Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на початку листопада 2015 року він домовився з [PERSON] про продаж будинку за адресою: [ADDRESS] , і вони оформили довіреність на продаж будинку за вищезазначеною адресою, а в свою чергу [PERSON] отримала грошові кошти в сумі 40000 грн. за продаж у майбутньому будинку, про що склала розписку 25.11.2015 року. Згодом 12.08.2016 року [PERSON] скасувала довіреність, яку видавала раніше на продаж будинку за вищевказаною адресою, при цьому грошові кошти, які вона отримала раніше за продаж будинку не повернула. На його неодноразові звернення про повернення грошей відповідач не відповідала У судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність за участю його представника, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити Представник позивача надав суду заяву,в якій просить справу слухати у його відсутність, позов підтримує, просить задовольнити. Відповідач та її представник у судовому засіданні проти позову заперечували, вказавши, що відповідач з позивачем ніколи не бачились особисто, ніяких коштів від позивача відповідач не отримувала та угод про будинок за адресою : [ADDRESS] не укладала. Заслухавши вступне слово відповідача, представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що позивач [PERSON] згідно довіреності № НВ1 521931 від 07.11.2016 р. уповноважує [PERSON] , [PERSON] продавати за ціну та на умовах на їх розсуд належне йому нерухоме майно та купувати на його ім`я за ціну та на умовах їх розсуд будь-яку житлову нерухомість на території м. Куп`янська, смт. Куп`янськ-Вузловий, смт. Ківшарівка або Куп`янського району Харківської області, з земельною ділянкою при ній, у разі такої необхідності ( а.с. 7). Відповідно до ксерокопії розписки від 25.11.2015 р. [PERSON] , [INFO] , що мешкає за адресою : [ADDRESS] продала за генеральною довіреністю від 25.11.2015 р. свій будинок за адресою : [ADDRESS] . Гроші від продажу будинку /по вищевказаній адресі/ отримала повністю, претензій ні до кого немає. (а.с.8). Із довіреності № 854282 від 25.11.2015 р. видно, що [PERSON] уповноважує [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] які можуть діяти кожен окремо, незалежно один від одного продати будь-кому за ціну та на умовах на їх розсуд належний їй на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою : [ADDRESS] в цілому або його частину та земельною ділянкою при ньому (а.с.11). Згідно заяви [PERSON] від 12.09.2016 р., посвідченого приватним нотаріусом за № 1285, [PERSON] скасувала довіреність виданою нею та посвідчену 25.11.2015 р. державним нотаріусом Куп`янської державної нотаріальної контори Харківської області за реєстровим номером № 2-2886 на продаж належного їй на праві приватної власності житлового будинку з надвірними будівлями, за адресою : [ADDRESS] та земельної ділянки при ньому (а.с.12). Пред`являючи позов про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей закона суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт отримання коштів. При розгляді справи судом встановлено, що зі змісту розписки 25.11.2015 р., на яку посилається позивач у своєму позові, не вбачається, якій саме особі відповідачка [PERSON] продала належний їй житловий будинок, яку саме суму грошей отримала за вищевказаний будинок та від кого саме отримала гроші. В цій розписці не зазначено обов`язок повернення коштів. Тобто позивачем не надано суду доказів того, що він являється належним позивачем по справі. З оглянутих у судовому засіданні цивільних справах, витребуваних судом по клопотанню представника позивача, зокрема в розписці від 25.11.2015 р. по кожній справі у справі № 628/2610/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, у справі № 628/859/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, у справі № 628/2040/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу не вбачається в якій сумі були передані кошти за продаж будинку за адресою : [ADDRESS] , а також не вказано від якої саме особи [PERSON] отримала кошти. Судом достовірно встановлено, що позивачем не надано суду належних доказів про наявність обставин, що підтверджують виникнення правовідносин між позивачем та відповідачкою, а саме отримання грошових коштів у сумі 40000 грн. від позивача. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Важливість етапу дослідження доказів для оцінки доказів полягає в тому, що забезпечується формування внутрішнього переконання суддів одразу з моменту надходження справи до суду і прийняття доказів, на етапі дослідження доказів, у процесі детального аналізу кожного з них у суду є можливість оцінити докази у своїй сукупності та порівняти їх, оскільки належна оцінка судом наявних у справі доказів є однією з гарантій права особи на справедливий судовий розгляд, зокрема в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст.6) роль мотивувального судового рішення полягає в тому, що судом були досліджені всі надані докази і аргументи сторін. Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). За ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла або зберегла його у себе за рахунок іншої особі без достатньої правової підстави зобов`язана повернути це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Позивач в порушення ст. 83 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів набуття, збереження без достатньої правової підстави грошових коштів в порушення його прав. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, з огляду на зазначене, оскільки судом не встановлено, а позивачем не доведено наявності в нього правовідносин з відповідачем [PERSON] вказана розписка даних обставин, зазначених в позові, не доводить, враховуючи наявні матеріали справи, підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів за цією розпискою суд не вбачає, у зв`язку з чим вважає необхідним у задоволенні позову відмовити .

Outcome: dismissed