Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до суду із даним позовом до відповідачки - [PERSON], і з врахуванням уточнень до позовної заяви вказав, що він та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі з 1993 р. по 2008 р. За час шлюбу, за спільні сумісні кошти вони придбали двокімнатну квартиру [ADDRESS], право власності на яку було оформлено на відповідачку. Після припинення сімейних відносин, між сторонами виникли суперечки з приводу розподілу набутого у шлюбі нерухомого майна. Посилаючись на неможливість в позасудовому порядку досягнути згоди щодо поділу майна подружжя, позивач просив провести поділ майна та визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за вищевказаною адресою. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі з підстав, що викладені у позовній заяві. Відповідачка та її представник у судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, не заперечували проти визнання за позивачем права власності на ? частину спірної квартири. Відповідачка суду пояснила, що за час шлюбу вона успадкувала житловий будинок № 98 по вул. Братській у м. Миколаєві, який був проданий нею у 2001 році за 2 000 доларів США. В подальшому ці кошти були використані для купівлі сторонами спірної квартири, вартість якої становила близько 4 000 доларів США. Посилаючись на таке відповідачка вважала спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу між сторонами, лише половину спірної квартири. Заслухавши доводи сторін і їх представників, пояснення свідків та дослідивши надані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи із такого. Відповідно до ст. 4 ЦПК України (в редакції Закону України № 2147-УІІІ від 03.10.2017 р., яка набрала чинності з 15.12.2017 р.), - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що сторони по дані справі - позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 1993 по 2006 роки. Від цього шлюбу вони мають спільну доньку [PERSON], 1994 року народження. За час перебування у шлюбі, сторони придбали двокімнатну квартиру [ADDRESS] за договором купівлі-продажу від 27.06.2002 р., який був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Машковою С.М. за реєстр. № 5845. Право власності на цю квартиру було оформлено на відповідачку по даній справі - [PERSON] Згідно статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до речення другого пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11 спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч.3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Зазначені норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, та на чиє ім'я було зареєстровано право власності на таку річ. Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (стаття 69 СК України). Разом із цим, відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, а також майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Судовим розглядом встановлено, що за час шлюбу відповідачка [PERSON] успадкувала житловий будинок [ADDRESS] отримавши Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 03.08.2001 р., видане державним нотаріусом П'ятої Миколаївської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстр. № 1-805. В подальшому, за договором купівлі-продажу від 17.10.2001 р., укладеного на Біржі нерухомості «Едвайс-Консульт» за реєстр. № 1444 [PERSON] продала вказаний житловий будинок [PERSON] Ціна продажу цього будинку відповідно до договору купівлі-продажу становила 1 700 грн. Однак сторони у судовому засіданні визнали, що фактично цей будинок був проданий за 2 000 доларів США, що також підтверджується наявною у матеріалах даної справи копією розписки від 17.10.2001 р., складеної [PERSON] та [PERSON] В силу положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України суд знаходить ці обставини такими, що не підлягають доказуванню, оскільки вони визнаються сторонами і у суду не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Допитані у судовому засіданні свідки - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] кожний окремо, суду пояснили, що після продажу спадкового будинку по [ADDRESS] у подружжя [PERSON] не вистачало коштів для купівлі квартири, і через деякий час вони доклавши певну суму, придбали спірну квартиру. Зі змісту договору купівлі-продажу від 27.06.2002 р. вбачається, що спірна квартира [ADDRESS] була придбана за 23 200 грн. У судовому засіданні свідок [PERSON], який є батьком відповідачки по даній справі, суду пояснив, що фактична ціна купівлі спірної квартири становила близько 4 200 доларів США. Такі пояснення свідка узгоджуються з поясненнями позивача та відповідача щодо вартості спірної квартири, які визнали, що квартира була придбана за сумою близько 4 000 - 4 300 доларів США. За таких обставин суд приходить до висновку, що спільною сумісною власністю сторін у спірній квартирі можна вважати лише 1/2 частину квартири, оскільки інша 1/2 частина була придбана за кошти, отримані відповідачкою від продажу її спадкового будинку. З урахуванням такого і положень частини 1 статті 70 СК України, суд вважає можливим визнати за позивачем право власності на 1/4 частину спірної квартири (тобто половину у спільній сумісній власностіподружжя). Доказів, які б спростовували вищевикладені висновки суду, судовим розглядом не здобуто. На підставі вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача належить стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial