Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з цим позовом та просив ухвалити рішення суду, яким стягнути з відповідача [PERSON] борг за договором позики у розмірі 34 631 грн. та судовий збір. В обґрунтування позову зазначає, що він позичив [PERSON] грошові кошти у розмірі 1000 дол. США строком повернення до 01.01.2018 року. Вказане підтверджується розпискою, власноручно написаною [PERSON] . До сьогоднішнього часу останній борг не повернув. Оскільки відповідач порушив взяті на себе зобов`язання, він має сплатити не лише заборгованість, а і передбачені чинним законодавством втрати від інфляції, 3% річних та пеню. На виконання зобов`язання просить стягнути з відповідача заборгованість згідно розписки гривневий еквівалент 1000 доларів США станом на 25.09.2018 року у розмірі 27 245 грн.; також 3% річних з вказаної суми за період з 02.01.2018 року по 15.08.2018 року у розмірі 504 грн.; пеню за період з 02.01.2018 року по 15.08.2018 року у розмірі 5593,07 грн.; втрати від інфляції за вказаний період у розмірі 1190,16 грн. З метою захисту своїх прав змушений звернутись до суду. У зустрічній позовній заяві [PERSON] просив визнати договір позики від 18.02.2017 року удаваним правочином та визнати, що відносини сторін регулюються правилами щодо правочину договору купівлі-продажу, який сторони насправді вчинили. Свої вимоги мотивував тим, що 27.09.2016 року між його дружиною [PERSON] та дружиною позивача за первісним позовом [PERSON] було укладено договір (розписку) про купівлю-продаж автомобіля Mitsubishi Lancer за 5000 доларів США. У цьому ж договорі зазначено, що [PERSON] отримала у якості авансу 3750 доларів США, а [PERSON] зобов`язується протягом року сплатити 1500 доларів США. В противному випадку [PERSON] повинен повернути всю суму авансу, а [PERSON] - автомобіль. 18.02.2017 року відповідач-позивач [PERSON] написав розписку, що позичив у [PERSON] гроші у сумі 1000 доларів США і зобов`язується їх повернути до 01.01.2018 року, однак насправді у той день [PERSON] переоформив на відповідача-позивача автомобіль. Фактично, сума, зазначена у розписці - це грошові кошти, які він мав би віддати за договором купівлі-продажу автомобіля. Тому спірний договір є удаваним. З метою захисту своїх прав змушений звернутись до суду. В судовому засіданні позивач-відповідач та його представник позовні вимоги підтримали повністю з підстав, зазначених в позові, просив їх задовольнити. У задоволенні зустрічних вимог просив відмовити повністю. Відповідач-позивач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні первісного позову. Зустрічні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити у повному обсязі. Свідок [PERSON] , знайомий [PERSON] , повідомив, що був присутній у МРЕО, коли оформляли автомобіль Mitsubishi Lancer. Право власності на автомобіль було зареєстроване за [PERSON] і він писав якийсь документ. Дочка сварилася з ним. Він особисто не бачив, щоб [PERSON] того дня отримав від [PERSON] гроші. Свідок [PERSON] , дружина відповідача-позивача [PERSON] , повідомила, що вона укладала розписку про купівлю автомобіля разом з своєю дочкою [PERSON] . Під час переоформлення автомобіля грошові кошти [PERSON] її чоловіку не передавав. Чоловік написав таку розписку під примусом. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, показання свідків, дослідивши надані матеріали справи, судом встановлено наступне. Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до чч. 1 та 2 ст. 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Стаття 1046 ЦК України визначає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до положень ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтями 525-526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. 18.02.2017 року відповідач-позивач [PERSON] власноручно написав розписку, згідно тексту якої він позичив у [PERSON] гроші в сумі одна тисяча доларів США і зобов`язується повернути дані кошти до 01.01.2018 року. Оригінал розписки долучений до матеріалів справи (а.с. 90). Судом встановлено наявність між сторонами позикових відносин, оскільки відповідач-позивач [PERSON] і у своїх поясненнях у судовому засіданні, і в тексті зустрічної позовної заяви не заперечував факту про наявність у нього боргу перед [PERSON] у розмірі 1000 доларів США. Копія розписки від 27.09.2016 року, де зазначено, що [PERSON] зобов`язується до кінця року виплатити суму, що залишилась і складає 1500 доларів США, лише підтверджує даний факт (а.с. 23). Не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні пояснення [PERSON] , що розписка ним була написана під примусом, оскільки наразі автомобіль Mitsubishi Lancer зареєстрований за ним, він ним користується, а до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій [PERSON] не звертався. Оскільки у визначений у розписці строк кошти [PERSON] повернуті не були, в позивача були підстави для звернення з даним позовом. Позивач просить стягнути з відповідача гривневий еквівалент суми боргу 1000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 25.09.2018 року у розмірі 27245 грн., що узгоджується з вимогами ст. 533 ЦК України щодо валюти виконання грошового зобов`язання. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки у тексті розписки учасники договору не визначили розмір процентів за користування коштами, тому обґрунтованими суд вважає позовні вимоги [PERSON] про стягнення 3% річних у розмірі 504 грн. Що ж до стягнення інфляційних втрат, то суд аналізує наступні норми права. За змістом ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Вказаний правовий висновок викладений у постанові ВСУ від 01.03.2017 року № 6-284цс17. Відтак не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] про стягнення витрат від інфляції у розмірі 1190,16 грн. Також безпідставними є і вимоги [PERSON] про стягнення пені у розмірі 5593,07 грн., оскільки стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ не ґрунтується ні на вимогах закону, ні на вимогах договору, оскільки у змісті розписки сторони не зазначили про умови, розміри та правила нарахування пені за несвоєчасне виконання зобов`язання. Таким чином, судом встановлені підстави для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] . Оскільки відповідач [PERSON] користується пільгами для осіб, інвалідів 1-ї групи, тому судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,80 грн. (а.с. 1) позивачу відповідно до положень ст. 141 ЦПК України слід компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому КМУ. Щодо вимог по зустрічній позовній заяві, то суд керується наступними нормами права. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Пунктом 25 ПП ВСУ від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» визначено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Судом встановлено наявність між сторонами зобов`язальних відносин. Твердження [PERSON] , що договір розписки від 18.02.2017 року є удаваним, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. По вказаній категорії справ обов`язок доказування лежить на стороні, яка вимагає визнання правочину удаваним, вона повинна довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки, обумовлені договором, тобто, тягар доказування удаваності правочину покладається на відповідача-позивача [PERSON] . Всупереч наведеному, останній не надав належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження зазначеного факту. Долучена копія розписки від 16.09.2016 року також не може слугувати доказом удаваності договору оспорюваного договору позики, оскільки сторони по розписці від 16.09.2016 року та 18.02.2017 року різні і з нього, навпаки, витікає обов`язок сім`ї [PERSON] повернути кошти сім`ї [PERSON] . Ухвалюючи рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] .

Outcome: partial