Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-21 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернулась до Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області з позовом до [PERSON] , який згодом уточнила, про розподіл сумісного майна. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 16.06.2007 року по 23.12.2015 року вона з відповідачем, перебували у зареєстрованому шлюбі, однак до цього проживали цивільним шлюбом і повністю вели сумісне господарство, мешкали як цивільне подружжя вже з квітня 2006 року. Під час шлюбу у них народилась дитина син [PERSON] , [INFO] . На підставі рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 23.12.2015 року їх шлюб було розірвано, внаслідок чого вона залишилась проживати з дитиною [PERSON] за місцем їх реєстрації: [ADDRESS] , а [PERSON] виїхав на інше постійне місце проживання, не повідомивши адресу мешкання. Під час проживання цивільним шлюбом з відповідачем, вони в грудні 2006 року за спільною згодою прийняли рішення придбати незавершене будівництво, готовністю 74%, а тому 28.12.2006 року був укладений між продавцем [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу будинку, завірений приватним нотаріусом Дубровською О.А., який було зареєстровано в БТІ м. Маріуполя, для того, щоб договір став дійсний тільки 05.06.2007 року, тобто за 10 днів до укладення шлюбу. Після реєстрації шлюбу (16.06.2007 року) вона та відповідач прийняли рішення добудувати будинок [ADDRESS] . Таким чином, за сумісні грошові кошти довести його готовність з 74 % до 100 %, щоб у вказаному будинку спільно проживати однією сім`єю, оскільки, в їх сім`ї не було на це грошових коштів, то 17.08.2007 року під час шлюбу, [PERSON] разом з нею та з її згоди уклав в ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово - інвенстаційний банк» кредитний договір №101/09 у розмірі 10000 дол. США (еквівалентний сумі 10000 дол. США по курсу 5,05 грн. = 55000 грн.), з помісячною сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,9 %річних. В якості забезпечення кредиту, був укладений іпотечний договір №56/09 від 17.08.2007 року, де вказано про іпотеку буд. [ADDRESS] , у вигляді готовності об`єкта на 74 %, при цьому ринкова вартість всього об`єкту була визначена у розмірі 60600 грн. (первісна вартість). Після укладення шлюбу, відповідач в присутності її родичів та свідків неодноразово говорив їй, що спірний будинок належить їм разом як сумісне майно подружжя і тому під час їх шлюбу, тобто за період з 16.06.2007 року по 23.12.2015 року вони всі свої сумісні грошові кошти витрачали на погашення взятого кредиту (щомісячно сплачували кредитні платежі) і на добудову будинку до 100 % готовності і на його ремонт, з метою створення у ньому житлових умов для проживання всією їх родиною з переплануванням приміщення (в першу чергу будівництва дитячої кімнати), вкладаючи не тільки значні їх сумісні фінансові кошти, але і свій труд у збільшення вартості будинку, тим самим збільшили вартість більше ніж у 2 рази, в порівнянні з первісною вартістю будинку, вказаною у зазначених вище документах. Починаючи з 2007 року по 2015 рік, нею неодноразово придбавались будівельні матеріали і проводились особисто ремонті роботи. За вказаний період часу вона та відповідач виконали наступні види робіт у вигляді: будівництва даху, побудови стін з цегли, ремонту підлоги, утеплення стін будинку всередині, заміни чотирьох вікон та трьох міжкімнатних дверей, встановлення нових металевих вхідних дверей у будинок та металевих дверей з будинку у гараж, який є частиною будинку, шпаклювальних робіт стін гіпсом, придбання та поклеєнням шпалер в кімнатах будинку, здійснення всіх сантехнічних робіт у ванній кімнаті та кухні, повної заміни сантехники, встановлення нових стель у кімнатах будинку, прокладення системи опалення будинку, сантехнічних, каналізаційних та газових труб, придбання газового котла, труб опалення, кранів та батарей, заміни електропроводки у будинку, придбання та проведення електричної проводки, встановлення нових розеток та вимикачів, встановлення вбудованої кухні (варильна панель, піч), перепланування кімнат будинку, ремонту гаражу у будинку, підвалу та вивезення всього сміття, прокладення водопостачання та виведення поливальних кранів на присадибній ділянці домоволодіння, прокладення газу до будинку, викопаної зливної ями та ями для вуличного туалету і душу. Все це значно перевищую первісну вартість вказаного будинку, оскільки був здійснений повний сучасний ремонт, який дозволив їм проживати у ньому. Після розірвання шлюбу з відповідачем, вона залишилась з сином [PERSON] мешкати у вказаному будинку, здійснюючі у ньому всі необхідні поточні ремонти та повністю сплачуючи комунальні послуги, оформивши при цьому на себе з сином субсидію від держави. Вона на законних підставах зареєстрована разом з дитиною у будинку, іншого житла немає, коштів на його придбання також. На підставі чого, вимушена звернутися до суду з даним позовом, в якому просить суд: визнати домоволодіння [ADDRESS] (житловий будинок (літ. А-1), з прибудовою літ. а-1, житловий будинок літ. В-2, підвал літ. В/п, вбиральню літ. Б-1, сарай літ. Е-1 і паркан №1,2) загальною площею 257,3 кв.м., житловою площею 80,6 кв.м. спільною сумісною власністю її та [PERSON] і розділити його між сторонами. Визнати за нею право власності на 11/25 часток домоволодіння [ADDRESS] , залишити за відповідачем 14/25 часток домоволодіння [ADDRESS] та стягнути з відповідача на її користь судові витрати, які складаються з судового збору (витрат на забезпечення позову) та витрат зі сплати послуг судового експерта. Ухвалою судді від 12.12.2018 року дану позовну заяву залишено без руху. 20 грудня 2018 року на адресу суду надійшла уточнена позовна заява, в якій було усунено недоліки, вказані в ухвалі суду. Ухвалою судді від 22.12.2018 року відкрито у справі спрощене позовне провадження. 17.01.2019 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Також, 17.01.2019 року на адресу суду від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено наступне. Заявлений позов він не визнає в повному обсязі та вважає, що вимоги позивача є не законними, не обґрунтованими та такими, що суперечать чинному законодавству. Ознайомившись із позицією позивача, що викладена в її позовній заяві, та вимогою щодо визнання будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , спільним майном, набутим під час шлюбу та визнання Ѕ частини будинку за [PERSON] , вважає, що зазначені вимоги не можуть бути задоволені, а факти викладені в позовній заяві, не відповідають фактичним обставинам. Твердження позивача про те, що, нібито, вони проживали разом з квітня 2006 року цивільним шлюбом та вели спільне господарство - не відповідає дійсності, оскільки він до липня 2006 року жив та працював у м. Харкові (що підтверджується копією трудової книжки). Після переїзду з м. Харкова до м. Маріуполя влітку 2006 року він проживав у гуртожитку Маріупольського порту (по [ADDRESS] ), оскільки не мав власного житла у м. Маріуполі, а батьки проживали у Запорізькій області, та на той час він з батьками займалися пошуком відповідного житла для переїзду батьків до Маріуполя. З позивачкою вони познайомилися лише влітку 2006 року, коли він їздив околицями Маріуполя з метою огляду пропонованих ріелторами йому з батьками варіантів будинку, та почали зустрічатися з позивачкою з осені 2006 року, але однією сім`єю не проживали, бо за правилами проживання у гуртожитку, де він проживав на той час, туди не можна було приводити сторонніх осіб, а тим паче проживати з ними. Таким чином, позивачка у 2006 році проживала у своїх батьків (у с. Іллічівське Першотравневого району), а він у гуртожитку. Твердження позивача про те, що вони разом прийшли до спільної думки про купівлю власного житла, також є абсолютно безпідставним та неправдивим, оскільки ініціаторами придбання будинку у м. Маріуполі були його батьки - [PERSON] та [PERSON] , ще задовго до 2006 року, які на той час проживали у Запорізькій області у с. Карла-Маркса (після перейменування Троїцьке) та мали намір переїхати до м. Маріуполя і оселитися разом з ним для проживання однією сім`єю, для чого і умовили його переїхати з м. Харкова до м. Маріуполя. Пошуки будинку у м. Маріуполі були розпочаті його батьками задовго до його знайомства з позивачкою. Після його переїзду з м. Харкова до м. Маріуполя він теж брав участь у пошуках підходящого будинку. Восени 2006 року був знайдений підходящий варіант домоволодіння, розташованого за адресою [ADDRESS] . У грудні 2006 року вказане домоволодіння було придбане за його спільні кошти та батьків. За взаємною домовленістю з батьками домоволодіння було оформлене на його ім`я, оскільки він є їх єдиним сином. У договорі купівлі-продажу будинку від 28.12.2006 року зазначено, що домоволодіння складається з готового шлакоблочного житлового будинку літ. А-1, надвірних споруд (літ. Б-1, літ. Е-1) та шлакоблочного житлового будинку літ. В-2 готовністю 74%. Вказаний процент готовності будинку був зазначений у договорі купівлі-продажу на підставі технічного паспорту від 14.05.2004 року. Такий же відсоток готовності був зазначений і у довідці-характеристиці № 286 від 14.01.2000 р., наданій Маріупольським БТІ. З того часу документи на домоволодіння не оновлювалися, хоча відсоток готовності будинку на час його придбання був фактично значно більшим, оскільки повністю були зведені стіни, перекриття, зроблений дах, мала місце чорнова обробка підлоги, стін, стелі, були вставлені вікна та двері. Тобто ця частина домоволодіння (літ. В-2) потребувала певного поточного ремонту, а не добудови. Одразу ж після придбання домоволодіння ним було розпочато процедуру приватизації земельної ділянки, на якій розташоване вказане домоволодіння, та яка була завершена протягом наступного року. Після придбання домоволодіння батьки переїхали проживати до м. Маріуполя, та вони почали ремонт домоволодіння на свій смак. Всі роботи вони робили з батьком самотужки, будівельні матеріали придбавалися на його кошти та кошти батьків. Після укладення шлюбу у червні 2007 року позивач не захотіла переїздити жити до його з батьками будинку, бо не хотіла жити з його батьками, і вони стали жити у її батьків, які мешкали у с. Іллічівське Першотравневого району. У листопаді 2007 року у них народився син [PERSON] . Після народження дитини позивач три роки знаходилася у відпустці по догляду за дитиною, потім, у 2010 році, вона звільнилася з попередньої роботи з лікарні, де працювала молодшою медичною сестрою і сиділа вдома ще 3 роки, допоки син не пішов до школи. На роботу виходити вона не хотіла, ніякого заробітку за ці роки не мала, тому і придбавались будівельні матеріали для ремонту будинку (як це вона стверджує у позовній заяві) їй не було за що. Фінансово він повністю самостійно забезпечував сім`ю. Після одруження з позивачкою він мав намір проживати у будинку зі своїми батьками, як вони то і планували, придбавши будинок з батьками, та вмовляв дружину переїхати жити від її батьків до його батьків до Маріуполя, але вона категорично відмовлялася, та наполягала на придбанні окремого від його батьків житла, для чого у серпні 2007 року ними був узятий кредит у Акціонерному комерційному промислово-інвестиційному банку (ЗАТ) в розмірі 10\~000 дол. США, що за курсом НБУ на дату оформлення кредиту (5,05 грн. за 1 дол. США) складав 55\~000 грн. з цільовим призначенням «на придбання житлового будинку» (п. 2.4. кредитного договору № 101/09 від 17.08.2007 р.). Кредит брався під заставу будинку, що належить йому на праві особистої власності, про що зазначено у абз. другому п. 1.4. Іпотечного договору № 56/09 від 17.08.2007 р., і про що позивач була обізнана. Згодом, на початку 2015 року, виконання вказаного кредитного договору було передано Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком до ПАТ «Альфа-Банк». Окреме житло на кредитні кошти вони не придбали, кошти витратили на потреби їх з позивачкою сім`ї. Погашення кредиту весь час здійснювалося ним особисто, адже до 2013 року позивач взагалі не мала самостійного доходу. Він і до цього часу самостійно продовжую погашати кредитні зобов`язання, які брались спільно коли вони були в шлюбі та щомісяця сплачує по 2\~500 3 000 грн. кредиту, хоча відповідно до ч. 4 статті 65 Сімейного кодексу України, договір укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Наразі поточна заборгованість по кредиту складає 4177,60 дол. США. На початку 2014 року, за збігом обставин, йому вдалося вмовити позивачку переїхати жити від її батьків до його з батьками будинку, оскільки, маючи непростий характер, позивачка постійно сварилася зі своїми батьками, та врешті-решт такі сварки вилилися у бійку, підтвердженням чому є звернення у листопаді 2013 року до міліції із заявою про побиття [PERSON] її батьком [PERSON] . Позивачкою при поданні позову не було додано жодного доказу, які б свідчили про її участь у поліпшенні домоволодіння чи хоча б об`єктивну можливість її участі у поліпшенні будинку. Позивачкою взагалі не приймається до уваги той факт, що оспорюваний нею будинок складає лише частину цілого домоволодіння зі ще одним будинком та надвірними спорудами. Позивач, не надаючи жодного доказу вартості майна на час придбання, не надаючи жодного доказу зроблених нею «поліпшень», чи її участі у «поліпшеннях», бажає поділити будинок, навіть не зважаючи на те, що у вказаному домоволодінні проживають його батьки, які теж, окрім нього брали участь у придбанні цього домоволодіння, у ремонті будинку як грошовими коштами, так і власною працею. Після розлучення, через дуже погані стосунки з колишньою дружиною, він переїхав жити з будинку до орендованої квартири, залишивши проживати колишню дружину з їх сином у будинку та не маючи наміру її виселяти, розуміючи, що з дружиною залишається їх дитина, що син ходить до школи неподалік від будинку, та бажаючи створити для сина якнайкращі умови проживання. Жодних розмов про виселення позивачки він ніколи і ні з ким не вів. Їх шлюб було розірвано більше трьох років тому рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 23.12.2015 року, весь цей час позивачка не заявляла жодних претензій щодо будинку, і лише коли він звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною батьком, який проживає окремо, позивачка почала вигадувати різноманітні приводи, аби досадити йому, не маючи на це жодних законних підстав. На підставі чого, просив відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Ухвалою судді від 18.01.2019 року в задоволенні клопотання [PERSON] про розгляд справи у порядку загального позовного провадження, відмовлено. 24.01.2019 року до суду від позивача [PERSON] надійшла заява, в якій зазначено наступне. На пошті вона отримала відзив на позовну заяву, з яким не згодна, оскільки обставини викладені в ньому не відповідають дійсності. Так, дійсно з 16.06.2007 року по 23.12.2015 року був зареєстрований їх шлюб з відповідачем, однак до цього вони проживали цивільним шлюбом з 2006 року, оскільки з відповідачем вони познайомились коли він приїздив до м. Маріуполя з м. Харків, а потім переїхав на постійне місце проживання до м. Маріуполі і влаштувався до ДП «Маріупольський торгівельний порт». Під час шлюбу у них народилась дитина, у зв`язку з вагітністю та родами, а також по причині ряду захворювань дитини, вона була вимушена зі згодою відповідача знаходитись у відпустці по догляду за дитиною. Однак, це не є підставою вважати, що в зазначений період [PERSON] заробляв і купував особисте майно, так як під час шлюбу їх доходи є спільними на підставі положень ст.ст.69-70 СК України. Оскільки у відповідача не було власного житла, а в наданому йому підприємством гуртожитку він не бажав проживати, то вони після знайомства одразу почали проживати в с. Іллічівське Першотравневого району у її батьків. На той період часу вони проживали з відповідачем у цивільному шлюбі, планували зареєструвати шлюб і зачати дитину. У них був спільний бюджет, так як на той момент вона працювала медсестрою, а відповідач влаштувався працювати електрослюсарем до ДП «Маріупольський торгівельний порт». Вони удвох планували придбати житло, так як ні у неї, ні у відповідача його не було, внаслідок чого почали відкладати кошти, харчувались за кошти її батьків. Тому стверджує, що в той час проживали цивільним шлюбом з відповідачем, та за спільною згодою у грудні 2006 року вирішили придбати буд. [ADDRESS] , який був у вигляді незакінченого будівництва, готовність 74 %, тому 28.12.2006 року був укладений [PERSON] договір купівлі-продажу будинку, для того, щоб договір був дійсний тільки з 05.06.2007 року. Оскільки у них було мало коштів, вони придбали тільки незакінчене будівництво. Грошові кошти на придбання незакінченого будівництва, батьки відповідача їм не надавали і спільно з ними будинок не придбавали. Батьки відповідача проживали у с. Карла Маркса Запорізької області. Також задля добудови будинку до повної готовності та ремонту в ньому, ними було вирішено взяти іпотечний кредит, який було оформлено на відповідача. Батьки відповідача жодних будівельних матеріалів не придбали, не брали участь у ремонті і ніколи разом з ними не проживали. Ухвалою судді від 21.02.2019 року \~здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. 14.03.2019 року позивачем до суду подано клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи. 28.03.2019 року до суду від представника відповідача надійшло клопотання про включення додаткових питань на розгляд будівельно-технічної експертизи. Ухвалою суду від 29.03.2019 року призначено по справі судову будівельно-технічну експертизу, оплату за експертизу покладено на позивача, провадження у справі зупинено. 17.02.2020 року на адресу суду від судового експерта надійшло повідомлення про неможливість проведення експертизи. 20.02.2020 року від судового експерта до суду надійшло повідомлення про продовження експертизи. 10.09.2021 року до суду від судового експерта надійшов висновок експерта №3 по справі №266/7197/18. Ухвалою судді від 20.09.2021 року відновлено провадження у справі, продовжено підготовче судове засідання. 11.10.2021 року, 19.10.2021 року від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог. 19.10.2021 року від представника відповідача [PERSON] [PERSON] надійшло клопотання про виклик та допит свідків, яке надалі просила не розглядати та клопотання про витребування доказів. Ухвалою судді від 19.10.2021 року клопотання представника відповідача [PERSON] [PERSON] про витребування доказів, задоволено. Зобов`язано [PERSON] надати суду оригінал та засвідчену копію технічного паспорту БТІ від 17.03.2020 року. 10.11.2021 року до суду від позивача надійшла заява з додаванням технічного паспорту. Також, 10.11.2021 року від представника відповідача до суду надійшли додаткові пояснення, в яких зазначено, що твердження позивачки про факт спільного проживання з відповідачем з квітня 2006 року є безпідставним, таким, що не ґрунтується на доказах і спростовується відповідачем. Шлюб між позивачкою та відповідачем був зареєстрований 16.06.2007 р., що підтверджується як самою позивачкою у позовній заяві, так і доказами, наявними у матеріалах справи. До цього часу позивачка та відповідач проживали окремо, спільного господарства не вели та зустрічалися час від часу з огляду на те, що відповідач до липня 2006 року жив та працював у м. Харкові. Оскільки між позивачкою та відповідачем наявна незгода з цього приводу, позивачка має доводити свою позицію в порядку, встановленому чинним законодавством України. З урахуванням положень ЦПК України, єдиним належним доказом спільного проживання позивачки з відповідачем однією сім`єю (цивільним шлюбом) в період з квітня 2006 р. по червень 2007 р. може бути рішення суду про встановлення такого факту в порядку окремого провадження. За відсутності належного доказу спільного проживання з відповідачем однією сім`єю в період з квітня 2006 р. по червень 2007 р., твердження позивачки про це є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не може бути прийнятим судом до уваги. Домоволодіння [ADDRESS] було придбане відповідачем 28.12.2006 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Дубровською О.А., приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу, зареєстрованого у реєстрі за № 58277. Відтак, твердження позивачки про належність вищезгаданого домоволодіння до спільної сумісної власності подружжя не відповідає дійсності та суперечить положенням СК України. У разі, якщо ж позивачка вважає, що своїми діями вона суттєво збільшила вартість майна (домоволодіння [ADDRESS] ), належного відповідачу, і це, начебто, надає їй право вважати це майно спільною сумісною власністю подружжя, то саме вона повинна доводити не лише сам факт збільшення вартості такого майна, а і свій особистий внесок у збільшення його вартості. Позовна заява не містить не лише доказів участі позивачки у збільшенні вартості майна, але навіть жодних посилань на такі докази, позивачкою не надано доказів того, що нею були вкладені в покращення будинку особисті кошти, як то і докази того, що її доходи взагалі дозволяли здійснити такі поліпшення (адже з моменту народження сина у листопаді 2007 року вона знаходилася у відпустці по догляду за дитиною до досягнення сином 6 років і аж до 2013 року самостійного заробітку не мала, а фінансово сім`ю забезпечував лише відповідач), а також позивачкою не надано доказів того, що покращення будинку потягло за собою зміну його кількісних та якісних характеристик, а вартість будинку істотно збільшилась саме внаслідок здійснених за період шлюбу поліпшень. Також, вважали за необхідне зазначити, що ухвалою Приморського районного суду міста Маріуполя від 29.03.2021 р. у справі було призначено будівельно-технічну експертизу, проведення якої було доручене судовому експерту Спиридонову В.А. 21.04.2021 р. судовим експертом Спиридоновим В.А. було складено Висновок експерта № 3 будівельно-технічної експертизи (далі «висновок № 3»). Висновок експерта є доказом в розумінні ЦПК України. Проте, висновок № 3 вимогам ЦПК України не відповідає, оскільки відомості, викладені у різних частинах висновку, є такими, що суперечать одне одному. На вирішення експерта було поставлено питання № 1, яка ринкова вартість будівель і споруд, які входять до складу 1\\2 частки домоволодіння по [ADDRESS] за технічним станом на момент її придбання 28.12.2006 року та на теперішній час? У заключній частині висновку № 3 (питання № 1) зазначено, що ринкова вартість будівель і споруд, які входять до складу 1\\2 частки домоволодіння по [ADDRESS] за технічним станом на момент проведення експертизи становить 405\~148 грн. і ця вартість збільшилась внаслідок збільшення загальної площі будівель, яка зросла за рахунок, начебто, введеного в експлуатацію жилого будинку літ. В-2. Проте, ці відомості не відповідають дійсності, оскільки незавершений будівництвом об`єкт (літ. В-2 у технічному паспорті) не введений в експлуатацію дотепер. Звідки судовий експерт [PERSON] отримав хибні відомості про введення в експлуатацію жилого будинку літ. В-2 у висновку № 3 не зазначено. Отже, судовий експерт [PERSON] , не вбачає різниці між житловим будинком та об`єктом незавершеного будівництва, який до введення в експлуатацію має лише статус будівельних матеріалів. Крім того, при визначенні вартості домоволодіння експерт застосовував порівняльний підхід, та визначив вартість житлового будинку з урахуванням попиту аналогічного нерухомого майна на ринку, без встановлення конкретних поліпшень житла здійснених під час шлюбу та їх вартості та, знову ж таки, не врахував, що введення в експлуатацію об`єкт незавершеного будівництва має лише статус будівельних матеріалів. Судовий експерт [PERSON] не зміг визначити точний час проведення ремонтно-будівельних робіт на незавершеному будівництвом об`єкті (літ. В-2 у технічному паспорті). Про це прямо зазначено у дослідницькій частині висновку № 3 (питання № 6). У договорі купівлі-продажу будинку від 28.12.2006 р. зазначено, що домоволодіння складається з готового шлакоблочного житлового будинку літ. А-1, надвірних споруд (літ. Б-1, літ. Е-1) та шлакоблочного житлового будинку літ. В-2 готовністю 74%. Вказаний процент готовності будинку був зазначений у договорі купівлі-продажу на підставі технічного паспорту від 14.05.2004 року. Такий же відсоток готовності був зазначений і у довідці-характеристиці № 286 від 14.01.2000 р., наданій Маріупольським БТІ. З того часу документи на домоволодіння не оновлювалися, хоча відсоток готовності будинку на час його придбання був фактично значно більшим, оскільки повністю були зведені стіни, перекриття, зроблений дах, мала місце чорнова обробка підлоги, стін, стелі, були вставлені вікна та двері. Тобто ця частина домоволодіння (літ. В-2) потребувала певного поточного ремонту, а не добудови. Після придбання домоволодіння батьки відповідача переїхали проживати до м. Маріуполя, та почали робити ремонт домоволодіння на свій смак. Всі роботи відповідач робив з батьком самотужки, будівельні матеріали придбавалися за його кошти та кошти його батьків. Отже, судовий експерт Спиридонов В.А., не може визначити, які саме ремонтно-будівельні роботи на незавершеному будівництвом об`єкті (літ. В-2 у технічному паспорті) були виконані в період, що передує придбанню нерухомості (з 14.05.2004 р. по 28.12.2006 р.), та в період між придбанням нерухомості та укладанням шлюбу (з 28.12.2006 р. по 16.07.2007 р.). На вирішення експерта було поставлено питання № 5: який фактично ступінь будівельної готовності незавершеного будівництвом об`єкта (літ. В-2 у технічному паспорті), розташованого по [ADDRESS] є на дату проведення експертизи? У заключній частині висновку № 3 (питання № 5) зазначено, що ступінь будівельної готовності незавершеного будівництвом об`єкта (літ. В-2 у технічному паспорті), розташованого по [ADDRESS] на дату проведення експертизи становить 100%. Натомість у дослідницькій частині висновку № 3 незавершений будівництвом об`єкт (літ. В-2 у технічному паспорті) зазначений як двоповерховий житловий будинок, споруджений за індивідуальним проектом, другий поверх якого, на дату проведення експертизи, не придатний для проживання. Отже, судовий експерт Спиридонов В.А., з невідомих підстав, вважає, що двоповерховий об`єкт незавершеного будівництва, другий поверх якого не придатний для проживання, начебто, готовий на 100%. На вирішення експерта були поставлені питання № 6 та № 7: -який перелік та об`єми фактично виконаних робіт з ремонту домоволодіння були виконані з моменту придбання домоволодіння (28.12.2006 р.) у будівлі під літ. В-2? -до якого виду робіт (нове будівництво, реконструкція, капітальний ремонт, тощо) належать фактично виконані роботи на об`єкті за період з 28.12.2006 р. по грудень 2015 р.? У відповіді на питання № 6 зазначено, що у незавершеному будівництвом об`єкті (літ. В-2 у технічному паспорті) були встановлені системи водопостачання, газопостачання, опалення, внутрішні перегородки 1-го поверху, внутрішнє облаштування приміщень 1-го поверху, дерев`яні віконні блоки замінені на металопластикові, встановлені гаражні ворота. Виконання даних робіт підтверджується фотографіями. Натомість у відповіді на питання № 7 зазначено, що ці роботи, начебто, відносяться до реконструкції жилого будинку. Згідно з наказом Держком ЖКГ від 17.05.2005 р. № 76 Про затвердження Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій (на який посилався сам судовий експерт [PERSON] ): ремонт будинку - комплекс будівельних робіт, спрямованих на відновлення, з можливим поліпшенням експлуатаційних показників елементів будинку; реконструкція жилого будинку - комплекс будівельних робіт, спрямованих на поліпшення експлуатаційних показників приміщень житлового будинку шляхом їх перепланування та переобладнання, надбудови, вбудови, прибудови з одночасним приведенням їх показників відповідно до нормативно-технічних вимог. З наведеного вбачається, що на відміну від «звичайного» ремонту, реконструкція жилого будинку повинна ґрунтуватись на переобладнанні, надбудові, вбудові або прибудові до жилого будинку. Висновок № 3 містить відомості про виконання робіт, спрямованих на поліпшення експлуатаційних показників елементів будинку, проте не містить жодних відомостей про переобладнання, надбудову, вбудову, прибудову до жилого будинку. При цьому, судовий експерт Спиридонов В.А., наводить критерії відмінності ремонту від реконструкції, але, з невідомих підстав, не застосовує їх або застосовує їх помилково. Крім того, у висновку № 3 міститься посилання на те, що у ході дослідження експертом [PERSON] був використаний технічний паспорт БТІ від 17.03.2020 року, який відсутній як у додатку до висновку № 3, так і у матеріалах справи. З урахуванням викладених зауважень, вважали, що висновок експерта № 3 будівельно-технічної експертизи складений 21.04.2021 р. судовим експертом Спиридоновим В.А., не містить обґрунтованих відповідей на частину питань, поставлених експертові, ґрунтується на документах, які не були надані для ознайомлення ані суду, ані іншій стороні по справі, тому просила відхилити висновок експерта № 3 будівельно-технічної експертизи складений 21.04.2021 р. судовим експертом Спиридоновим В.А. на виконання ухвали Приморського районного суду м. Маріуполя від 29.03.2019 р. у справі № 266/7197/18. Відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Ухвалою суду від 30.11.2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. 22.12.2021 року до суду від [PERSON] надійшли пояснення. В судове засідання позивач та її представник не з`явилась, при цьому в матеріалах справи міститься заява позивача про розгляд справи без її участі та в якій просила суд ухвалити рішення на її користь. Відповідач та його представник в судове засідання також не з`явились, при цьому від представника [PERSON] надійшла до суду заява, в якій просила справу розглянути без їх участі та відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог. Суд розглядає справу без фіксації судового процесу технічними засобами відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Згідно з\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог\~ст.5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами\~ст.10 ЦПК України\~передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені\~Конституцією\~та законами України. Суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Згідно\~ст. 3 СК України\~визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно ч. 1, 2\~ст. 21 СК України\~шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1\~ст. 36 цього Кодексу\~шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.06.2017 року, який рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 23.12.2015 року у справі №266/4129/15-ц було розірвано. (а.с.7). Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . (а.с.5,24). До шлюбу, відповідно до договору купівлі-продажу від 28.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Дубровською О.А., відповідачем придбано житловий будинок, недобудований житловий будинок з усіма надвірними спорудами та побудовами, що знаходиться під [ADDRESS] . На земельній ділянці Маріупольської міської ради, площею 449 кв.м., розташовано: один шлакоблочний житловий будинок літ. А-1, житловою площею 18,8 кв.м., дощана вбиральня літ. Б-1, цегельний сарай літ. Е-1, дощана огорожа - №1,шлакоблочний житловий будинок літ. В-2, готовністю 74 %. (а.с.6). Відповідно до технічного паспорту Маріупольського БТІ, виготовленого станом на 14.05.2004 року, [PERSON] в цілому, належить малогабаритний житловий будинок літ. А-1, житловий будинок літ. В-2, вбиральня літ. Б, сарай літ. Е-1, огорожа - №1-3. (а.с.37-39). З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №14786230 від 05.06.2007 року, виданого Маріупольським БТІ вбачається, що будинок [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 28.12.2006 року належить на праві приватної власності [PERSON] 17.08.2007 року між Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк (ЗАТ) та [PERSON] укладено кредитний договір №101/09, згідно умов якого, останньому надано кредит у сумі 10000,00 дол. США, з процентною ставкою за користування кредитом у розмірі 12,9 % річних на придбання житлового будинку. (а.с.42-44). 17.08.2007 року між Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк (ЗАТ) відповідачем укладений іпотечний договір №56/09, який випливає з кредитного договору №101/09 від 17.08.2007 року, де предметом договору іпотеку є нерухомість: іпотека жилого будинку літ. А-1 та житлового будинку літ. В-2, готовністю 74%, сарая літ. Е-1, вбиральні літ. Б-1, огорожі 1-3,загальною площею 18,8 кв.м., жилою площею 7,4 кв.м., розташованого на земельній ділянці Маріупольської міської ради, площею 449 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . (а.с.10-12). З копії державного акту на право власності на земельну ділянку від 04.12.2007 року вбачається, що [PERSON] на підставі рішення Маріупольської міської ради від 23.10.2007 року №5/15-2496 є власником земельної ділянки, площею 0,0452 га, за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1412300000:02:005:0352. (а.с.41). З доданих до матеріалів справи відповідачем квитанцій, датованих 20.03.2015 року, 25.09.2015 року, 28.12.2015 року, 28.01.2016 року, 29.02.2016 року, 25.03.2016 року, 22.04.2016 року, 24.05.2016 року, 23.05.2016 року, 29.06.2016 року, 29.07.2016 року, 22.08.2016 року, 27.09.2016 року, 30.11.2016 року, 28.12.2016 року, 27.01.2017 року, 23.02.2017 року, 28.03.2017 року, 27.04.2017 року, 29.05.2017 року, 23.06.2017 року, 30.08.2017 року, 26.09.2017 року, 25.10.2017 року, 28.11.2017 року, 27.12.2017 року, 26.01.2018 року, 26.02.2018 року, 27.03.2018 року, 26.04.2018 року, 25.05.2018 року, 26.06.2018 року, 26.07.2018 року, 27.08.2018 року, 25.09.2018 року, 25.10.2018 року, 26.11.2018 року, 26.12.2018 року вбачається, що відповідачем [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №101/09 від 17.08.2007 року, вносились грошові кошти у різних сумах помісячно. (а.с.45-55). У трудовій книжці відповідача [PERSON] (дата заповнення 04.02.2003 року) зазначено, що за спірний період часу, останній з 01.12.2005 року по 13.06.2006 року працював на посаді інженера конструктора в ЗАТ «Електрощит» у м. Харків, з 03.07.2006 року по 23.09.2007 року працював у ДП «Маріупольський морський торгівельний порт» на посаді електрослюсаря з ремонту електричних машин, з 24.09.2007 року по теперішній час працює механіком з ремонту устаткування там само. (а.с.57-60). З трудової книжки [PERSON] (дата заповнення 26.07.1976 року) вбачається, що відповідач 17.07.2007 року був звільнений за власним бажанням з центру електрозв`язку м. Бердянськ Запорізької області, у зв`язку з виїздом на нове місце проживання. (а.с.61-63). В трудовій книжці позивача [PERSON] (дата заповнення 04.06.2002 року) зазначено, що останню 01.06.2006 року переведено молодшою медсестрою централізованого стерилізаційного відділення та 31.10.2013 року звільнено з посади за власним бажанням по догляду за дитиною, до досягнення ним 14 років. 01.05.2015 року позивачу розпочалась здійснюватись виплата з Маріупольського міського центу зайнятості та 08.05.2015 року така була зупинена. 09.06.2015 року [PERSON] прийнята на насосну каналізаційну станцію, оператором в КП «Маріупольське ВУВКГ», 30.07.2015 року переведена машиністом наносних установок насосної каналізаційної станції, 01.10.2016 року позивачу присвоєно 3 розряд машиніста насосних установок, де і працює по теперішній час. (а.с.72-73). Позивачем до матеріалів справи додано квитанції та чеки на різні суми за період з 26.12.2018 року по 18.01.2019 року на придбання будівельних матеріалів. (а.с.74-77). Відповідно до висновку судового експерта Спиридонова В.А. за №3 від 21.04.2021 року: 1) ринкова (дійсна) вартість будівель та споруд, які входять у склад Ѕ частини домоволодіння [ADDRESS] по технічному стану на момент придбання 28.12.2006 року могла складати: 454546,80/2 = 227273 грн.; 2) Ринкова вартість будівель та споруд, які входять у склад Ѕ частини домоволодіння [ADDRESS] , на момент проведення оцінки в порівнянні з вартістю, встановленою на 28.12.2006 року збільшилась на 405148-227273 = 177875 грн.; 3) Згідно результатам обстеження об`єкта і в порівнянні з копією технічного паспорта на домоволодіння від 17.03.2020 року визначено, що об`єкт обстеження включає в себе наступні зареєстровані будівлі і споруди: будова літ. А-1 (житловий будинок), вартістю 810296/100*3 = 24308,88 грн.; будова літ. а-1 (прибудова), вартістю 810296/100*0,75 = 6077,22 грн.; будова літ. В-2 (житловий будинок з підвалом літ. В/п), вартістю 810296/100*93,0 = 753575,28 грн.; будова літ. а (сходи), вартістю 810296/100*0,1 = 810,3 грн., будова Б-1 (вбиральня), вартістю 810296/100*0,05 = 405,15 грн.; будівля літ. Е-1 (сарай), вартістю 810296/100*0,7 = 5672,07 грн., огорожа №1,2, вартістю 810296/100*2,4 = 19447,10 грн., розташовані на земельній ділянці, площею 449,0 кв.м. (відповідно технічного паспорта БТІ від 17.03.2020 року). Будівля, зазначена як літ. В-2 в технічному паспорті, складає 93/100 частини усього домоволодіння [ADDRESS] . 4) Фактична ступінь будівельної готовності незакінченого будівництва об`єкта (літ. В-2 в технічному паспорті) на дату придбання домоволодіння (28.12.2006 року), розташованого по [ADDRESS] , згідно техпаспорта на домоволодіння, договору купівлі-продажу домоволодіння, договору іпотеки склала 74 %. Якихось технічних документів, які підтверджують ступінь готовності незавершеного будівництва об`єкта (літ. В-2 в технічному паспорті), експерту не надано. 5) У відповідності з копією технічного паспорта БТІ на домоволодіння від 17.03.2020 року визначено, що ступінь будівельної готовності об`єкта, розташованого по [ADDRESS] складає 100 %. Згідно результатами обстеження об`єкта встановлено, що фактично за призначенням використовується І поверх і в технічних потребах підвал об`єкта (літ. В-2). 6) Список фактично виконаних робіт по ремонту домоволодіння виконаних з моменту придбання домоволодіння (28.12.2006 р.) в будівлі под. літ. В-2 описані до питання. 7) Фактичні виконані роботи по об`єкту в період з 28.12.2006 року по грудень 2015 року відповідають реконструкції жилого будинку. 8) Вартість фактично виконаних робіт, проведених у будівлі літ. В-2 на час проведення обстеження при умові їх виконання господарським способом може скласти 753575,28-74% = 195929,57 грн. (а.с.101-113). З технічного паспорта БТІ від 17.03.2020 року на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: [ADDRESS] вбачається, що власником будинку є [PERSON] та до складу домоволодіння входить: А-1 житловий будинок, В-2 житловий будинок, В/п підвал, Е-1 сарай, В-1 вбиральня, №1 огорожа. (а.с.132-139). Як встановлено судом, спірний житловий будинок придбаний відповідачем 28.12.2006 року до укладення шлюбу з позивачем. Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах\~СК України. У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя. Згідно зі\~статтею\~57 СК України\~у редакції на час укладення сторонами шлюбу\~\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:\~\~1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;\~\~2) майно,\~\~набуте\~\~нею,\~\~ним\~\~за\~\~час шлюбу,\~\~але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно,\~\~набуте нею,\~\~ним за час шлюбу,\~\~але за кошти,\~\~які належали їй, йому особисто. У частині сьомій названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. У\~статті\~\~60 СК України\~зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша\~статті 61 СК України). Можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є\~\~майно, набуте під час шлюбу. Таким чином, виходячи з вищенаведеного, а також враховуючи наявні в матеріалах справи докази: договір купівлі - продажу від 28.12.2006 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] , витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно Маріупольського БТІ від 05.06.2007 року, технічний паспорт, які видані на ім`я відповідача, кредитний договір №101/09 від 17.08.2007 року, іпотечний договір №56/09 від 17.08.2007 року, укладені між відповідачем та Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (ЗАТ), квитанції щодо сплати [PERSON] грошових коштів на виконання кредитних зобов`язань за кредитним договором №101/09, вказане нерухоме майно не є об`єктом спільної сумісної власності, та, як наслідок, правові підстави для визнання за позивачем права власності на 11/25 часток домоволодіння [ADDRESS] відсутні, а тому позов задоволенню не підлягає. Не береться судом до уваги доводи позивача щодо істотного збільшення вартості майна, з огляду на наступне. Конституція України\~у\~статті 41\~гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод\~( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73). У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті\~\~1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом. У\~статті 62 СК України\~передбачено втручання у право особистої приватної власності. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується\~\~обсяг правомочностей колишнього одноособового власника. Тому у самому законі,\~статті 62\~СК України\~передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та\~\~гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя. Зі змісту\~статті 62 СК України\~вбачається, що\~\~втручання у право власності може бути обґрунтованим, та\~\~дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути\~\~направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості\~\~є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Велика Палата Верховного Суду у висновку викладеному у постанові від 20 жовтня 2020 року у справі № 14-114цс20 зазначає, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що\~\~первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла,\~\~тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і\~\~не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування\~\~у шлюбі. Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість\~\~істотно збільшилося, не є підставою для\~\~визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя,\~\~у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у\~статті 62 СК України\~не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном. В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу. При\~\~посиланні на вимоги\~\~статті 62 СК України\~як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мала довести, що у збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду зауважує, зокрема, на такі висновки. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта. За змістом указаної постанови істотність збільшення вартості майна одного із подружжя передбачає, що доля первинної власності стає незначною, співмірно малою за остаточною ціною. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін\~\~та інші чинники не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат у майно, тобто вирішальне значення мають шляхи та способи збільшення такої вартості, яка\~\~має бути доведена тим з подружжя, хто претендує на таке майно. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що вона вносила внески у ремонтні роботи та оплату частини кредитної заборгованості за період перебування у шлюбі, так як ніде не працювала, у розумінні частини першої\~статті 62 СК України\~є достатньо значним для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тоді як сам по собі факт перебування позивача у шлюбі з відповідачем на момент здійснення зазначених ремонтних робіт та оплати щомісячних платежів не є підставою для визнання зазначеного майна спільним сумісним майном подружжя. Відповідно до\~ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Стаття 78 ЦПК України\~визначає, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно\~ст. 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Приймаючи рішення суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно зі змістом частини першої\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Обставини справи свідчать, що позиція позивача у цій справі є необґрунтованою та нівелює гарантії соціального захисту відповідної категорії осіб. Так, позивачем до позовної заяви, поданої до суду 06.12.2018 року, додані квитанції на придбання товарів для ремонту, датовані 26.12.2018 року, 13.01.2019 року та 18.01.2019 року, які не можуть свідчити про збільшення вартості майна та істотність такого збільшення. Крім того, судом не приймається до уваги, в якості доказу висновок будівельно-технічної експертизи №3 від 21.04.2021 року, виконаний судовим експертом Спиридоновим В.А. на підтвердження вимог позивача щодо збільшення вартості домоволодіння [ADDRESS] , з огляду на наступне. Згідно з ч. 1 ст. 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. На дослідження експерту, позивачем було надано технічний паспорт БТІ від 17.03.2020 року на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: [ADDRESS] , до складу якого входить: А-1 житловий будинок, В-2 житловий будинок, В/п підвал, Е-1 сарай, В-1 вбиральня, №1 огорожа. Судовим експертом у висновку №3 на перше питання: яка ринкова вартість будівель і споруд, які входять до складу 1\\2 частки домоволодіння по [ADDRESS] за технічним станом на момент її придбання 28.12.2006 року та на теперішній час, була зазначена відповідь, що ринкова вартість будівель і споруд, які входять до складу 1\\2 частки домоволодіння по [ADDRESS] за технічним станом на момент проведення експертизи становить 405\~148 грн. і ця вартість збільшилась внаслідок збільшення загальної площі будівель, яка зросла за рахунок, введеного в експлуатацію жилого будинку літ. В-2. Але, висновок експерта №3 в цій частині не можна взяти до уваги, оскільки з технічних паспортів, виданих БТІ від 14.05.2004 року та 17.03.2020 року, не вбачається наявності відомостей про введення в експлуатацію житлового будинку літ. В-2, тобто при дослідженні експертом в даному випадку не було враховано різниці між житловим будинком та об`єктом незавершеного будівництва, який до введення в експлуатацію має статус будівельних матеріалів. Судовим експертом при здійсненні обстеження нерухомого майна у відповіді на шосте питання - який перелік та об`єми фактично виконаних робіт з ремонту домоволодіння були виконані з моменту придбання домоволодіння (28.12.2006 р.) у будівлі під літ. В-2, не надано конкретного обґрунтування щодо видів ремонтно-будівельних робіт на незавершеному будівництвом об`єкті, які були виконані в конкретний період, а також відповідь на це питання повністю суперечить відповіді на сьоме питання, в якому зазначено, що всі роботи з шостого питання відносяться до реконструкції жилого будинку, тобто не містить змісту відповіді стосовно переобладнання, надбудов, вбудов, прибудов до жилого будинку. Також, експертом на п`яте питання: який фактично ступінь будівельної готовності незавершеного будівництвом об`єкта (літ. В-2 у технічному паспорті), розташованого по [ADDRESS] є на дату проведення експертизи, надано відповідь, про те, що ступінь будівельної готовності незавершеного будівництвом об`єкта (літ. В-2 у технічному паспорті), розташованого по [ADDRESS] на дату проведення експертизи становить 100%, але таке твердження не відповідає дослідницькій частині висновку експерта, де зазначено незавершений будівництвом об`єкт (літ. В-2 у технічному паспорті) як двоповерховий житловий будинок, споруджений за індивідуальним проектом, другий поверх якого, на дату проведення експертизи, не придатний для проживання. За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Розподіл судових витрат підлягає вирішенню у порядку, передбаченому\~ст. 141 ЦПК України. Судовий збір на підставі п.2 ч.2\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідача не стягується та покладається на позивача. За приписами\~статті 133 ЦПК України,судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Згідно ч.ч.3,4\~ст.139\~ЦПК України\~експерт,\~спеціаліст чи\~перекладач отримують\~винагороду за\~виконану роботу,\~пов`язану зі\~справою,\~якщо це\~не входить\~до їхніх\~службових обов`язків. Суми, що підлягають виплаті залученому судом експерту, спеціалісту, перекладачу або особі, яка надала доказ на вимогу суду, сплачуються особою, на яку суд поклав такий обов`язок, або судом за рахунок суми коштів, внесених для забезпечення судових витрат. Відповідно до ч.5 ст. 139 ЦПК України у випадках, коли сума витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, або витрат особи, яка надала доказ на вимогу суду, повністю не була сплачена учасниками справи попередньо або в порядку забезпечення судових витрат, суд стягує ці суми на користь спеціаліста, перекладача, експерта чи експертної установи зі сторони, визначеної судом відповідно до правил про розподіл судових витрат, встановлених цим Кодексом. З рахунку-фактури №3 від 03.07.2021 року наданого експертом Спиридоновим В.А. вбачається, що позивачем експерту була сплачена передплата за проведення будівельно-технічної експертизи у сумі 1000 грн., загальна вартість експертизи становить 9000,00 грн. Інших відомостей щодо сплати позивачем витрат на оплату послуг експерта щза проведену експертом будівельно-технічну експертизу суду не надано, а тому на підставі ч.5 ст.139 ЦПК України, витрати на оплату послуг експерта у розмірі 8000, 00 грн., слід стягнути з позивача [PERSON] на користь судового експерта Спиридонова В.А. На підставі викладеного,

Outcome: approved