Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив суд стягнути з Державної казначейської служби за рахунок коштів державного бюджету грошову компенсацію моральної шкоди у розмірі 3 000 000,00 грн, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду. Позов мотивований тим, що позивач незаконно перебував під кримінальним переслідуванням з 13 жовтня 2015 року по 20 березня 2019 року, з них 5 днів був позбавлений волі - перебував під вартою з 29 березня 2018 року до 02 квітня 2018 року. Під час досудового розслідування позивач зазнав значних душевних страждань, втратив свою ділову репутацію, відбулись негативні зміни у особистому житті, він має велике коло спілкування, і незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності та опублікування низки статей негативного змісту про позивача суттєво вплинула на ставлення до нього друзів, знайомих та партнерів, підірвала його авторитет та статус добропорядної, добросовісної, чесної, гідної людини, яка має бездоганну ділову репутацію, призвело до розірвання шлюбу та звільнення його з посади начальника Головного управління Держгеокадастру в Одеській області. Позивач змушений був докладати значних зусиль для підтвердження своєї невинуватості у вчиненні злочину та відновлення ділової репутації, чим безумовно завдано додаткових душевних страждань позивачу. Відповідач Державна казначейська служба України подала відзив на позов, в якому позов не визнано, вказано, що жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачу не завдало, а тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану діями інших суб`єктів. У позовній заяві відсутні відомості щодо заподіяння позивачу страждання у визначеному ним розмірі. Ухвалою судді від 03 червня 2020 року відкрито провадження у справі, а її розгляд призначено здійснювати за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання, сторонам роз`яснено підставі, час та черговість подання заяв по суті справи. 11 лютого 2021 року до суду надійшов відзив на позов відповідача Державної казначейської служби України, у якому відповідач не визнав позовні вимоги, а також представник у відзиві просив справу слухати за відсутності сторони відповідача. Відзиву, заяв або клопотань від прокуратури Київської області не надходило. Ухвалою суду від 03 березня 2021 року закрито підготовче провадження і призначено справу до розгляду по суті. Вислухавши позивача, який в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити, представника відповідача І, який проти задоволення позову заперечував, посилаючись на доводи викладені у відзиві, а представник відповідача ІІ будучи повідомленим належним чином в судове засідання не з`явився, що у відповідності до ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач був начальником Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, одружений, на його утриманні перебували на час подій: дружина - [PERSON] , донька - [PERSON] (Том І а.с. 34-35). Також, відповідно до договорів утримання особи, що потребує постійного стороннього догляду у позивача на утриманні на час події перебували [PERSON] та [PERSON] (Том І а.с. 36-37). Рішенням Суворівського районного суду міста Одеси від 21 листопада 2016 року у справі № 523/11960/16-ц позов [PERSON] задоволено, а шлюб між нею та позивачем розірвано (Том І а.с. 38-39). У позивача [PERSON] встановлено низку захворювань, зокрема, гострий бронхіт, тривалого перебігу, ЛН - ІІ ст., поліп прямої кишки. ГРЕБ, Єрозивний рефлюкс-єзофагит. Хронічний гастродуоденит, асоційований з Helicobacter pylori в стадії загострення. Хронічний панкреатит в стадії загострення. Хронічний коліт в стадії загострення. Єнцефалопатія І-ІІ ст., змішаного генезу, помірно виражений цефалгічний, вестибуло-атактичний, астенічний синдром (Том І а.с. 24-32). Слідчим управлінням ГУ НП в Київській області проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12014110130000360 від 29 січня 2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 209 КК України. 13 жовтня 2015 року [PERSON] повідомлено про підозру у зловживанні службовим становищем, тобто в умисному в інтересах третіх осіб використанні службовою особою службового становища всупереч інтересах служби, що спричинило тяжкі наслідки, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України (Том І а.с. 33-42). Процесуальне керівництво даного кримінального провадження здійснювала прокуратура Київської області (нині - Київська обласна прокуратура). Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 18 листопада 2015 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва (нині - Київський апеляційний суд) від 03 грудня 2015 року у справі № 761/33918/15-к відмовлено у задоволенні клопотання прокурора прокуратури Київської області Каленіченка А.О. про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо [PERSON] . Застосовано до [PERSON] запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. Заборонено підозрюваному [PERSON] , залишати місце свого проживання за адресою: [ADDRESS] , в нічний період часу, а саме з 21:00 год. до 07:00 год. наступної доби. Зобов`язано підозрюваного [PERSON] прибувати за кожною вимогою до органу досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду, а в разі неможливості з`явитися через поважні причини завчасно повідомляти про це посадову особу або орган, що здійснив виклик; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України (Том І а.с. 43-51). Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 19 січня 2016 року у справі № 761/1564/16-к в задоволенні клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відмовлено та застосовано запаобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, строком до 16 лютого 2016 року (Том І а.с. 52-54). 16 лютого 2016 року заступником прокурора Київської області строк досудового розслідування у зазначеному кримінальному провадженні продовжено до 6 місців, тобто до 16 квітня 2016 року (Том І а.с. 55-60). 18 березня 2016 року [PERSON] повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри від 16 жовтня 2015 року у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України (Том І а.с. 61-73). Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 22 березня 2016 року у справі № 761/110771/16-к задоволено клопотання прокурора та застосовано відносно [PERSON] запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання. Покладено на останнього обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КК України, строком до 16 квітня 2016 року (Том І а.с. 74-80). На початку квітня 2016 року прокуратурою Київської області з кримінального провадження № 12014110130000360 було виділено кримінальне провадження № 12016110000000114. 01 квітня 2016 року у кримінальному провадженні № 12016110000000114 - [PERSON] повідомлено про підозру у зловживанні службовим становищем, тобто в умисному в інтересах третіх осіб використанні службовою особою службового становища всупереч інтересах служби, що спричинило тяжкі наслідки, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України (Том І а.с. 81-93). 08 квітня 2016 року [PERSON] було вручено обвинувальний акт у зазначеному кримінальному провадженні, а 25 квітня 2016 року апеляційним судом Київської області у справі № 361/2199/16-к відмовлено у направленні його до іншого суду. У зазначеній справі прокуратурою Київської області неодноразово заявлялись відводи всім складам суддів Броварського районного суду Київської області, які були задоволені, а тому обвинувальний акт у справі було передано на розгляд до Києво-Святошинського районного суду Київської області. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 грудня 2016 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 31 січня 2017 року у справі № 369/6433/16-к з підстав не відповідності вимогам ст. 291 КПК України обвинувальний акт у вказаному кримінальному провадженні повернуто прокурору прокуратури Київської області. 13 березня 2017 року прокурором прокуратури Київської області вручено [PERSON] обвинувальний акт у зазначеному кримінальному провадженні, який ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 березня 2017 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 03 травня 2017 року у справі № 369/6433/16-к з підстав не відповідності вимогам ст. 291 КПК України повернуто прокурору прокуратури Київської області. 14 вересня 2017 року року прокурором прокуратури Київської області вручено [PERSON] обвинувальний акт у зазначеному кримінальному провадженні, який ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 листопада 2017 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 28 листопада 2018 року у справі № 369/10026/17-к з підстав не відповідності вимогам ст. 291 КПК України повернуто прокурору прокуратури Київської області. Стороною захисту [PERSON] неодноразово заявлялось до прокуратури Київської області про закриття кримінального провадження в зв`язку з неодноразовим поверненням обвинувального акту судом. 29 березня 2018 року [PERSON] було затримано в порядку ст. 208 КПК України та того ж дня у кримінальному провадженні № 12014110130000360 повідомлено про підозру в участі у злочинній організації з метою вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів, участі у злочинах, вчинених злочинною організацією, а саме у заволодінні чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненому в особливо великих розмірах у складі злочинної організації, зловживанні службовим становищем, тобто умисному в інтересах третіх осіб використанні службовою особою службового становища всупереч інтересам служби, що спричинило тяжкі наслідки державним інтересам вчиненому у складі злочинної організації, вчиненні правочину з майном, одержаним внаслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, що передувало легалізації (відмиванню) доходів, вчиненому в особливо великих розмірах, у складі злочинної організації, тобто у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 209 КК України. 29 березня 2018 року о 23:55 год. [PERSON] поміщено до ізолятора тимчасового тримання ГУНП у місті Києві. 30 березня 2018 року слідчий Слідчого управління Головного управління Національної поліцїі в Київській області Слончак Д.О. звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із клопотанням про застосування відносно [PERSON] запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 30 березня 2018 року у справі № 761/11477/18 задоволено клопотання старшого слідчого слідчого управління Головного управління Національної поліції в Київській області Слончака Д.О., погоджене з прокурором відділу прокуратури Київської області Кузьо Н.В., та застосовано до підозрюваного [PERSON] запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком до 27 травня 2018 року, з одночасним визначенням застави в розмірі 1 000 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 1 762 000 грн., та покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України (Том І а.с. 244-245). 02 квітня 2018 року позивача звільнено з-під варти на підставі ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 30 березня 2018 року - під заставу, що підтверджується довідкою ДУ «Київський слідчий ізолятор» серії КИВ № 17649 від 02 квітня 2018 року (Том І а.с. 242). 11 квітня 2018 року на виконання ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 30 березня 2018 року у справі № 761/11477/18, [PERSON] здав слідчому свої паспорти громадянина України для виїзду за кордон. Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 29 травня 2018 року у справі № 761/19446/18 продовжено до 25 липня 2018 року строк дії ухвали від 30 березня 2018 року у справі № 761/11477/18 та встановлених нею обов`язків. Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні неодноразово продовжувалося прокуратурою Київської області, зокрема до 29 березня 2019 року. 20 березня 2019 року постановою заступника начальника відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України Шевченка А.Г. кримінальне провадження № 12014110130000360 від 29 січня 2014 року у частині підозри [PERSON] та інших осіб у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст.28 ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 209 КК України закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливості їх отримати (Том І а.с. 25-33). Таким чином, у період з 13 жовтня 2015 року по 20 березня 2019 року, тобто 3 роки, 5 місяців та 7 днів, на [PERSON] було покладено низку обов`язків, що суттєво обмежували його звичний спосіб життя, соціальні контакти, та можливість виїзду за кордон для відвідання спеціалізованих закладів лікування, які є життєво необхідними для позивача, у зв`язку з його станом здоров`я. Під час перебування під слідством у кримінальному провадженні № 12014110130000360 від 29 січня 2014 року у засобах масової інформації та на різних Інтернет-ресурсах було опубліковано низку статей негативного характеру про позивача, що призвело до втрати його ділової репутації та звуження кола потенційних місць працевлаштування, зокрема виключення з них посади в державних органах та органах місцевого самоврядування. У ЗМІ з`являлись публікації, які негативно вплинули на ділову репутацію позивача, зокрема: «[INFO]», опублікована на сторінці [INFO] ; «[INFO]», опублікована на сторінці [INFO] ; « [INFO] », опублікована на сторінці [INFO] « [INFO] », опублікована на сторінці [INFO] ; « [INFO] », опублікована на сторінці [INFO] ; « [INFO] », опублікована на сторінці [INFO] ; «[INFO]», опублікована на сторінці [INFO]. У відповідності до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, зокрема, внаслідок, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Виходячи із буквального тлумачення норми закону можна дійти висновку, що усі перелічені випадки, як то: - незаконне засудження; - незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення; - незаконне взяття і тримання під вартою; - незаконне проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки; - незаконне накладення арешту на майно; - незаконне відсторонення від роботи (посади); - інші процесуальні дій, що обмежують права громадян - є самостійними підставами відшкодування моральної шкоди, тобто такими що не охоплюються їх початком, до прикладу - незаконне взяття під варту і їхнім закінченням - винесенням виправдувального вироку за реабілітуючих обставин. Отже, за кожну із незаконних процесуальних дій органів досудового слідства та прокуратури, суду особа може вимагати відшкодування моральної шкоди. При цьому, необхідно враховувати, що, наприклад, проведення в особи виїмки, обшуку, не обов`язково пов`язується з тим, що ця особа перебуває під слідством і судом. За КПК України у редакції 1960 року, існував перелік слідчих дій, які могли здійснюватися до порушення кримінальної справи, а саме: огляд, обшук, виїмка, освідування, затримання і допит підозрюваних, допит потерпілих, свідків. Отже, не можна пов`язувати перелік обставин (незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду), за яких громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода, із обставинами перебування такого громадянина під слідством і судом. Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відповідно до п. 5 ст. 3 цього ж Закону у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода. Положеннями ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Тобто чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме ст. 1176 ЦК України та Закону. Оскільки Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не містить чітких вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень ст.ст. 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3221/19-ц та Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №641/8857/17. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими правомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. За постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У п.п. 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України. Так, судом встановлено, що проти позивача незаконно порушено кримінальну справу та пред`явлено обвинувачення, а також незаконно взято і утримано під вартою. У позові [PERSON] просить відшкодувати моральну шкоду у розмірі 3 000 000 грн. за незаконне перебування з 13 жовтня 2015 року по 20 березня 2019 року під кримінальним переслідуванням, зокрема за перебування з 18 листопада 2015 року по 19 січня 2016 року під домашнім арештом, з 19 січня 2016 року по 25 липня 2018 року під особистим зобов`язанням, а також в період з 29 березня 2018 року до 02 квітня 2018 року під вартою. З урахуванням долучених до справи доказів, суд приходить до висновку про наявність підстав для відшкодування шкоди, завданої позивачу незаконними діями правоохоронних органів та суду за незаконне перебування з 13 жовтня 2015 року по 20 березня 2019 року під кримінальним переслідуванням, між тим, визначений позивачем розмір підлягає зменшенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). Зазначені висновки узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, висловленими у постановах від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, від 24 квітня 2017 року у справі № 6-2885цс16, від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, тобто з інших підстав, ніж неправомірне перебування під судом та слідством, судам необхідно виходити із загальних положень про відшкодування шкоди, які вимагають враховувати характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі фактичні підстави позову, якими обґрунтовано як обставин спричинення, так і розмір відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Відтак, розмежовуючи види незаконних процесуальних дій органів досудового слідства та прокуратури, за які спеціальним законом передбачено відшкодування моральної шкоди, і зважаючи на те, що законодавством не встановлено чіткого розміру відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ, а зазначено тільки мінімальний розмір, з якого необхідно виходити при її визначенні, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь [PERSON] моральної шкоди за порушення кримінальної справи, пред`явлення обвинувачення, довготривалий розгляд справи з 13 жовтня 2015 року по 20 березня 2019 року (3 роки, 5 місяців та 7 днів), виходячи одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а саме: за 41 місяць по 6000 гривень (мінімальний розмір заробітної плати станом на 01 січня 2021 року), що у загальному розмірі складає 246 000 грн. та 7 днів (7х250) у сумі 1 750 грн., що разом становить 247 750 грн. та збільшивши вказану суму відшкодування в десять разів до 2 477 500 грн. Стосовно вимог позову [PERSON] щодо відшкодування сум, сплачених ним у зв`язку з наданням останньому юридичної допомоги в період з 13 жовтня 2015 року по 20 березня 2019 року, слід зазначити наступне. Так, за час перебування [PERSON] під слідством та судом йому надавалась юридична (правова) допомога адвокатом Кишенею В.С. згідно з договором про надання правової допомоги від 01 грудня 2015 року (Том ІІ а.с. 107-108), додатковою угодою № 1 від 01 грудня 2015 року (Том ІІ а.с. 109-110), додатковою угодою № 2 від 01 квітня 2016 року (Том ІІ а.с. 111), додатковою угодою № 3 від 30 березня 2018 року (Том ІІ а.с. 112). Згідно з актами №№ 1 - 7 прийму-передачі наданих послуг, позивачу була надана юридична (правова) допомога: акт від 29 лютого 2016 року на суму 30 000,00 грн. (Том ІІ а.с. 113-114), акт від 31 травня 2016 року на суму 11 000,00 грн. (Том ІІ а.с. 115-116), акт від 31 серпня 2016 року на суму 40 000,00 грн. (Том ІІ а.с. 117-118), акт від 28 лютого 2017 року на суму 19 000,00 грн. (Том ІІ а.с. 119), акт від 31 травня 2017 року на суму 16 000,00 грн. (Том ІІ а.с. 120), акт від 30 грудня 2017 року на суму 14 000,00 грн. (Том ІІ а.с. 121), акт від 31 травня 2018 року на суму 20 000,00 грн. (Том ІІ а.с. 122). Вбачається, що загалом, згідно вищевказаних актів прийому-передачі наданих послуг, позивачу була надана юридична (правова) допомога на суму 150 000,00 грн. 28 лютого 2017 року позивачу було надано рахунок № [NUMBER] з оплати правничих послуг на суму 100 000 грн. (Том ІІ а.с. 125), а 28 лютого 2017 року останнім його оплачено, що підтверджується квитанцією № 336510 (Том ІІ а.с. 126). Також, 20 грудня 2019 року позивачу було надано рахунок № [NUMBER] з оплати правничих послуг на суму 50 000,00 грн. (Том ІІ а.с. 123), а 14 січня 2020 року останнім його оплачено, що підтверджується меморіальним ордером № МВ40710128 (Том ІІ а.с. 124). Цивільним законодавством України, зокрема положеннями ст. 1176 ЦК України, встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. У відповідності до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. При цьому завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Право на відшкодування такої шкоди виникає зокрема у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що у вказаних вище випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Отже, відповідно до п. 4 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» понесені позивачем витрати на юридичну (правову) допомогу в кримінальному провадженні, яке було закрито за вищевказаних обставин у розмірі 150 000,00 грн. підлягають відшкодуванню. Стосовно суб`єктного складу учасників судового розгляду слід зазначити наступне. Статтею 56 Конституції України передбачено, що держава закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Рішенням Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Таким чином, відшкодування майнової шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, необхідно виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Відповідно до ст. 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Згідно з п. 1 п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Зазначені рішення передаються до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для виконання. Відповідно до п. 23-1 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України єдиний казначейський рахунок - це рахунок, відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування та кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні. Згідно з п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (п. 3 п. 4 Положення). Згідно із п. 9 Положення Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Відповідно до пп. 14 п. 4 Положення про головні управління Державної казначейської служби України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 12 жовтня 2011 року № 1280, Головне управління Казначейства відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Із системного аналізу наведених нормативно-правових актів вбачається, що Державна казначейська служба України, діючи від імені держави у цілому, здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Правовий статус цього органу визначається функціями з обслуговування єдиного казначейського рахунку держави, пов`язаними з консолідацією та обслуговуванням Державного бюджету України, зокрема й з безспірним списанням коштів державного бюджету. Таким чином, належним відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі, зокрема є відповідний орган Казначейської служби (який відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету) та орган, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 359/11706/15-ц, провадження № 61-13907св18 та від 10 січня 2019 року у справі № 532/1243/16-ц, провадження № 61-34251св18. Відповідно до п. 30 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, на підставі встановлених обставин,

Outcome: partial