Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача КС «Злагода» про стягнення боргу та відшкодування збитків та моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що 30.07.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір №3623дВ про залучення строкового внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок, згідно якого позивач передав відповідачу внесок в розмірі 60\~211,70 грн. під процентну ставку 29,3% річних, строком дії договору по 30.01.2016 року. По закінченню строку дії вищевказаного договору позивач звернувся до спілки для отримання належних коштів та нарахованих відсотків за користування ними, проте протягом тривалого часу так і не зміг повернути належні йому кошти. Просив суд стягнути з відповідача на його користь 60 211,70 грн. сума вкладу за договором №3623дВ від 30.07.2014 року 4731,20грн. нараховані відсотки, 25891, 03 грн. інфляційних збитків та 28000 грн. моральної шкоди. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, однак надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача до судового засідання не з'явився із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Оскільки у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що представник позивача не заперечує, відповідно до ст.224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Так, достовірно встановлено, що 30.07.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір №3623дВ про залучення строкового внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок, згідно якого позивач передав відповідачу внесок в розмірі 60 211,70 грн. під процентну ставку 29,3% річних, строком дії договору по 30.01.2016 року (а.с.4-5). По закінченню строку дії вищевказаного договору позивач звернувся до спілки для отримання належних коштів та нарахованих відсотків за користування ними, проте протягом тривалого часу так і не зміг повернути належні йому кошти. Відповідно до акту звірки від 16.06.2015 року, зафіксована сума виплати по договору № 3623дВ від 30.07.2014 року становить 64942, 90 грн. (а.с.9). Відповідно до ч.1 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно ч.3 ст.1060 ЦК України за договором банківського строкового вкладу банк зобов'язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу. Положення статті 629 ЦК України встановлюють, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Позивач звертався до відповідача із заявами про повернення депозитних коштів у зв`язку із закінченням строку дії договору, однак кошти в добровільному порядку не були повернуті. За змістом ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Окрім того, суд звертає увагу, що згідно ч.1 ст.23 Закону України «Про кредитні спілки» внески (вклади) членів кредитної спілки на депозитні рахунки, а також нараховані відсотки належать членам кредитної спілки на праві приватної власності, а тому вищезазначені кошти за договорами належать позивачу. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу і три проценти річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, та нараховуються незалежно від вини боржника й незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання в силу прямої дії ч.2 ст.625 ЦК України. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хаджинастасиу проти Греції» національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявними у неї право на апеляцію; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України»)і з неї випливає, що висновок судів про стягнення з відповідача сум без їх обґрунтованого розрахунку (при тому, що такі суми в рази перевищують суму заборгованості)є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Оскільки, в матеріалах справи відсутній розрахунок позивача по заборгованості інфляційних витрат, дана вимога не підлягає до задоволення. Також суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки ні договорами вкладу, ні законом, який регулює правовідносини, що виникли між сторонами, не передбачена така відповідальність за невиконання зобов'язання як відшкодування моральної шкоди. На підставі викладеного,

Outcome: partial