Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з цим позовом. В обґрунтування вимог позовної заяви позивач зазначає, що з весни 2010 року й до березня 2015 року він з відповідачем проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в [ADDRESS] . Увесь цей час вони вважали себе однією сім`єю та були пов`язані спільним побутом, бюджетом. [INFO] в них народилася дочка [PERSON] . При цьому у свідоцтві про народження дитини інформація про батька була зазначена зі слів матері згідно зі ст. 135 СК України. У березні 2015 року відповідач з дитиною приїхали в с. Степове Носівського району в гості до матері позивача, з тих пір відповідач більше з дитиною не проживає. Увесь цей час позивач самостійно виховує дочку, відповідач не цікавиться долею дитини, ніякої участі в її вихованні та утриманні не бере. Відповідач не заперечувала батьківства позивача стосовно дочки, але вона не бажає зробити відповідні заяви в установі РАЦС. Святошинський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відмовив позивачеві у внесенні записів про його батьківство відносно дитини, оскільки в разі відмови матері від подання відповідної заяви це можна зробити тільки на підставі рішення суду. Установлення батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини необхідно позивачеві для того, щоб дочка знала і документально було підтверджено відомості про її батька, а також для вирішення побутових проблем, оздоровлення, навчання, лікування дитини. У зв`язку з тим, що дочка проживає з позивачем, відповідач не бере участі в утриманні дитини, угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто, позивач також висуває вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дочки в сумі 2218 грн. щомісячно з урахуванням індексу інфляції, яка дорівнює розміру прожиткового мінімуму для дитини від 6 до 18 років. Ухвалою Носівського районного суду Чернігівської області від 04 вересня 2020 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 12 жовтня 2020 року. Ухвалою від 12 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження в цивільній справі, призначено справу до судового розгляду по суті на 10 листопада 2020 року, постановлено здійснити виклик відповідача [PERSON] до суду шляхом направлення судової повістки за місцем її реєстрації та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Ухвалою від 10 листопада 2020 року розгляд справи відкладено до 23 грудня 2020 року у зв`язку з неявкою в судове засідання відповідача [PERSON] . У судовому засіданні 23 грудня 2020 року позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили їх задовольнити, не заперечували проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, про поважні причини неявки до суду не повідомила, відзиву на позов не подала, не просила про відкладення розгляду справи. Відповідач [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] (а. с. 17). Згідно з даними позовної заяви відповідач [PERSON] фактично проживає в [ADDRESS] . Судові повістки про виклик до суду надсилалися одразу за цими двома адресами, однак поштові відправлення повернулися до суду з відмітками про невручення у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Крім того, виклик відповідача в судове засідання було здійснено через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Святошинського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у судове засідання не з`явився, начальник відділу направила до суду заяву, у якій указала, що відділ РАЦС просить розглядати справу без представника відділу за наявними документами та доказами, з урахуванням фактичних обставин справи та ухвалити рішення відповідно до вимог діючого законодавства. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За згодою позивача суд постановив 23 грудня 2020 року ухвалу про заочний розгляд справи відповідно до вимог ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Отже, суд уважає за можливе розглянути справу за відсутності представника третьої особи. У судовому засіданні допитана свідок [PERSON] дала показання, що вона є матір`ю позивача, проживає разом з позивачем та його дочкою [PERSON] в [ADDRESS] . Свідку достовірно відомо, що її син [PERSON] та відповідач по справі [PERSON] проживали без реєстрації шлюбу з 2010 по 2015 рік у м. Київ. [INFO] в них народилася дочка [PERSON] . Свідок завжди вважала та вважає дитину своєю внучкою. У квітні 2015 року [PERSON] привіз дочку на постійне проживання до її будинку в с. Степове Носівського району. Відповідачу достовірно відомо про те, що дитина проживає в [ADDRESS] . Останній раз відповідач приїздила провідати дочку у квітні 2016 року на день народження. Більше після цього жодного разу не відвідувала дочку, останній раз цікавилася долею дитини по телефону у грудні 2018 року, не бере участі у вихованні та утриманні дитини. Наразі її син [PERSON] працює в м. Київ. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] дала показання, що вона є жителькою с. Степове Носівського району Чернігівської області. Свідку достовірно відомо, що [PERSON] є дочкою [PERSON] , проживає разом з ним та бабусею [PERSON] в [ADDRESS] . Матір дитини [PERSON] свідок бачила в селі лише один раз, більше вона не з`являлася. Дитина є ученицею 3-го классу Макіївської ЗОШ. Батько та бабуся займаються вихованням та утриманням дитини. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, показанням свідків, дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд уважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з нижченаведених підстав. Судом встановлено, що [INFO] народилася [PERSON] , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві складено актовий запис про народження № 2 (а. с. 8). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьком [PERSON] записаний [PERSON] (а. с. 8). При цьому підставою запису відомостей про батька була заява матері від 11 липня 2014 року, що підтверджується копією актового запису про народження № 3 від 30 липня 2014 року. Отже, відомості про батька дитини внесені до актового запису про народження дитини зі слів матері згідно з ч. 1 ст. 135 СК України. Відповідно до довідки виконкому Макіївської сільської ради Носівського району Чернігівської області від 10 серпня 2020 року № 2-48 дитина [PERSON] , [INFO] , дійсно проживає за адресою: [ADDRESS] , без реєстрації та знаходиться на утриманні [PERSON] , що підтверджується копією відповідної довідки (а. с. 9). Судом установлено, що 12 серпня 2020 року комісією в складі сільського депутата [PERSON] та сусідів [PERSON] , [PERSON] було здійснено обстеження факту реєстрації та проживання членів сім`ї [PERSON] та встановлено, що в [ADDRESS] , зареєстровані та проживають [PERSON] , [PERSON] та фактично проживає з березня 2015 року [PERSON] , про що складено акт про обстеження факту проживання громадян в сім`ї від 12 серпня 2020 року (а. с. 10). Відповідно до ст. 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини, за рішенням суду. Згідно з ч. 1 ст. 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно зі ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено ст. 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Судом на підставі належних, допустимих та достатніх доказів встановлено, що позивач [PERSON] відноситься до кола осіб, які мають право подати позов про визнання батьківства - він є особою, яка вважає себе батьком малолітньої [PERSON] , запис про батька в актовому записі про народження зроблено на підставі ч. 1 ст. 135 СК України за вказівкою матері. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні, у таких справах позови осіб, зазначених у ч. 3 ст. 128 СК України приймаються до судового розгляду, якщо, зокрема дитина народжена матір`ю, яка не перебуває у шлюбі, немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду і запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень учинено за прізвищем матері, а ім`я та по батькові дитини записано за вказівкою матері (ч. 1 ст. 135 СК України). Законодавством визначено перелік осіб, які вправі звернутися з позовом про визнання батьківства. Пунктом 9 указаної постанови визначено, що питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них. За положеннями ст. 134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Відповідно до пп. 20 п. 1 Розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 р. № 52/2 з відповідними змінами, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. Згідно з п. 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 р. № 96/5, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису. Ураховуючи вищенаведені правові норми, оцінивши всі представлені позивачем докази з точки зору їх належності, допустимості та достатності, зважаючи на те, що відповідачем не надано, а судом не здобуто жодних належних та допустимих доказів відсутності кровного споріднення між [PERSON] та малолітньою [PERSON] , суд робить висновок, що відповідач є біологічним батьком дитини [PERSON] , [INFO] , а тому позовні вимоги [PERSON] в частині визнання батьківства і внесення змін до актового запису про народження дитини підлягають задоволенню в повному обсязі. Розглядаючи позовну вимогу про стягнення аліментів, суд робить нижченаведений висновок. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною другою статті 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Частиною третьою статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 184 Сімейного кодексу України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Принцип «забезпечення якнайкращих інтересів дитини», закріплений у Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02. 1991 р.), вимагає, щоб в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділялась якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, як це закріплено в статті 3. Отже, згідно з положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами у справі не досягнуто. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким дитина проживає, вправі звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів. Оскільки позивач [PERSON] визнаний судом батьком малолітньої дитини [PERSON] , дитина проживає з ним, знаходиться на його утриманні, а відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, тому є всі правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини. Судом при визначенні розміру аліментів ураховується те, що відповідач є працездатною особою, оскільки доказів на підтвердження її непрацездатності матеріали справи не містять. Відомості про наявність на час розгляду справи у відповідача інших дітей у суду відсутні. Відповідачем не наведено доказів на підтвердження того, що на її утриманні перебувають непрацездатні особи. Ураховуючи обставини, викладені у ст. 182 СК України, виходячи з принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дітей, суд робить висновок про те, що заявлений позивачем до стягнення розмір аліментів є необхідним та достатнім для забезпечення потреб дитини, її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, тому позовні вимоги [PERSON] у частині стягнення аліментів підлягають задоволенню. Також суд уважає за необхідне зазначити, що відповідно до норми ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позов [PERSON] пред`явлено 13 серпня 2020 року, тому аліменти суд присуджує саме з цього дня. Крім того, положенням ст. 265 ЦПК України передбачено, що у рішенні суду вирішуються питання розподілу судових витрат. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем [PERSON] при подачі позову до суду було сплачено судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп., який документально підтверджений квитанцією, що міститься в матеріалах справи (а. с. 1). Оскільки позов про визнання батьківства задоволено в повному обсязі, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума понесених ним судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з ч. 1 п. 3 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються: позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору за подання позовної вимоги про стягнення аліментів, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп. Згідно з положеннями п. 1 ч. 1ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved