Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що він є власником житлового будинку [ADDRESS], а власником суміжного будинковолодіння по [ADDRESS] є [PERSON] Протягом тривалого періоду часу між ним, позивачем, та [PERSON] існує не вирішений спір про встановлення спільної межі, яка не встановлена ні за їхньою з [PERSON] згодою, ні за рішенням органу місцевого самоврядування. Вказує, що Берегівська сільська рада Мостиського району Львівської області, не маючи усіх документів, необхідних для прийняття рішення, порушуючи процедуру та вимоги Земельного Кодексу України прийняла 28.10.2008р. рішення №19, на підставі якого передала [PERSON] безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,18 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: [ADDRESS]. Вказане рішення винесене без чітко визначених меж та без погодження з ним, позивачем, як суміжним землекористувачем, за відсутності будь-яких матеріалів з визначенням геометричних розмірів та місця розташування вказаної земельної ділянки у просторі. З цього приводу рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 11.07.2017р. у цивільній справі №448/1536/16-ц задоволено поданий ним, позивачем, позов до Мостиської міської ради Львівської області (правонаступника Берегівської сільської ради Мостиського району Львівської області), зокрема визнано незаконним та скасовано рішення Берегівської сільської ради Мостиського району Львівської області від 28.10.2008р. №19 «Про передачу [PERSON] безоплатно у приватну власність земельної ділянки площею 0,18 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в [ADDRESS]». Стверджує, що суміжний з ним землекористувач [PERSON] наполягає на тому, щоб межа між їхніми земельними ділянками проходила саме по несучій стіні належного йому, позивачу, житлового будинку [NUMBER], що є порушенням будівельних норм. З приводу створюваних йому з боку [PERSON] перешкод в користуванні житловим будинком та земельною ділянкою (прибудинковою територією) ухвалювались відповідні судові рішення як Мостиським районним судом Львівської області, так і апеляційним судом Львівської області та в ході розгляду судової справи №448/1289/14-ц було призначено судову земельно-технічну експертизу, за результатами якої експертом складено 22.01.2015р. висновок за №004/15, яким запропоновано один єдиний варіант проведення межі у відповідності до будівельних стандартів та нормативів - на відстані 3м від фундаменту житлового будинку [ADDRESS], а дальше по кадастровому плану земельної ділянки будинковолодіння [NUMBER], що відповідає фактичному розташуванню будівель і споруд. Він, позивач, погоджується з запропонованим варіантом проходження межі між його земельною ділянкою та ділянкою [PERSON] Вважає, що у зв'язку зі скасуванням судом рішення Берегівської сільської ради Мостиського району Львівської області від 28.10.2008р. №19 «Про передачу [PERSON] безоплатно у приватну власність земельної ділянки площею 0,18 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в [ADDRESS]» ні у нього (позивача), ні в органу місцевого самоврядування немає правових підстав узгоджувати питання щодо меж з сусідкою [PERSON] З цього приводу, з метою вирішити наявний земельний спір між ним (позивачем) як землекористувачем та його сусідкою [PERSON], він вирішив 21.08.2017р., в порядку ч.3 ст.158 Земельного Кодексу України, звернутися до відповідача - Мостиської міської ради Львівської області, яка є правонаступником Берегівської сільської ради Мостиського району Львівської області із відповідною заявою. Покликається на те, що 21.08.2017р. подав відповідачу письмову заяву щодо вирішення зазначеного земельного спору, яка зареєстрована останнім за №М-906. У цьому письмовому зверненні просив відповідача визначити, встановити межі між земельними ділянками будинковолодінь [NUMBER] та [ADDRESS], скласти за його (позивача) участі відповідну схему визначення, встановлення межі, затвердити таку схему та встановити межові знаки з врахуванням чинних будівельних норм та висновку експерта від 22.01.2015р. за №004/15. Крім того, просив повідомити його, позивача, про день та час виїзду відповідної комісії на місце розташування вказаних суміжних земельних ділянок, а також про прийняті відповідачем рішення шляхом їх скерування. Стверджує, що 31.08.2018р. отримав поштовий конверт із вкладенням - супровідним листом відповідача та рішення від 17.08.2018р. за №2, яким йому відмовлено в усіх вимогах, що були викладені у зверненні від 21.08.2017р. за №М-906. Зазначене рішення відповідача від 17.08.2018р. за №2 про відмову у вирішенні спору прийняте відповідачем таємно, без виклику його (позивача) та [PERSON], без виїзду на місцезнаходження земельних ділянок, без повідомлення його (позивача) про час та місце розгляду поданого ним звернення, а також з порушенням строків розгляду земельного спору. Таке рішення є необґрунтованим - без викладення мотивів відмови з покликанням на відповідні норми законодавства та без роз'яснення порядку його оскарження. Вважає, що відповідач в порушення вимог ст.ст.158-160 ЗК України не виконав свого передбаченого законом обов'язку та не вирішив відповідного земельного спору, як і не вказав варіанту його вирішення; порушив встановлений законодавством порядок розгляду заяви від 21.08.2017р. за №М-906, позбавивши його (позивача) можливості надати пояснення та відповідні докази; прийняв необґрунтоване рішення від 17.08.2018р. за №2 з численними порушеннями вимог законодавства. З огляду на наведене, просить визнати неправомірним та скасувати рішення №2 від 17.08.2018р. XXX сесії VII скликання II засідання Мостиської міської ради Львівської області «Про розгляд заяви [PERSON] від 21.08.2017р. за №М-906», а також зобов'язати Мостиську міську раду Львівської області повторно розглянути по суті заяву [PERSON] від 21.08.2017р. за №М-906. Представник відповідача подав до суду письмове заперечення (відзив) на позовну заяву, у якому заперечує позовні вимоги позивача [PERSON], покликаючись на наступні обставини: постійною депутатською комісією Мостиської міської ради Львівської області з питань містобудування та архітектури, земельних питань та спорів неодноразово розглядався один і той самий земельний спір позивача [PERSON] про встановлення меж із [PERSON], про що складалися відповідні акти та ухвалене відповідне рішення №2 від 17.08.2018р.; повноваження міської ради щодо розгляду вказаного земельного спору вичерпані, а зобов'язувати міську раду вирішувати той же спір безкінечно є безпідставним; повторне звернення із позовом про повторний розгляд міською радою земельного спору є необґрунтованим та суперечить вимогам ч.5 ст.158 ЗК України; позивачем неправильно визначено предмет та суб'єктний склад спору; оскаржуване рішення №2 від 17.08.2018р. прийнято правомірно, оскільки межі, встановлені між господарствами позивача і [PERSON], склалися давно; відповідачем рекомендовано позивачу звернутися у ліцензовану організацію для виготовлення технічної документації для встановлення меж, яка останнім так і не виготовлена; позивач неодноразово звертався до суду з тотожними позовами та існують рішення з приводу того самого предмету і тих же підстав. Стороною позивача подано відповідь на відзив (заперечення) відповідача, де покликаються на такі обставини: що позовні вимоги обґрунтовані саме ч.3 ст.158 ЗК України, яка передбачає обов'язок органу місцевого самоврядування вирішувати земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок; відповідач хибно тлумачить норми законодавства, в тому числі норму, передбачену ч.5 ст.158 ЗК України; твердження відповідача щодо рекомендацій позивачу звернутися у ліцензовану організацію для виготовлення технічної документації для встановлення меж без відповідного рішення від відповідача є такими, що не відповідають вимогам Інструкції «Про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості)» та вимогам ч.3 ст.158 ЗК України; твердження відповідача щодо існування судових рішень з приводу того самого предмету і тих же підстав не відповідають дійсності, оскільки позивач неодноразово звертався до судової інстанції з приводу вирішення існуючого земельного спору, однак заявлені позови були з інших предметів; відповідач так і не розглянув по суті заяви позивача від 21.08.2017р., порушивши строк, процедуру розгляду звернення та права заявника, прийнявши передчасне та необґрунтоване рішення №2 від 17.08.2018р. без наведення будь-яких мотивів та без роз'яснення порядку оскарження прийнятого рішення. Представник відповідача подав до суду письмове заперечення на відповідь позивача на відзив, де не погоджується з доводами сторони позивача з огляду на те, що з метою вирішення існуючого земельного спору щодо встановлення меж повинен звертатися із цивільним позовом до [PERSON], а не з позовом до Мостиської міської ради, який за своєю суттю є адміністративним позовом; повноваження міської ради щодо розгляду спору про встановлення меж земельної ділянки вичерпані; дана цивільна справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства з огляду на суб'єктний склад, предмет позову та спірні правовідносини. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Семенина В.М. позовні вимоги підтримали з підстав та мотивів, що наведені у позовній заяві та інших заявах по суті справи. Представник відповідача - Мостиської міської ради Львівської області в судове засідання не з'явився, а подав письмову заяву, в якій просить проводити розгляд даної цивільної справи у його (представника) відсутності, врахувавши доводи сторони відповідача, викладені у поданих письмових запереченнях проти позову. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв'язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS], а власником суміжного будинковолодіння по [ADDRESS] є [PERSON] Протягом тривалого періоду часу між позивачем [PERSON] та [PERSON] як суміжними землекористувачами існує не вирішений спір про встановлення спільної межі, яка по даний час є не визначеною та не встановленою. Межа між земельними ділянками не визначена (не встановлена) ні за спільною згодою зазначених землекористувачів, ні за рішенням органу місцевого самоврядування. 21.08.2017р. позивач звернувся до органу місцевого самоврядування - Мостиської міської ради Львівської області, яка є правонаступником Берегівської сільської ради Мостиського району Львівської області, відповідача по справі, із письмовою заявою щодо вирішення земельного спору щодо визначення, встановлення межі між земельними ділянками будинковолодінь [NUMBER] та [ADDRESS], покликаючись на ч.3 ст.158 Земельного Кодексу України. У цьому письмовому зверненні позивач [PERSON] просив відповідача вчинити наступні дії: визначити, встановити межі між зазначеними земельними ділянками з врахуванням наявної на них нерухомості та чинних будівельних норм, а також висновку експерта Табунщика Т.Я. від 22.01.2015р. за №004/15; скласти за його (позивача) участі відповідну схему визначення, встановлення межі між земельними ділянками, затвердити таку схему та встановити межові знаки; у разі незгоди сусідки [PERSON] погодити межу між земельними ділянками, запропонувати їй написати в акті погодження меж, що вона не погоджує межу із зазначенням причин такого непогодження; в разі відмови [PERSON] від підписання акту погодження меж без причини такої відмови, скласти в довільній формі акт про те, що вона відмовилася. Крім того, позивач просив відповідача повідомити його завчасно про день та час виїзду відповідної комісії на місце розташування вказаних суміжних земельних ділянок, а також повідомляти про прийняті відповідачем рішення шляхом скерування актів та рішень на його (позивача) адресу. Подана 21.08.2017р. позивачем [PERSON] заява зареєстрована відповідачем за №М-906. 21.09.2017 року за вих. № 02-20/М-906 Мостиською міською радою Львівської області [PERSON] скеровано повідомлення про те, що звернення від 21.08.2017 року буде розглянуто на черговій сесії Мостиської міської ради, про результати розгляду його буде повідомлено додатково. 17.10.2017 року за вих. № 02-20/М-906/2 Мостиською міською радою Львівської області [PERSON] скеровано відповідь на заяву від 21.08.2017 року за № М-906, в якій вказано, що враховуючи те, що він використав своє право на безоплатну передачу у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в с.Пісок Мостиського району, його заява щодо визначення, встановлення меж земельної ділянки та встановлення межових знаків на земельній ділянці в [ADDRESS], розгляду не підлягає. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05.06.2018р. визнано протиправною відмову Мостиської міської ради Львівської області, викладену у листі-відповіді № 02-20/М-906/2 від 17.10.2017 щодо розгляду заяви [PERSON] від 21.08.2017 року, зареєстрованої 21.08.2017 за № М-906. Зобов`язано Мостиську міську раду Львівської області розглянути по суті заяву [PERSON] від 21.08.2017 року, прийнявши за результатом її розгляду відповідне рішення. В подальшому, Мостиською міською радою Львівської області прийнято рішення по суті заяви [PERSON] від 21.08.2017 року - рішення від 17.08.2018р. №2 «Про розгляд заяви [PERSON].», яким відмовлено [PERSON] щодо визначення та встановлення межі між земельними ділянками будинковолодінь за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS]; відмовлено у складанні за участі [PERSON] відповідної схеми визначення, встановлення межі між вказаними земельними ділянками; відмовлено у затвердженні схеми визначення, встановлення межі між земельними ділянками; відмовлено у встановленні межових знаків між земельними ділянками. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема супровідної про направлення відповідачем оскаржуваного рішення позивачу, рішення Мостиської міської ради Львівської області №2 від 17.08.2018р. було скероване [PERSON] 23.08.2018р. Однак, суд вважає, що відповідач в черговий раз здійснив розгляд заяви [PERSON] від 21.08.2017 року щодо вирішення земельного спору з порушенням процедури розгляду, передбаченої статями 158-160 ЗК України, порушивши право заявника брати участь у такому розгляді (подавати документи, докази, порушувати клопотання, давати пояснення і т.і.). При цьому, оскаржуване рішення відповідача №2 від 17.08.2018р., прийняте майже через рік після звернення [PERSON] з відповідною заявою (таке звернення мало місце ще 21.08.2017р.); таке рішення не містить мотивів щодо наявності підстав для відмови в задоволенні звернення [PERSON]; немає вказівки щодо можливості, наявності іншого варіанту вирішення існуючого земельного спору; відсутнє роз'яснення щодо його процедури оскарження. Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Законом України «Про звернення громадян». Частина друга ст.19 Конституції України та ч.3 ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. Згідно ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання (ст.25 Закону). Виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання - вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин (п.34 ч.1 ст.26 Закону). До відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері регулювання земельних відносин належить вирішення земельних спорів у порядку, встановленому законом. Статтею 59 вказаного закону передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. Згідно із вимогами ч.ч. 1, 3, 5 ст. 158 ЗК України, земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Водночас, згідно зі ст.ст. 159, 160 ЗК України, земельні спори розглядаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, та органами місцевого самоврядування на підставі заяви однієї із сторін у тижневий строк з дня подання заяви. Земельні спори розглядаються за участю зацікавлених сторін, які повинні бути завчасно повідомлені про час і місце розгляду спору. У разі відсутності однієї із сторін при першому вирішенні питання і відсутності офіційної згоди на розгляд питання,- розгляд спору переноситься. Повторне відкладання розгляду спору може мати місце лише з поважних причин. Відсутність однієї із сторін без поважних причин при повторному розгляді земельного спору не зупиняє його розгляд і прийняття рішення. У рішенні органу місцевого самоврядування або центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, визначається порядок його виконання. Сторони, які беруть участь у земельному спорі, мають право знайомитися з матеріалами щодо цього спору, робити з них виписки, брати участь у розгляді земельного спору, подавати документи та інші докази, порушувати клопотання, давати усні і письмові пояснення, заперечувати проти клопотань та доказів іншої сторони, одержувати копію рішення щодо земельного спору, і, у разі незгоди з цим рішенням, оскаржувати його. Статтями 1, 3 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Заява (клопотання) звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Відповідно до вимог ст.15 Закону органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення. За вимогами ст. 19 Закону органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані: об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об'єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи. Статтею 20 Закону передбачено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] було реалізовано його право на звернення до Мостиської міської ради Львівської області із заявою про вирішення земельного спору, а саме встановлення спільної межі між земельними ділянками будинковолодінь по [ADDRESS] та [ADDRESS]. Однак, Мостиською міською радою Львівської області при розгляді заяви позивача, яку 21.08.2017 року зареєстровано за № М-906, не було виконано вимог статей 158-160 ЗК України та вимог Закону України «Про звернення громадян», а з порушенням вимог законодавства прийнято необґрунтоване рішення від 17.08.2018 року №2. З приводу аргументів сторони відповідача, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Сторона відповідача, заперечуючи позовні вимоги, покликалась на те, що позивач неодноразово звертався до суду з тотожними позовами та існують рішення з приводу того самого предмету і тих же підстав. Однак, суд вважає за необхідне зазначити, що заявлені позивачем попередні позови містили різний суб'єктний склад, відрізнялися предметом та/або підставами позову. Не приймає суд до уваги і покликання відповідача на наявність рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05.06.2018р. по справі №448/1666/17, оскільки у даному випадку позивачем оскаржувалася відмова Мостиської міської ради Львівської області щодо розгляду заяви [PERSON] від 21.08.2017р., викладена у листі-відповіді №02-20/М-906/2 від 17.10.2017р.; Львівським окружним адміністративним судом визнано протиправною відмову Мостиської міської ради Львівської області, викладену у листі-відповіді № 02-20/М-906/2 від 17.10.2017 щодо розгляду заяви [PERSON] від 21.08.2017 року, зареєстрованої 21.08.2017 за № М-906 та зобов`язано Мостиську міську раду Львівської області розглянути по суті заяву [PERSON] від 21.08.2017 року, прийнявши за результатом її розгляду відповідне рішення. Однак відповідачем - Мостиською міською радою Львівської області в черговий раз розглянуто заяву [PERSON] від 21.08.2017р. з порушеннями вимог чинного законодавства та за результатами такого розгляду прийнято й надалі рішення №2 від 17.08.2018р. без наведення мотивів відмови та не роз'яснено порядок оскарження прийнятого рішення. Саме зазначене рішення відповідача №2 від 17.08.2018р. є предметом оскарження у даній цивільній справі та не є тотожним предмету позову у справі №448/1666/17. Заява [PERSON] від 21.08.2017 року так і не розглянута по суті у відповідності та з дотриманням встановленого законом порядку. Щодо аргументів сторони відповідача, що «повноваження міської ради щодо розгляду вказаного земельного спору вичерпані, а зобов'язувати міську раду вирішувати той же спір безкінечно є безпідставним; повторне звернення із позовом про повторний розгляд міською радою земельного спору є необґрунтованим», то такі аргументи є передчасними та не заслуговуватимуть на увагу допоки заява позивача [PERSON] не буде розглянута відповідачем по суті у відповідності до вимог законодавства з дотриманням встановленої процедури та з прийняттям за результатами такого розгляду обґрунтованого рішення з наведенням відповідних мотивів та з покликанням на норми відповідного закону. Щодо доводів сторони відповідача в тій частині, що дана цивільна справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства з огляду на суб'єктний склад, предмет позову та спірні правовідносини, що є підставою для закриття провадження у справі, то суд зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи, попередньо позивач [PERSON] звертався з аналогічним позовом в порядку адміністративного судочинства до Львівського окружного адміністративного суду - із позовом до Мостиської міської ради Львівської області про визнання протиправним та скасування рішення №2 від 17.08.2018р. щодо розгляду заяви [PERSON] від 21.08.2017р., зобов'язання до вчинення дій. Однак ухвалою судді від 01.10.2018р. відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом [PERSON] до Мостиської міської ради Львівської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання до вчинення дій; роз'яснено позивачу, що даний спір підлягає розгляду судом загальної юрисдикції за правилами цивільного судочинства. При цьому позивач не скористався правом оскарження в апеляційному порядку зазначеної ухвали судді Львівського окружного адміністративного суду від 01.10.2018р. про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі, а за вказівкою, викладеною в відповідній ухвалі, звернувся до суду з позовом за правилами цивільного судочинства. Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків. А тому, з метою недопущення позбавлення права позивача на доступ до суду, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з врахуванням практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Шестопалова проти України», «Церква села Сосулівка проти України»), суддею відкрито провадження за позовом [PERSON] до Мостиської міської ради Львівської області в порядку цивільного судочинства. Відмова у відкритті провадження у даній справі в порядку цивільного судочинства чи подальше закриття провадження у такій на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України поставило би під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту. Як вказує ЄСПЛ, у пункті 1 статті 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom») від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» («Stanev v. Bulgaria») від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06, § 230). Так, у рішенні «Шестопалова проти України» від 21.12.2017р. Європейський суд з прав людини наголошує, що «право на суд», за яким право на доступ до суду (тобто право ініціювати провадження у національних судах) становить лише один з його аспектів. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання в її права (див., зокрема, рішення у справах «Белле проти Франції» (Bellet v. France), від 04 грудня 1995 року, пункт 36, Серії A № 333B; «Церква села Сосулівка проти України» (Tserkva Sela Sossoulivka v. Ukraine), заява № 37878/02, пункт 50, від 28 лютого 2008 року, та наведені в них посилання). Суд також нагадує, що його завдання не полягає у вирішенні питання чи мають національні суди юрисдикцію розглядати справу по суті або встановлювати, який з судів має юрисдикцію розглядати скарги заявниці по суті (див. згадане рішення у справі «Церква села Сосулівка проти України» (Tserkva Sela Sossoulivka v. Ukraine), пункт 51). У цьому контексті Суд нагадує, що стаття 6 Конвенції вимагає, щоб держави забезпечували процесуальні засоби для ефективного та швидкого вирішення питань, пов'язаних із юрисдикцією (див. ухвалу щодо прийнятності у справі «Лойен проти Франції» (Loyen v. France), заява № 46021/99, від 06 квітня 2000 року). Закриття адміністративними судами провадження у справі не може вважатись остаточним вирішенням справи. У згаданій справі «Церква села Сосулівка проти України» (Tserkva Sela Sossoulivka v. Ukraine), суд встановив, що аналогічна ситуація становила відмову у правосудді, що порушило саму суть права заявника на доступ до суду, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції. Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018р. у справі №201/4802/16-а. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Підсумовуючи вищенаведене,

Outcome: approved