Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з Гніздичівського державного спиртзаводу середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 02.10.2010 року по 26.12.2013 року в сумі 58870,00 грн., обґрунтовуючи вимоги тим, що з 02 червня 2004 року по 01 жовтня 2010 р. працював на посаді токара на Гніздичівському державному спиртзаводі. Відповідач в порушення вимог ст. 116 КЗпП України не провів повного розрахунку при звільненні, а тому згідно ч. 1 ст. 117 цього Кодексу зобов'язаний виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку. 10 серпня 2012 року рішенням Жидачівського районного суду з відповідача Гніздичівського державного спиртового заводу в його користь стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 20612,11 грн. та компенсацію за втрату частини зарплати через порушення термінів її виплати в сумі 2354,14 грн. На даний час рішення суду виконано, відповідач провів з позивачем розрахунок 26.12.2013 року, що підтверджується листом відділу ДВС Жидачівського РУЮ № 1690/09-20 від 10.06.2014 року. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, покликаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача Гніздичівського державного спиртового заводу в судове засідання не з`явився, подав заяву, в якій просить справу слухати за його відсутності, позов визнає. Суд,заслухавши позивача, дослідивши письмові докази по справі вважає, що заявлені не підлягають задоволенню. У відповідності ст. 115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватись працівникам регулярно в робочі дні у терміни, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць, через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять днів. Згідно вимог ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Виходячи з рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. 117 цього кодексу для звернення працівника до суду з вимогою про вирішення трудового спору щодо виплати середнього заробітку за час затримки проведення належного розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про це. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивачу було достовірно відомо про факт наявності заборгованості з виплати заробітної плати на час звернення до суду з первісним позовом 21 червня 2012 року. Рішенням Жидачівського районного суду від 02 липня 2012 року з відповідача Гніздичівського державного спиртового заводу в його користь стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 20612,11 грн. та компененсацію за втрату частини зарплати через порушення термінів її виплати в сумі 2354,14 грн. На підставі виконавчого листа, виданого на виконання вказаного рішення, відповідачем 26.12.2013 року проведені позивачу виплати у повному обсязі, що не заперечує позивач та підтверджується листом відділу ДВС Жидачівського РУЮ № 1690/09-20 від 10.06.2014 року. Таким чином, позивач повинен був звернутися до суду за захистом своїх прав, в тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли вона дізналася або повинна була дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з нею розрахувався. В той же час, позивач звернувся до суду з даним позовом 20 жовтня 2014 року, тобто з пропущенням строку. Заяв про поновлення строків позивач до суду не подавав, а судом під час розгляду справи поважність причин пропуску строку звернення до суду не встановлено. За таких обставин, суд не вбачає підстав для поновлення позивачу пропущеного строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню в зв'язку з пропуском позивачем строку звернення до суду.

Outcome: dismissed