Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, в якій зазначає, що вона перебуває з ним у зареєстрованому шлюбі з 25 січня 1991 року. Від даного шлюбу у них народилася донька [PERSON], [INFO] та син – [PERSON], [INFO], які на даний час є повнолітніми. Оскільки вони з відповідачем не зійшлися характерами, з 2005 року - проживають окремо, їх шлюб існує формально. Спору про розподіл спільного майна немає, а тому просить розірвати шлюб, прізвище змінювати на дошлюбне не бажає. Позивач [PERSON], будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, в суд не з’явилася, подала заяву, в якій позов підтримала з мотивів висловлених у ньому, просить задовольнити. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи шляхом подачі оголошення у друкований засіб масової інформації – газету «Свобода» №93 (2927) від 07 листопада 2014 року, в суд не з’явився, причини неявки суду не повідомив . За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно ч.4 ст. 169 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши та оцінивши докази по справі, приходить до висновку що позов слід задовольнити, виходячи з таких міркувань. Зі свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ИД №422786, виданого 25 січня 1991 року Оріхівецькою сільською радою народних депутатів Підволочиського району Тернопільської області, вбачається, що 25 січня 1991 року зареєстрували шлюб [PERSON] та [PERSON], прізвище дружини після реєстрації шлюбу – “Кухарська”. Від шлюбу сторони мають двох спільних дітей, які на даний час є повнолітніми: дочку [PERSON], [INFO] та сина – [PERSON], [INFO]. Згідно із ст.24 Сімейного кодексу України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом встановлено, що відносини між сторонами не склалися, близько дев'яти років сімейні відносини між ними відсутні. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши об’єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов’язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім’ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має важливе значення, бажання зберегти сім’ю відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено.

Outcome: approved