Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, згідно якої просить суд ухвалити рішення, яким розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачем [PERSON] 20 вересня 2003 року у Відділі РАГС Крюківського РУЮ міста Кременчука Полтавської області за актовим записом №349; визначити місце проживання дітей - сина [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з позивачем. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 20 вересня 2003 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано у відділі реєстрації актів громадянського стану Крюківського районного управління юстиції міста Кременчука Полтавської області за актовим записом №349. Від даного шлюбу подружжя має спільних дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] , які перебувають на утриманні та вихованні позивача, проживають за адресою: [ADDRESS] . Діти навчаються у Кременчуцькій загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №22 Кременчуцької міської ради Полтавської області. Позивач зазначає, що шлюб виявився невдалим і спільне життя з відповідачем [PERSON] не склалось. На ґрунті відсутності порозуміння щодо подальшого спільного життя подружжя шлюбні відносини остаточно припинились у березні 2019 року, з цього часу сторони не ведуть спільного подружнього життя. З огляду на стійкий і тривалий розлад подружніх відносин, позивач вважає подальше перебування у шлюбі таким, що суперечить його інтересам, у зв`язку із чим шлюб підлягає розірванню. Позивач [PERSON] вказує, що враховуючи малолітній вік дітей, сина [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] , та приймаючи до увагу їх особисту прихильність до позивача і близькість місця його проживання до місця навчання дітей, він вважає за доцільне визначити місце проживання дітей разом із батьком та залишити на його утриманні і вихованні. Також позивач вважає, що дана обставина не порушить звичного укладу життя дітей і їх соціальних зв`язків з однолітками та відповідатиме їх найкращим інтересам. За викладених обставин позивач і звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей. Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 31 серпня 2020 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 30 вересня 2020 року зобов`язано Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області надати висновок щодо визначення місця проживання дітей. Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 20 жовтня 2020 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Молодчин В.П. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на викладені в позові обставини, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Глушко З.В. в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову в частині визначення місця проживання дітей з відповідачем, вважаючи їх безпідставними з посиланням на відсутність підстав для визначення місця проживання дітей з батьком, та вказавши, що діти однаково люблять як батька, так і матір. Представник третьої особи, Органу опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, завчасно надавши клопотання, згідно якого просив суд розглянути справу без участі представника органу опіки та піклування, та при ухваленні рішення просив суд врахувати висновок органу опіки та піклування Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради міста Кременчука Полтавської області, затверджений 13 листопада 2020 за номером 1733 Рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області. Вислухавши думку позивача [PERSON] та його представника - адвоката Молодчин В.П., думку відповідача [PERSON] та її представника - адвоката Глушко З.В., вивчивши та проаналізувавши письмові матеріали справи, висновок органу опіки та піклування, суд приходить до наступних висновків. Шлюб між сторонами у справі, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 20 вересня 2003 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Крюківського районного управління юстиції міста Кременчука Полтавської області за актовим записом №349, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , а також відміткою в паспорті позивача серії [NUMBER] . Сторони від шлюбу мають дітей: сина [PERSON] , [INFO] , що вбачається зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 12 вересня 2006 року Крюківським відділом реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області, та доньку [PERSON] , [INFO] , що вбачається зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 18 червня 2009 року Крюківським відділом реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] в частині розірвання шлюбу, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно зі статтею 56 Сімейного кодексу України, кожен з подружжя має право на припинення шлюбних відносин. Відповідно до частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно із положеннями пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. В судовому засіданні встановлено, що подружжя шлюбно - сімейних відносин не підтримує значний час, фактично шлюбні стосунки припинені, подружжя спільного господарства не веде, проживає окремо. Збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, подружжя не має наміру щодо поновлення сімейних стосунків. Приймаючи до уваги ту обставину, що сторони не підтримують шлюбно-сімейних стосунків значний час, спільного господарства не веде, проживає окремо, враховуючи встановлений в судовому засіданні факт тривалого розладу подружніх відносин та те, що збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам, враховуючи, що відповідач не заперечувала проти розірвання шлюбу, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог в цій частині і вважає їх такими, що підлягають задоволенню. Щодо вирішення позовних вимог [PERSON] про визначення місця проживання дітей, суд вважає їх такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно частини 6 статті 7 Сімейного кодексу України, жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Відповідно до частини 8 статті 7 Сімейного кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Згідно частини 9 статті 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-III від 26 квітня 2001 року, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до частини 2 статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до положень статей 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до частин 2, 4 четвертої статті 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Частиною 1 статті 161 Сімейного кодексу України встановлено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. В судовому засіданні достовірно встановлено та не заперечується учасниками справи, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] фактично проживають окремо, діти - син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] , проживають з батьком - позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , яке є також місцем їхньої реєстрації згідно змісту довідок про реєстрацію місця проживання особи №№35251, 35250 від 02 листопада 2020 року. Квартира [ADDRESS] , належить на праві власності батькам позивача [PERSON] та [PERSON] , що вбачається зі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 13 січня 1999 року Управлінням житлово - комунального господарства виконкому Кременчуцької міської Ради народних депутатів на підставі розпорядження №16828/1 від 13 січня 1999 року. Діти, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , навчаються у Кременчуцькій загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №22 Кременчуцької міської ради Полтавської області, що вбачається із довідок №№01-12/20, 01-12/21 від 22 січня 2020 року, виданих директором вказаного навчального закладу Гербас Г. Згідно частини 4 статті 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Згідно частини 5 статті 19 Сімейного кодексу України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. На виконання зазначених вище норм чинного законодавства, ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 30 вересня 2020 року було зобов`язано Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради міста Кременчука Полтавської області надати висновок щодо визначення місця проживання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Органом опіки та піклування Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради міста Кременчука Полтавської області надано висновок про доцільність визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , який затверджений 13 листопада 2020 за номером 1733 Рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області. Так, згідно змісту вказаного висновку, спеціалістами служби у справах дітей обстежено умови проживання батька [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , та встановлено, що квартира двокімнатна, облаштована усіма комунальними зручностями, санітарно - гігієнічні умови задовільні, для виховання та розвитку дітей створені всі умови, наявні у достатній кількості продукти харчування, дитячий одяг, взуття, засоби гігієни, навчальне приладдя. Квартира належить на праві спільної часткової власності батькам [PERSON] , та у цій квартирі зареєстровані діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Також спеціалістами служби у справах дітей обстежено умови проживання матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , та встановлено, що квартира орендована, з двокімнатна у усіма комунальними зручностями, помешкання мебльоване частково, місця для відпочинку та навчання дітей на час обстеження не облаштовані, санітарно - гігієнічні норми задовільні. Орендована квартира розташована у сусідньому будинку, де проживає [PERSON] з дітьми. Батьки [PERSON] та [PERSON] офіційно працевлаштовані, отримують стабільний заробіток. В ході бесіди з малолітньою [PERSON] , [INFO] , з`ясовано, що вона однаково прихильна як до матері, так і до батька, але, оскільки їй більше подобаються умови проживання з батьком, то вона бажає залишитись проживати з ним, а до матері приходити у гості. Згідно роз`яснень, які надав Пленум Верховного Суду України у Постанові за номером 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати з ким із батьків вона бажає проживати. Статтею 160 Сімейного кодексу України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до частин 1, 2 статті 171 Сімейного кодексу України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, ухваленої 20 листопада 1989 року та ратифікованою Постановою Верховної Ради № 789-XII від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. У статті 9 Конвенції передбачена можливість заінтересованих сторін брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Так, в судовому засіданні діти [PERSON] та [PERSON] висловили бажання залишитись проживати з батьком, водночас характеризували і батька, і мати з позитивного боку, а їхнє рішення щодо залишення місця проживання з батьком базувалось фактично на звичних для дітей умов життя та усталеного кола спілкування з їхніми знайомими, яке діти не бажають змінювати. Вирішуючи спір щодо визначення місця проживання дітей, суд також приймає до уваги наступне. Згідно з пунктами 1, 2, 3 статті 3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї законом. Згідно статті 4 Конвенції, держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних та інших заходів для здійснення прав, визнаних у цій Конвенції. Відповідно до статті 9 Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2020 року по справі №712/11527/17 та Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року по справі №716/591/19 зазначено, що при визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Вирішуючи спір, враховуючи наведені вище норми чинного законодавства, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, оцінюючи в сукупності пояснення учасників справи - позивача [PERSON] , відповідача [PERSON] , думку представника третьої особи - Органу опіки та піклування, дітей Сибірного Є.М. та [PERSON] , надані в судовому засіданні, а також письмові матеріали справи, здійснивши їх аналіз, при вирішенні питання місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , суд враховує: висновок органу опіки та піклування, яким визнано за доцільне встановлення місця проживання дитини - доньки [PERSON] , [INFO] , з батьком; думку дитини [PERSON] , [INFO] , висловлену нею особисто в судовому засіданні про бажання залишитись проживати з батьком; наявність звичних умов проживання дитини [PERSON] , [INFO] , які, згідно змісту висновку органу опіки та піклування, їй подобаються, а також усталеного кола спілкування з друзями; територіальне розташування місця постійного проживання дитини та навчального закладу. За викладених вище обставин, з метою забезпечення найкращих інтересів малолітньої дитини, які переважають над інтересами батьків, суд приходить до висновку про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , що відповідатиме її інтересам. Суд також зазначає, що обставини, що перешкоджають визначенню місця проживання доньки з батьком, визначені у частині 2 статті 161 Сімейного кодексу України, судом не встановлені. Водночас, вирішуючи позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дитини - сина [PERSON] з батьком, суд вважає, що провадження у справі в цій частині підлягає закриттю за наступних обставин. Частиною 3 статті 160 Сімейного кодексу України встановлено, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до роз`яснень, наданих Верховним Судом України в пункті 18 Постанови Пленуму №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення Сімейного кодексу України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. З матеріалів справи вбачається, що дитина - син [PERSON] , [INFO] , на час звернення [PERSON] із позовом до суду досяг чотирнадцяти років, а відтак з цього часу втратив статус малолітньої дитини. Провівши системний аналіз вищезазначених норм матеріального права, суд звертає увагу на те, що в судовому порядку можливе вирішення спору щодо місця проживання лише малолітньої дитини, а місце проживання неповнолітньої дитини визначається нею самою. Згідно пункту 1 частини 1 статті 255 Цивільного процесуального кодексу України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Таким чином, пред`явлення до суду вимоги одним із батьків щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини не передбачено нормами чинного цивільного законодавства, у зв`язку із чим суд приходить до висновку про необхідність закриття провадження у справі в частині позовних вимог [PERSON] щодо визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , оскільки на час ухвалення рішення по справі дитина [PERSON] досяг чотирнадцятирічного віку, а відтак йому належить право самостійно обирати місце свого проживання. Статтею 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, на підставі чого у зв`язку із частковим задоволенням позову суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп., який останній сплатив при зверненні до суду із позовом.

Outcome: partial