Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся із даним позовом до відповідача ДП «Стивідорна компанія «Ольвія», в обґрунтування якого вказав, що він працював у відповідача на посаді водія автотранспортних засобів (легкові автомобілі, мікроавтобуси), у структурному підрозділі База автомобільного та внутрішньопортового транспорту. Наказом № 114-к від 24.02.2020 р. він був звільнений з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України, за прогул без поважних причин 17.02.2020 року. Позивач вважає своє звільнення незаконним через те, що 17.02.2020 р. після виконання своїх трудових обов`язків (доставка працівників до місця роботи), враховуючи близькість місця проживання та відсутність потреби у виконанні інших трудових обов`язків найближчим часом, він вирішив поїхати додому відпочити через те, що відповідачем не створені нормальні умови для відпочинку. При цьому позивач вважав, що у випадку виробничої необхідності, після того, як йому зателефонують, він оперативно прибуде на підприємство, тобто його тимчасова відсутність на роботі не спричинить ніяких негативних наслідків для підприємства. Посилаючись на таке, позивач у своєму позові просив: -поновити його на роботі, на посаді водія автотранспортних засобів; -стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Ухвалою судді від 27.04.2020 р. було відкрито провадження у справі, її розгляд був призначений за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засіданні позивач підтримав свій позов у повному обсязі, з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти позову через його необґрунтованість та безпідставність, а також вказала на те, що звільнення позивача з роботи було проведено у повній відповідності до діючого законодавства. Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши зібрані по справі письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи із такого. Частина третя\~статті 129 Конституції України \~визначає основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод \~всі судові процедури повинні бути справедливими. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. Судовим розглядом встановлено, що позивач по даній справі [PERSON] починаючи з листопада 2019 року працював на ДП «Стивідорна компанія «Ольвія» водієм автотранспортних засобів (легкові автомобілі, мікроавтобуси) бази автомобільного та внутрішньопортового транспорту. Був прийнятий на роботу з іспитовим строком на 2 місяці, після закінчення якого з ним був укладений безстроковий трудовий договір. Із матеріалів справи вбачається, що наказом в.о. директора ДП «Стивідорна компанія «Ольвія» № 31 від 17.01.2020 р. (а.с. 45-46) за позивачем були закріплені такі транспортні засоби: «Hyundai H1» з р/н [NUMBER] та «Toyota Hiace» [NUMBER] (основне закріплення) та «Hyundai H1» з р/н [NUMBER] (додаткове закріплення). Наказом № 114-к від 24.02.2020 р. позивач був звільнений з роботи за прогул без поважних причин 17.02.2020 р. на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 4). Відповідно до\~ст.\~21\~КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Відповідно до\~статті 31 КЗпП України \~власник або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором. Розділом ІІІ Правил внутрішнього трудового розпорядку ДП «Стивідорна компанія «Ольвія» (а.с. 52) закріплені основні обов`язки працівників, зокрема, визначено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, додержуючись дисципліни праці; своєчасно і точно виконувати розпорядження, накази керівництва підприємства і своїх безпосередніх керівників, а також обов`язки (функції), які визначені посадовими і виробничими інструкціями. В свою чергу, керівництво підприємства зобов`язане: правильно організовувати роботу працівників, закріпити за кожним з них робоче місце, створити для них здорові і безпечні умови праці; неухильно додержуватись законодавства про працю і правил охорони праці, вживати заходи до своєчасного усунення причин і умов, що перешкоджають нормальній роботі працівників; уважно ставитись до потреб і запитів працівників, надавати їм в установленому порядку матеріальну допомогу (Розділ У Правил внутрішнього трудового розпорядку). Розділом УІ Правил внутрішнього трудового розпорядку визначено, що на підприємстві встановлена тривалість робочого часу для працівників 40 годин на тиждень. Робота понад встановлену тривалість дня вважається понадурочною і може застосовуватись у виняткових випадках тільки з дозволу профкому і згідно з законодавством. Тривалість робочого дня встановлюється з 08.00 год. по 17.00 год. з обідньою перервою з 12.00 год. по 12.48 год. У п`ятницю тривалість робочого дня встановлюється з 08.00 год. по 16.00 год. На роботах з іншим режимом праці адміністрація зобов`язується складати графіки змінності (роботи) по узгодженню з профкомом і доводити до відома працівників за місяць до їх впровадження. З правилами внутрішнього трудового розпорядку, а також з умовами праці і наявністю на робочому місці небезпечних та шкідливих виробничих факторів умов позивач був ознайомлений, що письмово підтвердив про таке ознайомлення та згоду працювати в таких умовах (а.с. 55). Згідно із частиною третьою\~статті 38 КЗпП України\~працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Пунктом 4\~статті 40 КЗпП України\~визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом зокрема у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Прогулом, передбаченим пунктом 4 частини першої\~статті 40 КЗпП України, визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. При цьому, чинним законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин. Тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати наявні у справі докази. \~ \~ \~ \~ Статтею 147 КЗпП України визначено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Згідно ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених\~пунктами 1\~(крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації),\~2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41\~цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. У випадках,\~передбачених законодавством\~про працю,\~виборний орган\~первинної профспілкової\~організації,\~членом якої\~є працівник,\~розглядає у\~п`ятнадцятиденний\~строк обгрунтоване\~письмове подання\~власника або\~уповноваженого ним\~органу про\~розірвання трудового\~договору з\~працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Судовим розглядом встановлено, що 17.02.2020 р. [PERSON] був відсутній на роботі з 08.00 год. до 14.00 год., що підтверджується наявними у справі письмовими доказами актом про відсутність на роботі від 17.02.2020 р. (а.с. 47), табелем обліку використання робочого часу (а.с. 48), та письмовими поясненнями [PERSON] (а.с. 49). Свою відсутність на роботі протягом часу з 08.00 год. до 14.00 год. 17.02.20 р. позивач підтвердив у судовому засіданні. Також він пояснив, що в його обов`язки входило перевезення працівників на роботу близько 07.00 год. і ввечері їх перевезення з роботи о 17.00 год., а протягом робочого часу між цими перевезеннями, він виконував інші доручення керівництва. Після виконання ранкового перевезення працівників 17.02.20 р., він погано себе почував, а тому на службовому автомобілі поїхав додому відпочити. Позивач пояснив, що вдома він заснув, але після дзвінка з роботи приблизно о 13 год. 50 хв., він одразу ж поїхав і прибув на роботу приблизно через 15 хвилин. Крім цього, позивач пояснив, що 17.02.20 р. він не звертався за медичною допомогою ні до медсанчастини підприємства ні до іншого лікаря. \~ \~ \~ \~ Аналізуючи пояснення позивача, дані ним у судовому засіданні, його письмові пояснення та зібрані по справі письмові докази, суд приходить до висновку, що позивач був відсутній на роботі без поважних причин більше трьох годин протягом робочого дня (не рахуючи обідньої перерви 48 хвилин), а тому відповідач мав підстави звільнити його за п. 4 ст. 40 КЗпП України, за прогул. До того ж, у своїх письмових поясненнях (а.с. 49) позивач вказав, що він будучи відсутнім на робочому місці, використовував службовий транспорт, і випадки відсутності на робочому місці протягом робочого дня мали місце і в інші дні, протягом з 05 лютого по 17 лютого 2020 року. Відповідно до ст. 43 КЗпП України на звільнення позивача з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України була отримана згода профспілки, членом якої був позивач. При цьому засідання профспілки відбулося 21.02.2020 р., у присутності позивача, який надавав пояснення з приводу своєї відсутності на робочому місці. Згода профспілки була оформлена протоколом № 10 від 21.02.2020 р. (а.с. 58). Доводи позивача у судовому засіданні щодо поганого самопочуття 17.02. 2020 р. не знайшли свого підтвердження судовим розглядом. Також не знайшли свого підтвердження судовим розглядом доводи позивача з приводу неналежних умов праці на підприємстві, через що він був змушений періодично відпочивати вдома. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач дотримався приписів трудового законодавства при звільненні позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП України, тому підстав вважати його звільнення незаконним та поновити на роботі, а також стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу суд не вбачає. На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed