Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, уточненим під час розгляду справи, посилаючись на те, що перебував з відповідачем у трудових відносинах, звільнився 3.08.2015 року за власним бажанням, на підставі ст.38 КЗпП України. При звільнені з ним не провели остаточного розрахунку, мається заборгованість по заробітній платі. Просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 10813,45 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку з 1 грудня 2015 року по 31 грудня 2015 року в сумі 4175,38 грн. та компенсацію втрати частини доходів внаслідок порушення строків виплати заробітної плати. Ухвалою суду від 27.01.2016 року позов [PERSON] в частині позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини доходів внаслідок порушення строків виплати заробітної плати залишений без розгляду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав суду заяву з проханням вирішити справу у його відсутності, в якій наполягав на задоволенні заявлених позовних вимог, погодився з наданими представником відповідача даними про заборгованість по заробітній платі, розмір середньомісячної, середньоденної заробітної плати та про те, що в останній день звільнення він не працював. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час, місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив. В наданих суду запереченнях проти позову зазначив, що заборгованість по заробітній платі позивача складає 10813,45 грн., яка до теперішнього часу відповідачем не сплачена, в день звільнення - 3.08.2015 року позивач не працював, його середньомісячна заробітна плата складає - 3700,94 грн., а середньоденна - 189,79 грн. Неявка в судове засідання вказаних осіб не є перешкодою для розгляду справи, оскільки наявні докази дозволяють по суті вирішити спірні правові відносини. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч.2 ст.197 ЦПК України, у зв'язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Суд, враховуючи позицію сторін щодо спірних правових відносин, дослідивши письмові докази та матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. При вирішенні спірних правових відносин суд, перш за все, керується вимогами ст.11 ЦПК України, за якими, суд розглядає цивільну справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що [PERSON] з 28.09.2012 року по 3.08.2015 року перебував у трудових відносинах із ПАТ «Азовзагальмаш», що підтверджується копією трудової книжки позивача, він звільнений за власним бажанням, на підставі ст.38 КЗпП України. Судом також установлені наступні обставини, враховуючи позицію сторін, вони погоджуються із: заборгованістю по заробітній платі у розмірі 10813,45 грн., яка до теперішнього часу не сплачена, розміром середньомісячної заробітної плати у 3700,94 грн. та середньоденної у 189,79 грн. Наведені судом обставини, згідно наданих документів визнані сторонами та за вимогами ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов'язки, в рівній мірі кореспондується обов'язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Відповідно до ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. За ч. 2 ст. 233 КЗпП України в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Надана відповідачем довідка від 15.12.2015 року свідчать про наявність заборгованості по заробітній платі позивача у розмірі 10813,45 грн., з урахуванням вже здійсненого утримання податків і обов'язкових платежів, що утворилася з жовтня 2014 року по серпень 2015 року. Вказана заборгованість по заробітній платі, на підставі наведеного обґрунтування, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Оскільки при розгляді справи встановлено, що відповідач фактично не розрахувався з [PERSON] при його звільненні, останній в день звільнення не працював, суд вважає, що відповідальність відповідача стосовно виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку повинна настати з 1.12.2014 року, саме з часу звернення позивача з позовною заявою до суду. Суд, на підставі викладеного, вирішуючи питання про розмір суми середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, вирішуючи спірні правові відносини в межах позовних вимог, вважає за необхідно стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку з 1 грудня 2015 року по 31 грудня 2015 року в сумі 4175,38 грн., виходячи із розрахунку (189,79 грн. х 22 раб. дня = 4175,38 грн.), в решті позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст.88 ЦПК України, з урахуванням зазначеного та у зв'язку із тим, що позивач був звільнений від сплати судового збору при подачі позову, з ПАТ «Азовзагальмаш» підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в сумі 1218 грн. за позовні вимоги майнового характеру.

Outcome: partial