Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вимогами до Держави України в особі Державної казначейської служби України і просить стягнути з Державної казначейської служби України на його користь інфляційні витрати в розмірі 26 396,74 грн. та 3% річних у розмірі 12 948,65 грн. Вимоги позивача обґрунтовані тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 серпня 2010 року визнано неправомірними дії відповідача щодо відмови в здійсненні перерахунку та виплати пенсії позивачу як інваліду 3 групи державної та додаткової пенсії, всупереч вимогам ст.50 та ч.4 ст.54 ) Закону України «про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 №796-ХІІ з 28.05.2008 року; зобов'язано відповідача провести перерахунок та проводити виплату позивачу державної пенсії як інваліду 3 групи у відповідності з вимогами сст.50, ч.4 ст.54, ч.3 ст. 67 Закону №796 з 28.05.2008 року з розрахунку державної пенсії у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком для непрацездатних громадян та щомісячної додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров'ю з розрахунку 50 відсотків мінімальної пенсії за віком дорівнюючої прожитковому мінімуму, встановленому відповідно до Закону України «Про прожитковий мінімум», з урахуванням різниці, яка була виплачена у цей період. Дане рішення ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду залишено без змін. Відповідач в добровільній формі відмовився виконувати судове рішення з посиланням на відсутність коштів та не фінансуванням з державного бюджету, що підтверджується відмовою управління пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя, №124/М-1 від 27.04.2012 р., але при цьому підтвердив суму заборгованості перед позивачем у розмірі 110 945,01 грн. 18 липня 2013 року Європейський суд з прав людини ухвалив остаточне рішення «Москаленко та інші проти України». Вказаним рішенням було об'єднано і заяву позивача №28353/12 до загальних 249 заяв зазначених в судовому рішенні. 16 серпня 2013 року постановою державного виконавця було відкрито виконавче провадження за рішенням Європейський суд з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 р. про виконання державою України рішення національного суду. Згідно вимоги державного виконавця №14-56/16 від 16.09.2014 року було встановлено, що Держава України сплатила позивачу заборгованість за судовим рішенням 25.06.2014 року, тобто термін невиконання судового рішення склав з 06.08.2010 р. по 25.06.2014 року. Тому, на думку позивача, заборгованість за інфляцією складає 26 396,74 грн., з урахуванням 3% річних 12 948,65 грн. Позивач просить застосувати положення ст. 625 ЦК України до відносин, які виникли внаслідок тривалого невиконання судового рішення та задовольнити його вимоги. Під час судового розгляду представник позивача підтримав вимоги, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні, надавши письмові заперечення суду. Суд вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали, прийшов до наступного висновку. Встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 серпня 2010 року визнано неправомірними дії відповідача щодо відмови в здійсненні перерахунку та виплати пенсії позивачу як інваліду 3 групи державної та додаткової пенсії, всупереч вимогам ст.50 та ч.4 ст.54 ) Закону України «про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 №796-ХІІ з 28.05.2008 року; зобов'язано відповідача провести перерахунок та проводити виплату позивачу державної пенсії як інваліду 3 групи у відповідності з вимогами сст.50, ч.4 ст.54, ч.3 ст. 67 Закону №796 з 28.05.2008 року з розрахунку державної пенсії у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком для непрацездатних громадян та щомісячної додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров'ю з розрахунку 50 відсотків мінімальної пенсії за віком дорівнюючої прожитковому мінімуму, встановленому відповідно до Закону України «Про прожитковий мінімум», з урахуванням різниці, яка була виплачена у цей період. Дане рішення ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду залишено без змін. 16 серпня 2013 року постановою державного виконавця було відкрито виконавче провадження за рішенням Європейський суд з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 р. про виконання державою України рішення національного суду. Пунктом 8 частини 1 статті 7 Бюджетного кодексу України передбачено принцип цільового використання бюджетних коштів - бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями. Згідно із ч.ч.1,2 ст.23 Бюджетного кодексу України будь - які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України чи рішенням про місцевий бюджет у порядку, визначеному цим Кодексом. Державна казначейська служба України виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов'язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до частини 1 статті 2 ЦК України. Тобто, Державна казначейська служба України жодних прав та інтересів позивача не порушувала, не вступала у правовідносини з позивачем і жодної шкоди позивачеві не завдала, а тому Державна казначейська служба України не повинна нести обов'язок з відшкодування будь - якої шкоди позивачу. Частинами 1 та 2 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed