Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, який в подальшому уточнив, та просить стягнути з відповідача [PERSON] районної адміністрації Львівської міської ради на його користь 3 529 грн. 30 коп. матеріальної шкоди, 11 500 грн. моральної шкоди, 5 000 грн. витрат на правову допомогу та сплачений судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що є власником автомобіля марки «Фольксваген пассат», номерний знак польської реєстрації RLA 03227, на якому він 25.12.2014р. близько 19.50год. рухався по вул. Садовій у напрямку вул. С. Петлюри у м. Львові та відчув сильний удар в ліве переднє колесо. Вийшовши із салону автомобіля виявив, що лівим переднім колесом автомобіля зачепив встановлений роздільний бордюр, де не було встановлено дорожній знак «Обїзд перешкоди з правого боку». У результаті дорожньо-транспортної пригоди його автомобілю завдано технічні пошкодження. Крім того, вказав, що даною дорожньо-транспортною пригодою йому спричинено моральної шкоди, оскільки 26.12.2014 р. позивач разом із сімєю планував поїздку до [PERSON] для святкування католицького Різдва Христового із родиною, а також у нього були заплановані ділові зустрічі по бізнесу з компанією «Amway», з якою він співпрацює як приватний підприємець. Також позивач був змушений документально підтверджувати факт даної ДТП на митниці, для уникнення порушень митних правил з його боку. Просить позовні вимоги задовольнити. В судовому засіданні позивач та представник позивача адвокат В.[PERSON], що діє на підставі договору про надання правової допомоги № 002 від 26 січня 2015 р. /а.с.22/, уточненні позовні вимоги підтримали повністю, просять такі задовольнити з підстав викладених у ньому. Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності від 21.01.2016р. /а.с.75/, позовні вимоги заперечив повністю, вказав, що такі є необґрунтованими, оскільки позивачем та його представником не доведено причинно-наслідкового звязку між подією, що мала місце 25.12.2014р. та тими пошкодженнями автомобіля, на які вказує позивач. Крім того, пояснив, що неналежним доказом є поданий рахунок ФОП [PERSON] №112 від 26.12.2014р., оскільки свідоцтво платника єдиного податку, видане [PERSON] 03.07.2013 р. та діяло до кінця року видачі, тобто до 31.12.2013р. Також вказав, що додаткова угода б/н до договору про надання послуг №8173667 укладена ще 28.02.2008 р. жодним чином не підтверджує покликання позивача на те, що до нового 2015 року він мав ділові зустрічі по бізнесу з компанією «Amway» в [PERSON]. Вказав, що позивачем та його представником не подано доказів, що у позивача в [PERSON] дійсно проживають родичі та, що він разом із своєю сімєю планував їхати до них в гості саме 26.12.2014 р., та не пояснив чому не здійснив такої поїздки так як стверджував, що 26.12.2014 р. його автомобіль марки «Фольксваген пассат», номерний знак польської реєстрації RLA 03227 був відремонтований. Також пояснив, що позивачем не подано доказів, що саме в період, коли мала місце вказана подія він мав здійснити перетин кордону для уникнення порушень митних правил. Відтак, просив в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи [PERSON], який діє на підставі довіреності від 11.02.2016 р. /а.с.74/ в судовому засіданні позовні вимоги заперечив повністю, просив відмовити в задоволенні позову у звязку з недоведеністю, що вказані позивачем пошкодження автомобіля спричинені саме внаслідок події, що мала місце 25.12.2014 р. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до переконання, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Як вбачається з матеріалів справи, 23.02.2015 р. постановою Залізничного районного суду м. Львова [PERSON], який працює на посаді головного спеціаліста ВКГ [PERSON] районної адміністрації ЛМР, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 140 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення. Даною постановою суду встановлено, що 25.12.2014 р. о 19 год. 50 хв. головним спеціалістом ВКГ [PERSON] районної адміністрації ЛМР вчинено адміністративне правопорушення, а саме останнім не вжито заходів щодо належного забезпечення безпеки дорожнього руху, зокрема: по вул. Садова, 8 у м. Львові не встановлений дорожній знак 4.7 «Обїзд перешкоди з правого боку», що спричинило пошкодження транспортного засобу марки «Фольксваген», номерний знак RLA 03227, під керуванням водія [PERSON]С./а.с.5/. Згідно довідки, складеної молодшим сержантом міліції ДРПС взводу №2 РДПС ВРН м. Львова ГУМВС України у Львівській області [PERSON], виданої на імя [PERSON], 25.12.2014 р. о 19 год. 50 хв. у м. Львові по вул. Садова, 8 внаслідок ДТП транспортний засіб марки «Фольксваген пассат», номерний знак RLA 03227, отримав механічні пошкодження: пробите переднє ліве колесо, витік рідини. /а.с.4/ З долучених до матеріалів справи фотокопій, вбачається, що біля бордюру роздільної смуги на проїзній частині на вул. Садова у м. Львові не встановлено жодних попереджувальних знаків, а також, що дана ділянка дороги не освітлена у темну пору доби. /а.с.9-14/. Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю\~\~особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Статтею 1173 ЦК України\~визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної [PERSON] Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною [PERSON] Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Враховуючи наведене, вина [PERSON], який працює на посаді головного спеціаліста ВКГ [PERSON] районної адміністрації ЛМР, щодо не вжиття ним заходів забезпечення безпеки дорожнього руху доведена. Однак, як вбачається із змісту п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 6 від 27.03. 92 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний звязок та є вина зазначеної особи. Для покладення відповідальності на заподіювача майнової шкоди, у тому числі в результаті бездіяльності заподіювача, необхідна сукупність таких обовязкових умов, як наявність шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний звязок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою та вина в заподіянні шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди. Причинний звязок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обовязковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об'єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Відтак, суд критично оцінює позовну вимогу позивача щодо стягнення завданої майнової шкоди, оскільки ним та його представником не надано жодних належних доказів наявності причинно-наслідкового звязку між виною [PERSON] та тими пошкодженнями автомобіля марки «Фольксваген пассат», номерний знак польської реєстрації RLA 03227, на які посилається позивач як на підставу своїх позовних вимог, а саме позивачем та його представником не доведено, що внаслідок події, що мала місце 25.12.2014 р. автомобіль позивача отримав ушкодження, для усунення яких було необхідне зняття та встановлення піддона масла двигуна, зварювальні роботи піддона масла, заміна трубки гідро підсилювача, що вказано в поданій позивачем копії рахунку № 112 від 26.12.2014 р./а.с.6/. Крім того, суд не приймає до уваги подану позивачем копію документа, перекладеного на українську мову, з якої вбачається, що вартість двох коліс розміром 195х65х15 на підприємстві вулканізаційного обслуговування [PERSON], що знаходиться за адресою 37-716 Орли, вул. Краківська,4, складає 300 злотих, оскільки такий не містить дати його видачі, а також не вказано покупця коліс, а відтак не є належним доказом у справі /а.с.46, 47/. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача в частині стягнення майнової шкоди є недоведеними, а відтак, не підлягають задоволенню. Що стосується позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до\~ч.1 ст. 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Крім того, п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. В судовому засіданні встановлено, що діями відповідача позивачу була заподіяна моральна шкода, що виявилась у душевних переживаннях позивача з приводу ушкодження його автомобіля марки «Фольксваген пасат», номерний знак польської реєстрації RLA 03227. Враховуючи доведеність вини [PERSON], як головного спеціаліста ВКГ [PERSON] районної адміністрації ЛМР, щодо не вжиття ним заходів забезпечення безпеки дорожнього руху, внаслідок чого 25.12.2014 р. транспортний засіб марки «Фольксваген пассат», номерний знак RLA 03227, отримав механічні пошкодження, а саме пробите переднє ліве колесо, витік рідини, суд приходить до переконання, що позовна вимога про стягнення моральної шкоди є підставною. Однак, суд не приймає до уваги покликання позивача на неможливість здійснення ним поїздки в [PERSON] до родини 26.12.2014 р. та на ділові зустрічі, організовані компанією «Amway», оскільки такі не підтвердженні належними доказами. Також до матеріалів справи не долучено жодних документів, які підтверджують його покликання щодо необхідності збору позивачем документів на підтвердження факту ДТП на митниці, для уникнення порушень митних правил з його боку. Крім того, суд не може погодитись з розміром відшкодування моральної шкоди, яка була визначена позивачем, оскільки останнім не було надано достатніх належних та допустимих доказів в рахунок підтвердження розміру моральної шкоди в тому розмірі, що був заявлений позивачем у своєму позові, більш того суд вважає такий розмір завищеним. Таким чином, виходячи з положення ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди, який є найбільш об'єктивним та таким, що може компенсувати заподіяну позивачу моральну шкоду та підлягає стягненню з відповідача [PERSON] районної адміністрації Львівської міської ради на користь позивача, на думку суду, становить 3 000 грн. Як вбачається із змісту ст. 79 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних у кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Крім того, як вбачається із змісту договору № 002 про надання правової допомоги, укладеного між позивачем [PERSON] та адвокатом [PERSON], обсяг і вартість наданої правової допомоги за цим Договором визначається у відповідному Розрахунку, який є невідємним додатком до цього Договору і свідчить про виконання Сторонами своїх зобовязань /а.с.22/. Відтак, оскільки до матеріалів справи позивачем та його представником недолучено жодних документів, що підтверджують витрати на правову допомогу, позовна вимога щодо стягнення коштів на правову допомогу не підлягає до задоволення за недоведеністю. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судові витрати на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial