Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з вказаним позовом. У ньому просить витребувати з незаконного володіння [PERSON] квартиру № 44, загальною площею 29,7 м2, в тому числі житловою 16,4 м2, що знаходиться в будинку № 1 по вулиці Гетьмана Мазепи в місті Тернополі та скасувати її державну реєстрацію. В обґрунтування вказаних вимог зазначає, що дана нерухомість належить їй на підставі договору дарування від 13 жовтня 2007 року. Дарувальником виступала її дочка [PERSON]. Позивачка працює та проживає за межами України. Повернувшись в Україну у серпні 2016 року вона зясувала, що замки у вхідних дверях її квартири замінені та у ній проживають не знайомі їй люди. Як зясувалось пізніше, її квартира була відчужена відповідачці на підставі договору купівлі-продажу від 11 вересня 2015 року. Однак такого правочину, вона, як єдиний власник зазначеного нерухомого майна не укладала та жодних довіреностей на вчинення таких дій нікому не видавала. Саме тому вважає, що належне їй помешкання перебуває у власності [PERSON] без належної на те правової підстави, а тому його слід у неї витребувати та скасувати його державну реєстрацію. Позивачка у судове засідання не зявилась, як і її представник [PERSON], котрий подав заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій також просить задовольнити вказані позовні вимоги на підставі наявних доказів; проти ухвалення заочного рішення не заперечує. У судове засідання відповідачка, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи повторно не зявилась; про причини неявки суду не повідомила; заяви про розгляд справи за її відсутності не подала. Суд вважає, що вказане повідомлення [PERSON] було здійснено належним чином з огляду на наступне. У судове засідання, призначене судом на 03 липня 2017 року зявився представник відповідачки адвокат [PERSON]. За клопотанням представника позивачки судове засідання було відкладено до 07 вересня 2017 року 14 год. 30 хв. Про дату, час та місце розгляду справи учасники були повідомлені належним чином про що надали розписку секретарю судового засідання. Таке повідомлення представника відповідачки, відповідно до вимог ч. 5 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), вважається повідомленням її самої. У наступне судове засідання ні відповідачка, ні її представник не зявились. Натомість останній подав заяву про відкладення розгляду справи у звязку з тим, що зайнятий у іншому процесі в Львівському апеляційному господарському суді. Документів, котрі підтверджували б викладені у вказаній заяві обставини до неї не було додано, а тому причини вказаної неявки суд вважав не поважними. Це була перша неявка відповідачки, належним чином повідомленої про дату, час та місце розгляду справи, без поважної на те причини. Розгляд справи було відкладено до 09 жовтня 2017 року. У це судове засідання представник відповідачки знову подав заяву про відкладення не забезпечену жодним доказом, тому і цю неявку суд вважає допущеною без поважних не це причин. Факт подання такої заяви сам по собі свідчить про те, що [PERSON], а отже і [PERSON] було достеменно відомо про дату час та місце розгляду справи. За даних обставин має місце повторна неявка в судове засідання відповідачки, повідомленої належним чином, а тому, відповідно до вимог ч. 4 ст. 169 ЦПК України, за наявності згоди представника позивача, суд приходить до переконання про необхідність ухвалення заочного рішення, що відповідає нормам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд вважає, що даний позов слід задовольнити з огляду на таке: [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS], що у м. Тернополі (далі Квартира) на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою тернопільською державною нотаріальною конторою 03 жовтня 2003 року за № 4-3024 та зареєстрованому в Тернопільському міському бюро технічної інвентаризації 10 жовтня 2003 року № 27066 (далі Договір купівлі-продажу від 03 жовтня 2013 року). 13 жовтня 2007 року [PERSON] подарувала Квартиру [PERSON] Договір дарування був посвідчений нотаріусом і 13 жовтня 2007 року зареєстрований у реєстрі за № 11452. Про вказане свідчить фотокопія дубліката договору дарування серії ВРХ 052573 від 13 серпня 2012 року, видного приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром № 4149. Відповідно до положень ч. 1 ст. 182, ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) право власності на нерухоме майно виникає в особи з моменту його державної реєстрації. Отже з 13 жовтня 2007 року у позивачки виникло право власності на Квартиру. 06 серпня 2013 року вказаний договір дарування Квартири було визнано недійсним з моменту укладення, про що Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, ухвалено рішення у цивільній справі № 607/7986/13-ц за позовом служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради до [PERSON], [PERSON], третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] про визнання недійним договору дарування квартири (далі Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 серпня 2013 року). 11 вересня 2015 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі продажу за яким продала останній Квартиру. Пунктом 2 зазначеного правочину визначено, що Квартира належить [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу від 03 жовтня 2013 року та Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 серпня 2013 року. На підставі цього договору було внесено відомості до Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 11137202 від 11 вересня 2015 року. 10 серпня 2017 року апеляційним судом Тернопільської області Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 серпня 2013 року було скасовано з ухваленням нового, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог. Це рішення апеляційної інстанції набрало законної сили з моменту його проголошення, тобто з 10 серпня 2017 року. Отже увесь час з 13 жовтня 2007 року (моменту виникнення права власності) до даного часу Квартира була та є власністю позивачки. Жодного правочину згідно якого Квартира вибула б з власності позивачки та була б набута відповідачкою між ними не укладалось. Вимоги ст. 638 ЦК України не виконувались. Також судом не встановлено факту надання позивачкою будь-кому довіреності на розпорядження Квартирою. Отже [PERSON] неправомірно володіє Квартирою та у Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься неправдиві дані, щодо належності їй цього майна. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі вимогами ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. У відповідності до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або вберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Частиною 3 ст. 1212 ЦК України визначено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог, зокрема, про витребування майна власником із чужого незаконного володіння. Набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі (ч. 1 ст. 1213 ЦК України). За даних умов має місце порушення відповідачкою прав позивачки, котрі підлягають захисту шляхом витребування з її незаконного володіння Квартири та скасування її державної реєстрації за [PERSON] Також, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідачки в користь позивачки слід стягнути сплачений нею судовий збір.

Outcome: approved