Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-07 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулась до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнення, просить: розірвати шлюб, укладений між нею та [PERSON] 10.08.1991 р., зареєстрований Люботинською міською радою Харківського району, актовий запис № 140; визнати за позивачем право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка була придбана на підставі договору купівлі-продажу від 28.09.2001 р.; визнати за позивачем право власності на 1/2 частину автомобіля RENAULT LAGUNA, 1998 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований 11.02.2011 року ВРЕР МВ № 7 ГУ МВСУ м. Валки в Харківській області; визнати за позивачем право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів у вигляді недобудованого гаражу по пров. Оранжерейному, 4, м. Люботин, Харківської області, з побудованими стінами з керамічної цегли, бетонного фундамента з погребом, металевими воротами та азбестобетонною шиферною крівлею, вартістю у відповідності до техпаспорту 211759 грн. Позов обґрунтований тим, що сімейне життя у сторін не склалось, внаслідок частих сварок та суперечок сторони втратили спільну мову, у сторін виявились різні погляди на життя, різні цілі та плани на майбутнє. Фактично сторони не проживають разом протягом року, шлюбно-сімейні стосунки припинено остаточно, спільного бюджету сторони не мають, спільного господарства не ведуть. В зв'язку з викладеним, позивач просить розірвати шлюб. Крім того, сторонами в період шлюбу були придбані автомобіль та самочинно побудований гараж, який не оформлений. Оскільки дане майно є спільною сумісною власністю позивач просить визнати за нею право власності на 1/2 частину. Спірна квартира була придбана в період шлюбу, однак за кошти, які належали особисто позивачу та були передані матір'ю останньої в рахунок її відмови від частини спадщини, що залишилась після смерті батька. Виходячи з викладеного, позивач просить визнати за нею право власності на квартиру в цілому. Позивач в судовому засіданні поданий позов підтримала, просила його задовольнити та пояснила, що сторони перебувають у шлюбі з 1991 року. У них народився син 1993 року, який на теперішній час проживає разом із матір'ю. В 2001 році сторони придбали квартиру, гроші на придбання якої дала мати позивача в рахунок того, що позивач відмовилась від своєї частини спадщини, яка відкрилась після смерті батька. Разом із тим, сторони на час придбання квартири проживали однією сім'єю, обидва працювали та мали дохід, мали спільний бюджет та квартира придбавалась на потреби сім'ї. Пізніше були придбані автомобіль та гараж, які є їх спільною сумісною власністю. Представник позивача в судовому засіданні поданий позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов визнали частково, пояснивши, що квартира була придбана за спільні кошти, а тому є спільною сумісною власністю. Стосовно автомобіля представником відповідача зазначено, що фактично позивачем обрано неправильний спосіб судового захисту, оскільки автомобіль є річчю неподільною, а тому його поділ має відбуватись шляхом визнання права власності за одним із співвласників та присудженням компенсації іншому співвласнику. Стосовно гаражу відповідач пояснив, що даний гараж був переданий останнім третій особі [PERSON] згідно розписки в рахунок погашення заборгованості за позикою, яку відповідач раніше отримав від третьої особи в зв'язку з необхідністю оплати за навчання сина. Щодо розірвання шлюбу відповідач позов визнав та не заперечував проти розірвання шлюбу. Третя особа, [PERSON], в судовому засіданні пояснив, що у березні 2015 року позичив [PERSON] 700 доларів США, 200 з яких відповідач невдовзі повернув, а в рахунок погашення решти боргу влітку 2015 року запропонував передати гараж, на що [PERSON] погодився. Пізніше він привіз до гаражу свої речі, зробив нову проводку та перекриття. Під час судового розгляду судом встановлено наступне. 10серпня 1991 року сторони уклали шлюб, що підтверджує свідоцтво про укладення шлюбу, видане Люботинською міською радою Харківській області, актовий запис № 140. В період шлюбу у сторін народився син [PERSON], [INFO] Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Бажання відновити шлюбні відносини сторони не виявили, виходячи з чого суд дійшов висновку про те, що подальше перебування у шлюбі суперечить інтересам сторін, тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 28.09.2001р. [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS]. Позивач стверджує, що дана квартира була придбана за кошти, які належали особисто позивачу та були передані матір'ю останньої. Доводи позивач підтверджуються показаннями допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], брата позивача, [PERSON], сина сторін, [PERSON], матері позивача, які в судовому засіданні підтвердили, що [PERSON] в рахунок відмови позивача від спадщини після смерті батька передала позивачу приблизно 700 доларів США для придбання квартири. Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (норма, яка діяла на час придбання квартири) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Разом із тим, чинним на момент придбання квартири Кодексом про шлюб та сім'ю України не було передбачено можливості визнати особистою приватною власністю одного з подружжя майно, яке було придбано за його особисті кошти. При цьому, суд вважає помилковим посилання позивача в позовній заяві на ст. 57 Сімейного кодексу України, оскільки даний нормативно-правовий акт набрав чинності 01.01.2004р. Враховуючи, що спірна квартира була придбана в період шлюбу, сторони в той час проживали однією сім'єю, мали спільний бюджет, обоє працювали та мали дохід, що встановлено та підтверджено в судовому засіданні, суд дійшов висновку про те, що спірна квартира є спільною власністю сторін, а тому за позивачем має бути визнано право власності тільки на 1/2 її частину. В період шлюбу сторонами був придбаний автомобіль RENAULT LAGUNA, 1998 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], що підтверджується копією технічного паспорту від 11.02.2011р. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Виходячи з викладеного, суд вважає позов в цій частині таким, що підлягає задоволенню. При цьому, суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що при поділі має бути призначено компенсацію за частку одного зі співвласників, оскільки у даній справі позивачем не ставиться питання про поділ спільного майна подружжя в натурі. Стосовно визнання права власності на самочинно побудований гараж суд зазначає наступне. Під час судового розгляду встановлено, що сторонами у 2007 році був придбаний самочинно побудований гараж, який знаходиться біля будинку [ADDRESS]. На даний гараж виготовлений технічний паспорт (а.с. 12-14). Згідно звіту про оцінку № 050916-1 від 05.09.2016р. вартість гаража складає 54900 грн. Сама будівля складається з фундаменту бетонного стрічкового, цегляних стін, перекриття з дерев'яних балок, покрівля з шиферу, ворота металеві, комунікації - електроосвітлення. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що даний гараж не зареєстрований у встановленому законом порядку, а тому вважається самочинним будівництвом. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу будівлі або споруди після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи завершеним будівництвом з юридичної точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Висновок суду ґрунтується на правовійпозиції Верховного Суду України, викладеній у Постанові від 16.12.2015р. по справі № 6-2710цс15, яка, згідно ч. 2 ст. 214 ЦПК України є обов'язковою для застосування. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Таким чином, самочинно побудований гараж підлягає поділу між сторонами як майно, набуте в період шлюбу, шляхом визнання права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів згідно звіту про оцінку гаражу. При цьому, представник відповідача зазначив, що позивачем не заявлено клопотання про проведення судової будівельно-технічної експертизи для з'ясування будівельних матеріалів, з яких складається гараж. Водночас, представник відповідача не заперечувала проти встановленого звітом про оцінку переліку будівельних матеріалів, з яких складається гараж, тому суд приймає звіт про оцінку як належний доказ. Крім того, суд відхиляє доводи відповідача про те, що даний гараж був відчужений третій особі в рахунок погашення боргу за договором позики, оскільки дана угода укладена відповідачем та третьою особою у вигляді розписки та без попереднього отримання згоди позивача, що є обов'язковим при вирішення питання про відчуження спільної власності. Суд вважає, що фактично угода про перехід права власності на спірний гараж між відповідачем та третьою особою не укладена. Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial