Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідача про визначення розміру часток у спільній приватній сумісній власності на квартиру та визнання права власності на Ѕ її частину посилаючись на те,що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] 06 жовтня 1997 року шлюб між сторонами розірвано. За час перебування шлюбі вони придбали кв. [ADDRESS] ). Право власності зареєстровано тільки за [PERSON] . На час придбання квартири вони проживали разом в с. Мильці Полтавського району, придбали нерухомість за спільні кошти , а тому дана квартира належить їм на праві спільної сумісної власності в рівних частках, а саме по Ѕ частині. [INFO] [PERSON] помер. Позивач звернулась з заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, проте їй відмовлено. Просить визначити частки на дану квартиру за нею та [PERSON] по Ѕ частині та визнати за нею право власності на 1/2 частину кв. [ADDRESS] . Ухвалою суду від 06 вересня 2019 року відкрито загальне провадження у справі. Ухвалою від 07 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження, витребувано з ПП ПБТІ «Інвентаризатор» копію договору від 26 лютого 1997 року. Ухвалою суду від 27 листопада 2019 року відмовлено у прийняття зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання квартири особистою приватною власністю спадкодавця. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги пославшись на викладені в позовній заяві обставини та просив позов задовольнити. Заперечення відповідача не визнав за їх безпідставністю. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала та пояснила, що вона у січні 1997 року позичила [PERSON] кошти 8 тисяч доларів для придбання кв. [ADDRESS] . Кошти передавались по розписці, яка на даний час не збереглась. У послідуючому вони стали жити разом, за її кошти виконувались ремонті роботи у даній квартирі. З 1994 року [PERSON] з позивачем спільно не проживали , а тому квартира не могла бути придбана за їх спільні кошти. Просила відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала та пояснила, що [PERSON] її батько, за час життя спілкувались рідко, по святам. Їй відомо, зі слів батька, що він позичив кошти для придбання квартини. У кого ці кошти були позичені не знає. За їх домовленістю, після продажу належної їй квартири, вона віддала [PERSON] . 6 000 доларів. У вересні 1997 року батько проживав у спірній квартирі з відповідачем. Просила відмовити у задоволенні позову. Треті особи - ПП ПБТІ «Інвентаризатор» та приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Дубова Т.В. своїх представників у судове засідання не направили, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, клопотань про відкладення не надходило. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, приймаючи до уваги відсутність підстав, передбачених ст.223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідачів, свідків, дослідивши докази по справі, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 26 лютого 1997 року, який посвідчений Другою Полтавською державною нотаріальною конторою, [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . Право власності зареєстровано в установленому законом порядку. Згідно рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради № 401/р від 24 травня 2004 року адресу Полтава-4 змінено на адресу [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб 06 жовтня 1997 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.7). [INFO] [PERSON] помер. Постановою приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Дубовою Т.В. Стегній В.Г. відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя на Ѕ частину квартири номер [ADDRESS] Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивачем обраний спосіб захисту, що відповідає вимогам ч.2 ст.16 ЦК України. Згідно до вимог ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. До відносини які виникли до1 січня 2004 року, застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю (який діяв на час придбання спірного майна) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до статті 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України. Нормами статті 24 КпШС України передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до вимог статті 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Частина перша статті 29 КпШС України передбачає, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. У пункті 9 Постанови № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Відповідно до статті 60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтею 68 СК України, передбачено, що розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Статтею 69 СК України, передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до частини 1 статті 70 Сімейного Кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Також, згідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Відповідно до вимого ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Таким чином, існує презумпція, встановлена статтею 22 КпШС України, яка кореспондується зі статтею 60 СК України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Ця презумпція не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. При цьому тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності покладається на того з подружжя, хто вважає, що майно не є спільним. У судовому засіданні відповідач [PERSON] посилалась, що спірна квартира є особистою власністю [PERSON] , кошти на придбання даної квартири були нею передані [PERSON] в борг. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти, в т.ч. правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. За таких обставин ,судом не можуть бути прийняті показання свідків щодо надання відповідачем [PERSON] [PERSON] коштів за розпискою, оскільки вони не доводять факт придбання квартири за особисті кошти [PERSON] . Пояснення свідків не є належним доказом і не можуть підтвердити чи спростувати факт передання коштів у позику чи їх повернення. Також суд звертає увагу, що [PERSON] за життя не звертався з питанням щодо встановлення статусу даного нерухомого майна як його особистої власності. Ним взагалі не ставилось питання щодо доведення, що майно придбане ним у шлюбі, а саме спірна квартира, за його особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно була б спростована. Таким чином, тягар доказування у справах даної категорії покладається на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Таких дій [PERSON] вчинено не було. Пояснення свідків щодо спільного проживання в кв. [ADDRESS] відповідача [PERSON] та [PERSON] були предметом дослідження при розгляді цивільної справи № 1609/9816/12. Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 26 грудня 2012 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, членом сім`ї власника квартири, права користування жилим приміщенням, реєстрації позовні вимоги задоволено . Встановлено факт, що [PERSON] проживала з [PERSON] однією сім`єю як чоловік і жінка, без реєстрації шлюбу , в квартирі [ADDRESS] з 24 грудня 2010 року. Визнано [PERSON] членом сім`ї власника квартири [ADDRESS] , [PERSON] з 24 грудня 2010 року. Визнано за [PERSON] право на користування та реєстрацію проживання в квартирі [ADDRESS] . Таким чином, будь-яких належних та допустимих доказів на спростування факту щодо належності квартири до спільної сумісної власності позивача та [PERSON] , спростування презумпції спільності майна подружжя та того, що спірне нерухоме майно належало на праві особистої власності [PERSON] відповідачем не надано. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що право позивача [PERSON] щодо визначення часток та визнання за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] є доведеним, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved