Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся у Придніпровський районний суд м. Черкаси з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азот» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 18.01.2012 по 17.11.2017 він працював на ПАТ «Азот» на різних посадах. 17.11.2017 був звільнений, на підставі ст. 38 КЗпП України. У день звільнення, тобто 17.11.2017 ПАТ «Азот» виплатило йому заробітну плату за 13 днів листопада у сумі 4713 грн. 53 коп. Однак, повний розрахунок з виплати заборгованості по заробітній платі з ним так і не проведений. Також зазначає, що 20.06.2018 він звернувся з письмовою вимогою до підприємства про надання довідки з помісячним зазначенням відомостей про розмір нарахованої та виплаченої заробітної плати, а також щомісячні суми фактично утриманого з нього ЄСВ та суми нарахованого, але не сплаченого ЄСВ з відповідним періодом проведення такого нарахування. Одночасно з вказаним листом направлена вимога про виплату заборгованості по заробітній платі. Однак, довідку про нараховану та не виплачену заробітну плату так і не було видано, як і не виплачено заборгованість. У свою чергу, оскільки боржником так і не було надано довідку про розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, він звернувся за отриманням відповідних відомостей до Управління ПФУ у м. Черкаси та отримав зведену форму персоніфікованих даних ОК-5. Так, відповідно до його персоніфікованих даних, ПАТ «Азот» нараховано та виплачено: у липні 2017 року - 3568 грн. 88 коп., у червні 2017 року - 13103 грн. 62 коп., у травні 2017 року - 2659 грн. 58 коп., у квітні 2017 року - 3156 грн. 01 коп., у березні 2017 року - 7367 грн. 89 коп., у лютому 2017 року - 10658 грн. 05 коп., у січні 2017 року -10026 грн. 95 коп. Таким чином, позивач вважає, що відповідачем не було виплачено заробітну плату у розмірі 18790 грн. 67 коп. Крім того, позивач вважає, що за нормами ст. 117 КЗпП України відповідач по справі зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні. Так, відповідно до довідки форми ОК-5, що видана 01.07.2019: за вересень 2017 року йому було нараховано та виплачено - 7316 грн. 06 коп., а за жовтень 2017 року - 7552 грн. 28 коп. Таким чином, середньоденний заробіток становив 243 грн. 74 коп. (7316 грн. 06 коп. + 7552 грн. 28 коп. = 14868 грн. 34 коп.; вересень 2017 року - 30 днів + жовтень 2017 року - 31 день = 61 день; 14868 грн. 34 коп. / 61 день = 243 грн. 74 коп.). До того ж, вказує, що від дати звільнення 17.11.2017 до дати подання позову у суд 06.08.2019, затримка розрахунку складає - 627 днів. (44 дні у 2017 році + 365 днів у 2018 році + 218 днів у 2019 році). Таким чином, середній заробіток, станом на день подачі позовної заяви до суду - на 06.082019, становить - 152824 грн. 98 коп. (627 днів х 243 гри. 74 коп. (середньоденний заробіток). У позовній заяві також зазначено, що дії роботодавця щодо невиплати йому заробітної плати у період його роботи на підприємстві, не проведення з ним розрахунків при звільненні поставили його у скрутне матеріальне становище, унеможливили його забезпечення нормального існування та членів його сім`ї та непрацездатних батьків, що мало наслідком виникнення тяжкого психологічного стану. Вказане також зумовило необхідність після повного робочого дня шукати додаткові джерела доходу для забезпечення свого існування. На ПАТ «Азот» він пропрацював з 18.01.2012 по 17.11.2017, тобто протягом більше ніж 5 (п`ять) років, присвятив власне життя даному підприємству, часто відмовляючись переходити на інші підприємства, надіючись, що ситуація покращиться. Заборгованість по заробітній платі йому не виплачується вже понад 20 місяців. Саме через затримку по виплаті заробітної плати він змушений був звільнитися. У зв`язку зі значною затримкою заробітної плати він відчуває моральні страждання, втратив нормальні життєві зв`язки, був змушений економити на харчах, одязі, не мав змоги купити хоча б якийсь подарунок дитині, дружині, у яких були дні народження, змушений був взагалі виїхати за кордон на заробітки. Вказане призвело до значних душевних переживань. Завдана йому моральна шкода обумовлюється моральним та фізичним стражданням внаслідок порушення його законного права на заробітну плату, приниженням честі, гідності, ігноруванням його прав, втратою у зв`язку з цим престижу та ділової репутації серед співпрацівників, знайомих, друзів та родичів. Крім того, ситуація з невиплатою заробітної плати відобразилась досить сильно на ньому, також в силу того, що у 2017-2019 р.р. зростали тарифи на комунальні платежі, а субсидії він не отримував. Таким чином, позивач просить суд стягнути з ПАТ «Азот» на свою користь заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у сумі -18790 грн. 67 коп., середній заробіток за весь час затримки виплати нарахованої, але не виплаченої заробітної плата при звільненні працівника по день фактичного розрахунку, починаючи з 17.11.2019 по день ухвалення рішення судом (станом на 06.08.2019 -152824 грн. 98 коп.), моральну шкоду у сумі - 20000 грн. 00 коп., витрати на правову допомогу у розмірі 4000 грн. 00 коп., а також суму сплаченого судового збору. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.08.2019, суддя Придніпровського районного суду м. Черкаси Позарецька Світлана Михайлівна, у результаті автоматизованого розподілу судової справи між суддями, визначена для розгляду судової справи № 711/6375/19 (а.с. 12). Ухвалою суду від 12.08.2019 позовну заяву прийнято, відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Заперечень щодо такого порядку розгляду справи сторони не надали. Крім того, сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті справи (а.с. 13). На виконання вимог ст. 178 ЦПК України, представницею відповідача за довіреністю Ярмоленко О.В. надано до суду письмовий відзив на позовну заяву від 13.09.2019 № 501-06/562 та докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову. Просить у задоволенні позову відмовити, оскільки надані позивачем відомості персоніфікованих даних ОК-5 «Індивідуальні відомості про застраховану особу» не можуть бути належними доказами для підтвердження заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі та визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з розрахунку середньоденного заробітку у сумі 243 грн. 74 коп. Більше того, заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у сумі 10685 грн. 60 коп. перерахована позивачу 26.07.2019 на його банківський рахунок, відкритий в АТ «СБЕРБАНК» Черкаське відділення № 2. Крім того, 09.08.2019 на банківський рахунок позивача перераховано компенсацію втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням їх виплати у сумі 2006 грн. 20 коп. Таким чином, заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі перед [PERSON] повністю відсутня. До того ж, невиплата належних сум при звільненні позивачу сталась не з вини ПАТ «АЗОТ», а через відсутність об`єктивної можливості здійснити таку виплату, оскільки 07.03.2017 відбулася повна зупинка виробництва, що призвело до поглиблення скрутного фінансового становища і лише з червня 2017 року підприємство почало відновлювати свою роботу, проте з-за простою - існує гостра нестача оборотних коштів. Крім того, зазначає, що постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 29.05.2017 накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить ПАТ «АЗОТ» в межах суми стягнення 611 872 475 грн. 30 коп. При цьому, жодному з рахунків ПАТ «АЗОТ» ані чинним законодавством, ані постановою державного виконавця не було надано статусу «захищеного», що унеможливило виплату заробітної плати з цих рахунків. Також, постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області від 11.04.2018 було арештовано грошові кошти у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів 43851523 грн. 90 коп. Таким чином, оскільки вина ПАТ «АЗОТ» щодо невиплати заробітної плати позивачу при звільненні відсутня, то і його позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не підлягають задоволенню. Крім цього, зазначено, що в разі задоволення позовних вимог, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає істотному зменшенню з огляду на принцип співмірності, та з відрахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору. Щодо вимог позивача про стягнення заподіяної моральної шкоди у розмірі 20000 грн. 00 коп., то вважає, що вказані вимоги позивачем обгрунтовано лише словами, не надавши належних та допустимих доказів, які б підтвердили заподіяну йому моральну шкоду та її розмір, а тому позивачеві необхідно також відмовити у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди у повному обсязі. До того ж, щодо вимог позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, вважає, що фактично позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами суму витрат на професійну правничу допомогу. Позивачем відповідь на відзив подано не було. У судове засідання позивач [PERSON] та його представник - адвокат Гаврильченко В.М. не з`явились, хоча про час, дату та місце проведення судового засідання повідомлялися у встановленому законом порядку. 29.11.2019 адвокат Гаврильченко В.М. навдав до суду клопотання про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні представниця відповідача ПАТ «АЗОТ» за довіреністю - Ярмоленко О.В. заперечувала проти задоволення заявлених позовних вимог, на підставі обґрунтування, що висвітлене у відзиві на позовну заяву від 13.09.2019 № 501-06/562. Враховуючи думку позивача та його представника, заслухавши доводи представниці відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, позивач [PERSON] працював протягом часу з 18.01.2012 по 17.11.2017 на підприємстві (ПАТ «Азот») і відповідно до наказу № 823-вк від 13.11.2017 звільнений за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України. На час звільнення з роботи йому не була виплачена заробітна плата в повному обсязі. Станом на час розгляду справи, встановлено, що ПАТ «Азот» (код ЄДРПОУ: 00203826) не ліквідоване. У порушення вимог ст. 116 КЗпП України, відповідач ПАТ «АЗОТ» у день звільнення позивача не здійснив виплату нарахованої заробітної плати. Як вказала представниця відповідача ПАТ «Азот» у відзиві на позовну заяву від 13.09.2019 № 501-06/562 та підтверджується довідкою ПАТ «Азот» від 06.09.2019, заборгованість по заробітній платі, станом на 06.09.2019, перед [PERSON] відсутня. Повний розрахунок по заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі з [PERSON] було проведено 26.07.2019. Крім того, 09.08.2019 на банківський рахунок позивача перераховано компенсацію втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням їх виплати у сумі 2006 грн. 20 коп., яка відноситься до фонду заробітної плати. Таким чином, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення з ПАТ «Азот» на його користь заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у сумі 18790 грн. 67 коп., необхідно відмовити. На думку суду, між сторонами має місце спір, що виникає із трудових правовідносин, який регулюється Кодексом законів про працю України (глава VІІ). Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків. Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту щодо даного спору визначені КЗпП України. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законом України «Про оплату праці» та інш. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Частиною першою ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позивачем не порушені строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України (позовна заява надійшла до суду 06.08.2019) з врахуванням положень рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 по справі №4-рп/2012 та тих обставин, що заборгованість по заробітній платі сплачена позивачеві лише 26.07.2019. При розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком (ст. 238 КЗпП України). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України). Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок. Як визначено ст. 116 згаданого Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Між тим, відповідач у відзиві на позовну заяву посилається на те, що розрахунок з позивачем при звільненні не був проведений не з вини підприємства, а через накладений державним виконавцем арешт на кошти та майно підприємства, що унеможливило проведення будь-яких банківських операцій; з-за того, що відповідач був поставлений у залежність від ціни на природній газ, який є основною сировиною для виробництва продукції ПАТ «Азот», а також вартості імпортних мінеральних добрив та значними змінами в кон`юнктурі ринку, зупинення виробництва. Проте, посилання відповідача на дані обставини є безпідставними. При розгляді справи судом не встановлено вини [PERSON] , як працівника підприємства, у виникненні становища, яке призвело до затримки з ним розрахунку по заробітній платі. Як зазначалося вище, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП України). Крім того, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 у № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. За таких обставин, до стягнення з ПАТ «АЗОТ» на користь [PERSON] підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.11.2017 по 08.08.2019. Абзацом другим п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до абзацу третього п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Пунктом п`ятим розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом восьмого розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.11.2017 по 08.08.2019, суд виходить з наступного: як вбачається з матеріалів справи, кількість днів затримки розрахунку при звільненні за період з 18.11.2017 по 08.08.2019 включно, становить 429 робочих днів. Згідно з даними довідки № 1119 від 06.09.2019 середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 326 грн. 19 коп. При визначенні кількості робочих днів суд виходить із п`ятиденного робочого тижня позивача та даних, викладених у листі Мінсоцполітики України від 05.08.2016 № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» та листі Мінсоцполітики України від 19.10.2017 №224/0/103-17/214. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.11.2017 по 08.08.2019 включно становить 139935 грн. 51 коп. (із розрахунку 326 грн. 19 коп. (середньоденний заробіток) х 429 робочих днів), який і підлягає до стягнення з ПАТ «Азот» на користь [PERSON] з наступним відрахуванням (утриманням) при виплаті податків та обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України. При цьому, суд вважає, що позивачем не вірно здійснено розрахунок розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який зазначено - 152824 грн. 98 грн. На думку суду, підстави для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, про що вказує відповідач у відзиві, відсутні. Суд вважає, що вирішення даного спору узгоджується з рішеннями Верховного Суду України, що викладені у постанові від 03.07.2013 справа № 6-60-цс13, від 16.01.2012 справа № 6-54цс11, від 25.04.2012 справа № 6-23цс12, від 29.01.2014 справа № 6-144цс13, від 27.04.2016 № 6-113цс16. Крім того, частиною першою ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоди визначені статтею 1167 ЦК України. Так, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Як визначено ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Статтею 237-1 КЗпП визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об`єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до висновків Верховного Суду України, що викладені у постанові від 25.04.2012 по справі № 6-23цс12, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 4, 5 ЦПК України в ред. Закону України від 03.10.2017). КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків щодо компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема, - повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Враховуючи встановлені обставини, суд вважає, що позивачеві була завдана відповідачем моральна шкода внаслідок бездіяльності відповідача, а саме: невиплати у встановлені строки заробітної плати. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує обставини справи, у тому числі тривалість порушення прав позивача, характер порушення прав позивача, характер та обсяг душевних страждань, втрату нормальних життєвих зв`язків, здійснення додаткових зусиль для організації власного життя, зусиль, вжитих для відновлення порушених прав, а також принципи розумності та справедливості. Тому, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про відшкодування йому моральної шкоди у розмірі 500 грн.00 коп., яка є достатньою і справедливою компенсацією завданої моральної шкоди. В іншій частині вимог щодо відшкодування моральної шкоди, як на думку суду, слід відмовити, яка є явно завищеною. Відносно витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 4000 грн. 00 коп., суд зазначає наступне: статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Отже, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл вказаної категорії судових витрат є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення позивачем таких витрат. До позовної заяви позивачем долучено лише витяг з договору про надання правової допомоги № 1/07/19 від 01.07.2019, який містить визначені лише п. 1.6 та п. 1.7 про права адвоката та повноваження щодо можливості отримувати адвокатом відомості, що стосуються його клієнта [PERSON] . Також, долучено квитанцію до прибуткового касового ордеру № 1245 від 02.07.2019 про отримання, як зазначено, від [PERSON] коштів у розмірі 4000 грн. 00 коп. (правова допомога), а також Ордер серії ЧК № 128478 від 23.10.2019. Проте, до матеріалів справи позивачем та його представником адвокатом Гаврильченко В.М. не долучено жодних належних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт тощо), враховуючи договір № № 1/07/19 від 01.07.2019 про надання правової допомоги. За відсутності належних доказів здійснення позивачем витрат на професійну правничу допомогу суд позбавлений можливості здійснити розподіл судових витрат в цій частині, а тому у задоволенні вимог про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, слід відмовити. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи думку відповідача, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, а саме, - слід стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати звільненому працівнику за період з 18.11.2017 по 08.08.2019 у сумі 139935 грн. 51 коп. з наступним відрахуванням (утриманням) при виплаті податків та обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України, а також моральну шкоду у сумі 500 грн. 00 коп. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України, згідно із якими судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги ПАТ «Азот» задоволено частково на суму 140435 грн. 51 коп., що становить 81,25 % від заявлених вимог, то із відповідача ПАТ «Азот» на користь позивача необхідно стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог у сумі 1404 грн. 20 коп. (квитанція № 0.0.1428355239.1 від 06.08.2019). На підставі викладеного та,

Outcome: partial