Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом мотивуючи його тим, що із своїм майбутнім чоловіком, [PERSON] позивачка познайомилась у лютому 2012 року у Березанській виправній колонії Київської області №95, де він відбував покарання; на той час їй було 19 років. 01 березня 2012 року у них відбулось їхнє перше побачення. Будучи людиною красномовною, відповідач говорив їй багато приємних слів, компліментів, яких до цього їй ніхто такого не говорив, цього ж дня він запропонував їй укласти з ним шлюб. У той момент, будучи під враженням та не думаючи про наслідки та й взагалі про своє майбутнє життя, позивачка погодилась укласти шлюб з [PERSON]. 30 травня 2012 року [PERSON] з відповідачем: [PERSON] зареєстрували шлюб у колонії, де її чоловік відбував покарання, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Березанського міського управління юстиції у Київській області в книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис № 40 та було видано свідоцтво серія 1-ОК № 130534. Після укладення шлюбу з відповідачем їй дозволили залишитись з ним па довгострокове побачення у Березанській виправній колонії Київської області №95, після цього вона ще декілька разів відвідувала свого чоловіка у виправній колонії. А згодом завагітніла. Від цього шлюбу у них є спільна дитина [PERSON], [INFO]. Після народження дитини позивачка неодноразово приїжджала разом із сином на побачення з своїм чоловіком до виправної колонії. 20 квітня 2014 року відбулось їхнє останнє з відповідачем побачення, оскільки [PERSON] повів себе жорстоко по відношенню до позивачка, а саме вдарив її. Після цього вчинку позивачкою було прийнято остаточне рішення про розірвання шлюбу з відповідачем, оскільки для неї, як для жінки та матері таке відношення з боку її чоловіка, якого вона любила та поважала є недопустимим та неприйнятним. Рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 04 липня 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], який зареєстрований 30 травня 2012 року відділом реєстрації актів цивільного стану Березанського міського управління юстиції у Київській області за актовим записом № 40, було розірвано. У даному рішенні вказано, що спору щодо місця проживання їхнього сина, [PERSON] у них не має і син після розірвання шлюбу проживатиме із [PERSON]. Тобто між ними досягнуто згоди щодо місця проживання дитини. Колишній чоловік позивачки був неодноразово судимий: 08.07.2004 року засуджений за ч. 3 ст.187, ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України до позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна, який був звільнений 29.08.2008 року за відбуттям строку покарання; у жовтні 2008 року засуджений за ч. 3 ст. 186 Кримінального кодексу України до позбавлення волі на строк 7 років. У листопаді 2015 року відповідач був звільнений з місця увязнення за відбуттям строку покарання. Цього ж дня він зателефонував позивачці та заїхав до неї додому, щоб побачитись із сином, трішки погуляв з ним та поїхав. У кінці січня 2016 року відповідач знову приїхав до позивачки додому і попросив взяти сина з собою на вихідні у смт. Ульянівку Білопільського району Сумської області, де він на той час проживав. Вона дозволила йому взяти сина з собою, а у неділю ввечері він привіз сина до неї. як вони і домовлялись. 19 лютого 2016 року відповідач приїхав на день народження сина [PERSON], яке вони святкували разом. Наступного дня відповідач знову приїхав і попросив взяти сина з собою на вихідні. Цього разу позивачка не відпустила сина самого і вирішила поїхати разом із ними до смт. Ульянівки, щоб упевнитись, що умови для проживання дитини в будинку відповідача відповідають санітарно-гігієнічним умовам. Після цього вона повернулась додому, а [PERSON] повернув їй сина в обумовлений строк. Тобто, після звільнення відповідача з місця відбування покарання, позивачка жодного разу не забороняла йому бачитись з сином коли він цього хотів. При цьому відповідач жодного разу не ставив на обговорення питання щодо місця проживання їхнього сина та не виявляв бажання забрати сина до себе. На той час і по сьогоднішній день позивачка проживає у двокімнатній квартирі разом із її цивільним чоловіком [PERSON], старшою донькою [PERSON], [INFO] та з сином [PERSON] [PERSON] Романовичем, [INFO]. Квартира відповідає усім санітарно-гігієнічним умовам: проведено сучасний косметичний ремонт паркетна підлога, сучасні склопакети, ізольовані кімнати, в квартирі підключено індивідуальне опалення. Сімя забезпечена всіма необхідними новими меблями та побутовою технікою. Діти забезпечені належним повноцінним харчуванням, усім сезонним одягом, взуттям мають багато іграшок. В квартирі чисто та охайно. Відносини у їхній родині будуються на взаєморозумінні та повазі один до одного, ми з турботою та ніжністю ставимось до дітей. Тобто умови проживання малолітнього [PERSON] відповідають нормам. З 25 вересня 2015 року [PERSON] відвідував Глухівський дошкільний навчальний заклад «Чебурашка» Глухівської міської ради з 25.09.2015 року. Довідка завідувача навчальним закладом від 14.04.2016 року свідчить про те, що саме мати дитини займається вихованням сина. [PERSON], батько дитини, жодного разу не відвідував дитину у дитячому садочку, участі у вихованні сина не приймає, не відвідує заходи, у яких бере участь [PERSON] тобто не бере участі у вихованні сина. Кошти на утримання сина, [PERSON] сплачує не регулярно, тобто не в повному обсязі виконує обовязок щодо належного забезпечення дитини харчуванням та одягом тощо. 11 квітня 2016 року, відповідач знову зателефонував позивачці і попросив дозволу забрати сина до себе на декілька днів. Однак, вона вимушена була відмовити йому в цьому, оскільки напередодні вони з [PERSON] відвідували лікаря, який виявив у нього застуду та призначив лікування. Але не дивлячись на це, відповідач продовжував наполягати на тому, щоб вона відпустила сина разом із ним, однак вона все одно не давала своєї згоди і він почав у телефонному режимі ображати позивачку, вживати нецензурну лексику по відношенню до неї та погрожував фізичною розправою. Не бажаючи це слухати, вона закінчила розмову. 12 квітня 2016 року вранці відповідач приїхав до неї додому з незнайомим їй чоловіком. Почувши дзвінок у двері, [PERSON] відчинив двері. Згодом почувши крики, позивачка вийшла з квартири та побачила, що відповідач вчинив сварку та мав намір ударити [PERSON], звинувачуючи його в тому, вона з ним домовились не відпускати [PERSON]. Побачивши її, вони заспокоїлись та вони всі разом зайшли у квартиру. [PERSON], переконавшись, що все нормально пішов на роботу. Відповідач залишився у квартирі та продовжував переконувати позивачку щоб остання відпустила сина разом із ним. Але вона все одно не погоджувалась, і відповідач знову почав їй погрожувати фізичною розправою та вживав нецензурну лексику. Після чого вона викликала поліцію, та написала заяву, оскільки відповідач відмовлявся добровільно покинути квартиру, після чого працівники правоохоронних органів провели з ним розмову та вивели його із квартири. Однак відповідач все одно нікуди не пішов, він залишився у дворі багатоквартирного будинку, продовжував телефонувати позивачці та погрожувати фізичною розправою у разі, якщо вона не відпустить сина разом із ним. Однак, розуміючи, що вона не реагує на його погрози, він вирішив змінити свою поведінку, почавши просити вибачення та благав впустити у квартиру, їй здалось, що він щиро розкаявся у всьому, що він їй наговорив по телефону і вона впустила його у квартиру. Він почав благати, щоб вона відпустила сина разом із ним на один день, він пообіцяв, що буде давати сину усі ліки, які виписав лікар та пообіцяв привезти сина наступного дня. Позивачка повірила йому, адже усі попередні рази він виконував свої обіцянки та привозив сина так як вони і домовлялись, та відпустила сина, хоча для неї це було не легко. Однак цього разу, відповідач обманув її та дитину не привіз. Додзвонившись до нього по телефону, він сказав, що їде разом із сином та своєю співмешканкою до міста Києва у справах, поговорити із сином він позивачці не дав, сказав, що Ті мур спить у машині і більше ніякої іншої інформації не сказав та перестав відповідати на її дзвінки. Вона здивувалась, для чого він бере з собою хвору дитину, і чому він не завіз сина до неї додому або чому не сказав приїхати і забрати його. Згодом вона зателефонувала співмешканці відповідача, [PERSON] (яка проживає разом із її колишнім чоловіком за адресою: [ADDRESS]) вона сказала, що вони їдуть до лікарні з [PERSON] у місто Київ. Згодом вона, повідомила позивачці, що у її сина діагностували двосторонньою пневмонію, у звязку із чим його госпіталізовано до дитячої лікарні, але у якій саме лікарні знаходиться її дитина їй не сказали. 14 квітня 2016 року позивачка почала обдзвонювати усі лікарні в смт. Боярці Київської області, де живе співмешканка відповідача. У дитячій районній лікарні їй повідомили, що дійсно її син, [PERSON] зареєстрований, як такий, що перебуває на лікуванні, однак на даний момент його не має у лікарні, батьки забрали його додому і що, вони привозять дитину тільки на процедури. Вона відразу поїхала за адресою проживання [PERSON] ([ADDRESS]), однак у квартирі нікого не було та двері ніхто не відчиняв. 15 квітня 2016 року приблизно о 10 годині ранку вона приїхала у районну лікарню смт. Боярка Київської області. Завідуюча дитячим відділенням повідомила позивачці, що батько самостійно покинув лікарню разом із дитиною, у якої діагностували запалення легень. Цього ж дня, вона звернулась до правоохоронних органів у смт. Боярка Київської області із заявою по факту зникнення та переховування від неї її сина, [PERSON] [PERSON] Романовича. 17 квітня 2016 року вона знову приїхала до смт. Боярка Київської області та звернулась до правоохоронних органів, щоб дізнатись хоч якусь інформацію щодо місця знаходження її сина, однак їй повідомили, що така інформація відсутня і справа знаходиться у черговій частині, оскільки інспектор, на якого розписана дана заява перебуває на лікарняному і все, що все, що їй залишається - це просто чекати. Вона дуже схвильована та переживає у першу чергу за стан здоровя свого сина, адже її колишній чоловік, неодноразово судимий, є соціально неадаптованим, та не має досвіду у вихованні дитини, а тим більше у лікуванні. Рішенням Ковпаківського районного суду міста Суми від 16 лютого 2010 року відповідач був позбавлений батьківських прав на свою старшу доньку від попереднього шлюбу. 25 квітня 2016 року, позивачка знову приїхала до смт. Боярка Київської області за адресою проживання [PERSON], співмешканки відповідача. Вона відкрила їй двері, однак на прохання зайти у квартиру вона відмовила. У квартирі також знаходився [PERSON] разом із її сином, [PERSON] [PERSON] Романовичем, побачивши маму дитина почала плакати та проситися до мами. Відповідач не відпускав сина до неї та попросив почекати у коридорі та сказав, що вийде разом із сином через 20 хвилин, однак відповідач вийшов сам, а дитина весь час продовжувала плакати та проситися до мами. На прохання побачитися з сипом їй було відмовлено. Відповідач сказав, що вже пізно і щоб вона приїжджала завтра о 10 годині ранку, і вони разом поїдуть до лікарні, і вона погодилась. Приїхавши наступного дня о 09.30 ранку до них додому, зясувалось, що їх уже не було. Вона зателефонувала до відповідача і він сказав, що він сам повіз сина до лікарні у місто Вишневе Києво-Святошинського району Київської області і, якщо вона хоче зустрітись із сином, то повинна приїхати у м. Вишневе і чекати його на заправці при вїзді у місто, на що позивачка погодилась. Почекавши дві години відповідач так і не приїхав. Станом на сьогоднішній день місце знаходження, стан здоровя та умови перебування сина [PERSON], [PERSON] [PERSON] Романовича - невідомі. Враховуючи те, що відповідач неодноразово та тривалий час відбував покарання у місцях позбавлення волі, ніде не працює, раніше позбавлений батьківських прав відносно дитини від першого шлюбу, забрав у матері хворого малолітнього сина, самовільно змінив місце його проживання, не поставивши до відома та не спитавши на це дозволу у позивачки, тим більше, що він продовжує переміщувати хворого сина та ховати його від неї, нехтуючи його здоровям, його фізичним та емоційним станом, то така поведінка відповідача грубо порушує законні права та інтереси [PERSON], у першу чергу як матері, суперечить нормам моралі та нормам сімейного законодавства, а саме частині другій статті 150 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що батьки зобовязані піклуватись про стан здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток та частині першій статті 160 Сімейного кодексу України, яка визначає, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Між [PERSON] та [PERSON] досягнуто згоди щодо місця проживання їхнього сина, [PERSON] [PERSON] Романовича, і син після розірвання шлюбу проживатиме із [PERSON], про що саме і зазначено у рішенні Кролевецького районного суду Сумської області від 04.07.2014 року. Проте, відповідач грубо порушуючи закон, продовжує переховувати сина від позивачки, та тримає його у себе без належних на те законних підстав. Тому позивач просила відібрати у [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], без позбавлення батьківських прав малолітню дитину - [PERSON], [INFO] та повернути його мегері, [PERSON], [INFO]. Допустити негайне виконання рішення в частині відібрання у [PERSON], [INFO], уродженця [INFO] малолітньої дитини [PERSON], [INFO] та повернення його мегері, [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали з підстав, зазначених у позові та проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечували. Крім того, позивач та її представник також в судовому засіданні зауважили, що відповідачем з квітня місяця та на даний час дитина їй не повернута, та місце перебування дитини на даний час не відоме, а саме місце проживання дитини постійно змінюється. Відповідач в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Письмових заперечень відносно позову до суду не направив. Виконавчий комітет Глухівської міської ради Сумської області направила до суду лист в якому просила розгляд справи проводити без представника органу опіки та піклування Глухівської міської ради, позов підтримали в повному обсязі. За згодою позивача та представника позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку що позовні вимоги підлягають до задовлення, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, 30 травня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Березанського міського управління юстиції у Київській області, актовий запис № 40, було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Від шлюбу у сторін народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження Серія І-БП № 152714. Рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 04 липня 2014 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Відповідно до довідки виданої Т.в.о. головного лікаря № 72, позивач працює в комунальному закладі Сумської обласної ради Третя обласна спеціалізована психіатрична лікарня на посаді бухгалтера з 21.12.2015 р. по теперішній час. Згідно довідки від 14.04.2016 р. № 269, виданої Третьою обласною спеціалізованою психіатричною лікарнею, [PERSON], на обліку у лікаря-психіатра не знаходиться. Відповідно до довідки Глухівскього дошкільного навчального закладу «Чебурашка» Глухівської міської ради Сумської області від 14.04.2016 р. № 09, [PERSON], [INFO] відвідує Глухівський дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) «Чебурашка» Глухівської міської ради Сумської області з 25.09.2015 року. Протягом перебування дитини в закладі його вихованням займається мати [PERSON] Вікторівна. Зауважень щодо зовнішнього вигляду та виховання дитини у педагогічних працівників закладу не має. Згідно із виписки № 3906 із медичної карти стаціонарного хворого [PERSON] [PERSON] Романовича, останні хворіє двобічною бронхопневмонією. Згідно з висновком про призначення місця проживання малолітнього [PERSON] [PERSON] Романовича від 19.04.2016 року Органу опіки та піклування Глухівської міської ради, було зазначено що на даний час сімя [PERSON] винаймає двокімнатну упорядковану квартиру у м. Глухові по вул.. Ціолковського, буд. 14. Квартира належить на праві власності близьким родичам [PERSON], цивільного чоловіка [PERSON] Вікторівни. Разом з ними в квартирі проживають і діти: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] Обидва дорослих члена сімї працюють, мають постійний дохід. Санітарно-гігієнічні умови проживання малолітнього [PERSON] [PERSON] відповідають нормам. Відносини в родині будуються на основі взаємоповаги. Дитини доглянута, жінка та її чоловік з турботою та ніжністю ставляться до хлопчика. З вересня 2015 року [PERSON] [PERSON] відвідє дошкільний навчальний заклад «Чебурашка». Психологічною службою закладу проводились психологічні дослідження дитини та зроблені наступні висновки: емоційний стан хлопчин в нормі, [PERSON] відкритий, довірливий, жвавий; у сімї матері та вітчима відчуває себе впевнено, комфортно: ці люди для нього привабливі, з мамою у хлопчика є глибокий емоційний зв'язок. Взагалі, між членами даної сімї відсутня напруга, переважають позитивні емоції. Дитина відкрита, охоче йде на контакт з дорослими. За місцем проживання [PERSON] характеризується позитивно, спиртними напоями або наркотичними засобами не зловживає, на обліку у психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягувалась, що підтверджується відповідними довідками. [PERSON] Вікторівна уважна, лагідна, турботлива та любляча матір. Службою у справах дітей встановлено, що [PERSON], батько дитини, жодного разу не відвідував дитину у дитячому закладі, участі у вихованні сина не приймає, не відвідує заходи за участю дитини, не бере участі у розвитку сина. На підставі викладеного Органом опіки та піклування Глухівської міської ради було надано висновок про те, що підставою для відібрання малолітнього [PERSON] [PERSON] Романовича у матері, [PERSON], та передачі його батькові немає. Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 24 червня 2016 року було визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] [PERSON] Романовича, [INFO], разом з матірю [PERSON]. Дане рішення набрало законної сили 02 серпня 2016 року. Так,\~статтею 21 Конституції України\~проголошено вільність і рівність усіх людей у своїй гідності та правах. Ця вихідна конституційна засада конкретизована у\~статті 24 Конституції України: громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень, в тому числі за ознаками статі. У частині 3 цієї\~статті Конституції України\~закріплено конституційні гарантії, якими забезпечується рівність прав жінки і чоловіка. Відповідно до\~статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно положень\~ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 163 СК України батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Положення пп. 2-5 ч. 1\~ст. 164 Сімейного кодексу України\~визначають, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводиться з дитиною; є хронічним алкоголіком або наркоманом; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Відповідно до положень\~ст. 170 Сімейного кодексу України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених п.п. 2-5 ч.1\~ст. 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. За змістом Преамбули Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенції), ратифікованої Верховною Радою Української РСР 27 лютого 1991 року, Організація Об'єднаних Націй в Загальній декларації прав людини проголосила, що діти мають право на особливе піклування і допомогу, дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до Статті 3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.\~\~ У Принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно до\~ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 3\~ст. 61 ЦПК України\~обставини, встановлені судовим рішення у цивільній справі, господарській або адміністративній, що набрало законної сили, не допускається при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При вирішенні цього конкретного спору, суд виходить з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини, приймає до уваги характеризуючи дані обох батьків, вік дитини, наявні в матеріалах справи письмові докази в тому числі судове рішення згідно якого місце проживання дитини визначено із матірю, а також норми\~Конституції України\~та законодавства, що регулює це питання. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку що вимоги позивача обґрунтовані, доведені та підлягають задоволенню, оскільки відповідатимуть інтересам дитини, її здоров'ю і моральному вихованню. Крім того, виходячи із вимог\~статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, із Відповідача на користь Позивача підлягає присудженню судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. Відповідно до п. 5 ч. 1\~ст. 367 ЦПК України, при вирішенні вказаного спору, суд допускає негайне виконання рішення суду. З урахуванням викладеного, на підставі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою Української РСР 27 лютого 1991 року, статей 150, 155, 164, 170 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved