Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання незаконним та скасування штатного розкладу, наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він з 01.10.2004 року по 01.12.2015 року обіймав посаду завідувача відділом профілактичної, організаційно-методичної роботи та епідеміологічного моніторингу Комунального закладу «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом» (надалі Центр). 15.06.2015 року директором Центру Голуб О.Б. було видано Наказ «Про організаційну структуру Центру» згідно якого було затверджено організаційну структуру Центру. Даним наказом було ліквідовано відділ профілактичної, організаційно-методичної роботи та епідеміологічного моніторингу та посаду завідувача цього відділу. 08.06.2015 року позивача було запрошено на засідання ліквідаційної комісії, де йому було запропоновано зайняти місце шофера, однак він відмовився. 11.06.2015 року відбулось чергове засідання комісії, де позивачу запропонували посаду помічника лікаря-епідемолога, тобто особи з середньою освітою, однак позивач також відмовився, оскільки закінчив санітарно-епідеміологічний факультет та не міг займати вказану посаду. Наказом директора Центру Голуб О.Б. від 01.12.2015 року позивача було звільнено із займаної посади. Позивач вважає звільнення незаконним, оскільки в силу ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності або штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці він має переважне право на залишення на роботі як більш кваліфікований працівник та працівник з тривалим безперервним стажем на даному місці роботи, який має вищу кваліфікаційну категорію за фахом епідеміологія, великий стаж роботи. Крім того він є інвалідом другої групи та згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» він має першочергове право не тільки на залишенні на роботі в разі звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України, але і на працевлаштування. В ході розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги, подавши 30.08.2016 року через канцелярію суду уточнену позовну заяву, яка була прийнята судом в судовому засіданні 08.09.2016 року. За таких обставин позивач просить визнати незаконним та скасувати штатний розклад Комунального закладу «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом» в новій редакції, як такий, що не відповідає чинному законодавству; визнати незаконним та скасувати накази Комунального закладу «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом» від 13.05.2015 року № 114-АД «Про деякі питання функціонування центру», від 15.06.2015 року № 167-Ад «Про наступне звільнення працівників Центру у зв'язку із скороченням чисельності або штату працівників», які стосуються проведення реорганізації в означеному закладі; визнати незаконним та скасувати наказ від 01.12.2015 року № 399-К Комунального закладу «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом» про звільнення позивача із займаної посади; поновити позивача на посаді завідувача за фахом епідеміологія Комунального закладу «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом»; стягнути моральну шкоду з директора Центру Голуб О.Б. в розмірі 70 000 грн, з головного бухгалтера в розмірі 25 000 грн та з особи, яка затверджувала новий штатний розклад в Департаменті охорони здоров'я КОДА в розмірі 5 000 грн; стягнути з Комунального закладу «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом» кошти за вимушений прогул позивача протягом місяця в розмірі 44 215,47 грн; стягнути з Комунального закладу «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом» кошти за юридичну допомогу в розмірі 10 000 грн. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представник відповідача Департаменту охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації в судовому засіданні заперечував проти позову, пояснивши суду, що 15.05.2015 року до Департаменту надійшов лист від директора Центру, в якому, з метою раціонального використання кадрів кадастрового ресурсу, на виконання діючих нормативних актів України, зобов'язань Уряду, передбачених Меморандумом про економічну та фінансову політику в частині скорочення чисельності працівників бюджетної сфери на 3 %, перспектив розвитку національної системи протидії Віл-інфекції/СНІДу відповідно до Стратегії реформ охорони здоров'я, був поданий на затвердження директора Департаменту штатний розпис Центру з його обґрунтуванням. Вказаний документ був опрацьований та проаналізований спеціалістами Департаменту та, у зв'язку із відсутністю порушень та розбіжностей з нормами чинного законодавства України, поданий на затвердження директору. Також представник відповідача вказав на те, що позивач в позовній заяві не зазначив, яких саме моральних чи фізичних страждань йому завдано, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди та якими доказами це підтверджується. Представник відповідача Комунального закладу «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом» в судовому засіданні, заперечуючи проти позову, пояснив суду, що на підприємстві відбулось скорочення чисельності штату працівників шляхом скорочення посади, яку обіймав позивач. [PERSON] двічі надавалася письмова пропозиція про його переведення на іншу роботу згідно з переліком посад від яких він усно відмовився, але висловити свою позицію письмово не погодився, про що було складено Акт. Інші посади він не мав можливості займати, оскільки його рівень кваліфікації не відповідав таким посадам, а заяви на перекваліфікацію він не подавав. Відповідачі Голуб О.Б. та Євдокименко К.В. в судове засідання не з'явилися, про час та місце слухання справи повідомлялись належним чином, направили до суду заяви про розгляд справи без їх участі, а тому суд вважає за можливе розглядати справу без участі відповідачів Голуб О.Б. та Євдокименко К.В. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона була членом комісії щодо звільнення працівників у зв»язку з скороченням штатів. Позивачу показували штатний розпис та пропонували посади шофера і помічника лікаря, перелік яких додається до штатного розпису. Вислухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. За умовами ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що з 01.10.2004 року позивач [PERSON] працював на посаді завідувача відділом профілактичної, організаційно-методичної роботи та епідеміологічного моніторингу Центру. Відповідно до письмових вказівок Департаменту охорони здоров'я Київської обласної адміністрації, викладених в листі від 23.01.2015 року № 1-06-203 та методичних рекомендацій Державної установи «Український центр контролю за соціально небезпечними хворобами Міністерства охорони здоров'я України (лист від 20.04.2015 року № 788) керівником Центру, в межах його компетенції, визначеної підпунктами 6.4.10 та 6.4.11 Статуту Комунального закладу «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом», затвердженого рішенням Київської обласної ради від 17.09.2013 року № 670-34-VI, прийнято рішення про наступне скорочення штату працівників Центру і для практичної реалізації цього заходу на підставі Наказу № 160-АД від 08.06.2015 року «Про утворення та роботу спеціальної комісії» створено спеціальну комісію. За результатами роботи даної комісії Наказом директора Центру Голуб О.Б. № 17-АД від 15.06.2015 року «Про організаційну структуру Центру» затверджено нову організаційну структуру Комунального закладу «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом». При цьому, з метою опрацювання нової структури Центру та внесення змін до штатного розпису було створено робочу групу із трьох працівників Центру, про що директором Голуб О.Б. було видано наказ № 114-АД від 13.05.2015 року «Про деякі питання функціонування Центру». У відповідності до ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Наказом № 167-Ад від 15.06.2015 року «Про наступне звільнення працівників Центру у зв'язку із скороченням чисельності або штату працівників» [PERSON] було письмово попереджено про звільнення з займаної посади з 19.08.2015 року, однак підпис про ознайомлення з даним наказом позивач відмовився, про що було складено Акти від 08.06.2015 року, 15.06.2015 року (т.1 а.с.191, 195). Судом також встановлено, що згідно поданої позивачем заяви про надання відпустки, наказами директора Центру № 226-К та № 205 від 28.07.2015 року позивачу було надано щорічну основну та додаткову відпустки, в зв'язку з чим його звільнення було перенесено на 01.09.2015 року. В зв'язку з тимчасовою непрацездатністю позивача в період відпустки, дату його звільнення було перенесено на перший день виходу на роботу, про що директором Центру Голуб О.Б. було видано Наказ № 240 від 01.09.2015 року. Наказом директора Центру Голуб О.Б. № 399-К від 01.12.2015 року [PERSON] було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснив, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, зокрема, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення штату, чи додержано власником норм законодавства, що регулюють вивільнення працівників, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу. При цьому мається на увазі, що роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії, які може виконувати працівник, і не лише за місцем його роботи в певному структурному підрозділі, а всі вакансії, які є в юридичної особи. Вчинення зазначених дій вимагає від роботодавця й положення ст. 49-2 КЗпП України. Пункт 1 ст. 40 КЗпП України передбачає можливість розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку зміни в організації виробництва і праці. Під змінами в організації виробництва і праці в п. 1 ст. 40 КЗпП України мають на увазі: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності; скорочення штату працівників. Із досліджуваних судом письмових доказів - наданих штатних розписів вбачається, що в дійсності на підприємстві відбулось скорочення чисельності штатів, а саме в Центрі відбулась зміна в організаційній структурі та зміна штатного розпису, внаслідок чого відбулось скорочення посад, серед них і посада завідувача відділу профілактичної, організаційно-методологічної роботи та епідеміологічного моніторингу, лікаря-епідеміолога, яку обіймав позивач. Рішення щодо скорочення чисельності та штату працівників було прийнято уповноваженим на те органом. Як вже було встановлено вище, позивач був повідомлений про можливе звільнення не пізніше ніж за два місяці у відповідності до вимог ст.. 49-2 КЗпП України та одночасно було запропоновано працевлаштування на іншу роботу в Центрі на всі вакантні посади. Зокрема, сам позивач у заяві на адресу директора КЗКОР КОЦС Голуб О.Б. (т.1 а.с.39) зазначає про ознайомлення із вакантними посадами та він зазначив про відмову в їх зайнятті. Слід також зазначити, що за заявою позивача Територіальною державною інспекцією з питань праці у Київській області здійснено перевірку, за результатами якої було складено Акт, яким встановлено, що в діях керівника Центру не було виявлено порушень норм законодавства про працю щодо порядку запланованого вивільнення працівників, у тому числі по відношенню до [PERSON] Відповідно до ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. Виходячи із змісту ст.. 42 КЗпП України першочергове право працівника на залишення на роботі виникає лише за умови рівної кваліфікації і продуктивності праці двох та більше осіб, які займають однорідні посади, що скорочуються. Разом з тим, як вже було встановлено судом скороченню підлягало по одній посаді інспектора кадрів, діловода, практичного психолога та завідувача відділу, яку обіймав позивач. Щодо доводів позивача, що йому не запропонували вакантну посаду лікаря -інфекціоніста, слід зазначити наступне. Так, на а.с.213 т.1 знаходиться лист Департаменту охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації № 1-36-970 від 25.03.2016 року, в якому зазначено, що особа з дипломом за спеціальністю гігієна, санітарія та епідеміологія не може бути призначена на посаду лікаря-інфекціоніста без проходження відповідних курсів спеціалізації. При цьому, [PERSON] не звертався до Департаменту з клопотанням про проходження навчання за спеціалізацією по інфекційних хворобах і таких доказів позивачем надано не було. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства України, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказів Комунального закладу «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом» від 13.05.2015 року № 114-АД «Про деякі питання функціонування центру», від 15.06.2015 року № 167-Ад «Про наступне звільнення працівників Центру у зв'язку із скороченням чисельності або штату працівників», які стосуються проведення реорганізації в означеному закладі; визнання незаконним та скасування наказу від 01.12.2015 року № 399-К Комунального закладу «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом» про звільнення позивача із займаної посади; поновлення позивача на посаді завідувача за фахом епідеміологія Комунального закладу «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом». Нормами трудового законодавства, зокрема ст. 232 КЗпП України, передбачено, що в судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, про зміну дати і формулювання причини (підстави) звільнення. Таким чином, звернення позивача до суду з позовом про визнання незаконним та скасування штатного розкладу Комунального закладу «Київський обласний центр профілактики та боротьби з ВІЛ/СНІДом» в новій редакції не відповідає передбаченим законодавством про працю України способам захисту трудових прав та інтересів. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що звільнення позивача з займаної посади за п.1 ч.1 ст.40 КзпП України відбулося з дотриманням трудового законодавства, вимоги ст.ст. 42, 49-2 КЗпП України відповідачем порушено не було, а отже у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про поновлення позивача на роботі. Оскільки позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди та стягнення коштів за вимушений прогул є похідними вимогами від позовних вимог про поновлення на роботі, в задоволені яких судом відмовлено, вказані позовні вимоги також не підлягають задоволенню. Згідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З урахуванням викладеного, враховуючи, що позивачем не було доведено протиправності дій відповідача при його звільненні з роботи та не надано доказів порушення його трудових прав, а судом не встановлено незаконності дій відповідача щодо таких обставин, тому в задоволенні усіх позовних вимог слід відмовити. Також не підлягають задоволенню вимоги про стягнення витрат на правову допомогу в зв'язку з тим, що судом відмовлено в задоволені позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed