Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача державного підприємства «Красноармійськвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання, на обґрунтування якого вказав, що у період з 20.07.1972 року по 20.03.2014 року він перебував у трудових відносинах з ДП «Красноармійськвугілля», працюючи в ВП «Шахта «Центральна» на різних посадах у шкідливих підземних умовах з тяжкою фізичною працею. Наказом №134о/к від 20.03.2014 року його було звільнено з роботи згідно ст.40 п.2 КЗпП України у звязку із невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоровя. КЛЗ ГУ інституту медицини праці АМН України м.Київ йому встановлено діагноз: Пнєвмоконіоз (t/s; 1/1, fr), легенева недостатність першого ступеню, захворювання професійне. 14.04.2011 року за наслідками розслідування професійного захворювання було складено акт професійного захворювання №2. 26.05.2011 року висновком МСЕК йому вперше було встановлено 20% втрати професійної працездатності по профзахворюванню безстроково, в звязку з чим Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві в м.Димитрові йому виплачено одноразову допомогу та щомісячно сплачуються страхові виплати. Моральна шкода в звязку з профзахворюванням йому не призначалася та не виплачувалася. Вказуючи на те, що отримане професійне захворювання перешкоджає йому вести активний спосіб життя, що впливає на його звичний життєвий уклад, призводить до психологічного дискомфорту і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь у відшкодування моральної шкоди, отриманої у звязку з професійним захворюванням на виробництві, в розмірі 90000 грн. Сторони, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, до судового засідання не зявилися. Позивачем на адресу суду надіслано заяву про розгляд справи у його відсутність. Від відповідача жодних клопотань не надійшло. Суд вважає можливим розглянути справу в заочному судовому засіданні відповідно до положень ст.224 ЦПК України на підставі наявних у справі даних. Судом встановлено, що позивач з 20.07.1972 року по 20.03.2014 року працював на шахті «Центральна» ДП «Красноармійськвугілля» (арк.спр.4-13). 20.03.2014року позивач був звільнений з роботи на підставі п.2 ст.40 КЗпП України в звязку з невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я. Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання форми П-4 від 18.04.2011 року, позивач пропрацював в умовах впливу шкідливих факторів 38 років 9 місяців (арк.спр.17-18). Відповідно за висновку центральної лікарсько-експертної комісії Державної установи «Інститут медицини праці академії медичних наук України» клініки профзахворювань від 14.03.2011 року позивачу [PERSON] встановлено діагноз: Пнєвмоконіоз (t/s; 1/1, fr), легенева недостатність першого ступеню. Захворювання професійне (арк.спр.15). Згідно довідки МСЕК від 26.05.2011 року позивачу у зв'язку з професійним захворюванням первинно встановлено 20% втрати професійної працездатності безстроково (арк.спр.16). Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ст. 237-1 КЗпП України, згідно якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Згідно ч.1 і ч.2 ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно ст. 6 Закону України «Про охорону праці» умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства. Статтею 13 Закону України «Про охорону праці» визначено, що роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Як вбачається з акту розслідування хронічного професійного захворювання від 18.04.2011 року, причиною професійного захворювання є тривала дія шкідливих факторів (запиленість повітря робочої зони, у якій працював [PERSON], яка склала 24,16-99,93 мг/м3 при допустимій 10 мг/м3) протягом 38 років на вугільному підприємстві (арк.спр.17-18). Тобто відповідач, за участю якого був складений цей акт, порушив право позивача на безпечні умови праці, що і є підставою для відшкодування моральної шкоди. Відповідно до роз'яснень п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Враховуючи те, що позивач отримав професійне захворювання внаслідок порушення відповідачем його права на безпечні умови праці, його доводи про заподіяння йому моральної шкоди, є обґрунтованими. Обовязок по відшкодуванню моральної шкоди застрахованим особам, які потерпіли на виробництві, до внесення змін до Закону № 1105-Х1У на підставі Закону України від 23.02.2007 року № 717-У, був покладений на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Оскільки Фонд на час виникнення спірних правовідносин вже не відповідав за завдану моральну шкоду, то у разі отримання працівником професійного захворювання таку шкоду особі, законні права якої були порушені, на підставі ст.237-1 КЗпП України повинен відшкодувати роботодавець, якщо порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань, втрати життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено, що позивач втратив 20% професійної працездатності безстроково, що свідчить про безповоротність змін у стані його здоровя, а також необхідність докладання додаткових зусиль для організації свого життя і відновлення нормальних життєвих звязків, що дає йому право на відшкодування моральної шкоди. Разом з тим суд вважає, що визначений позивачем розмір моральної шкоди, спричиненої йому внаслідок профзахворювання, є завищеним і таким, що не відповідає отриманим ним моральним стражданням. Враховуючи засади виваженості, розумності і справедливості, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоровя на виробництві, в розмірі 6000 гривень. Вирішуючи питання про судові витрати в порядку ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь УДК в м. Димитров судовий збір в розмірі 243,60 грн. На підставі ст.ст.43, 46 Конституції України, ст.ст.153, 2371 КЗпП України, ст.9 Закону України «Про охорону праці», ,

Outcome: partial