповідач у судове засідання не зявився, про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність або відкладення розгляду справи від відповідача не надходило, а отже підстави ставити під сумнів доводи, викладені позивачем у позовній заяві, у суду відсутні, а тому у випадку незгоди з рішенням суду відповідач має право його оскаржити у передбачений ЦПК України спосіб. Таким чином, оскільки відповідач [PERSON] не приймає участі в вихованні дитини та не дає позивачу [PERSON] згоди на виїзд їх дитини [PERSON], [INFO], за кордон, а такий тимчасовий виїзд дитини за кордон України не позбавить дитину права спілкуватися з батьком, суд вважає можливим надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], за кордон без згоди батька дитини [PERSON], так як це відповідає інтересам дитини.

Outcome: approved