Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі - продажу 12 частки квартири. Посилаючись на ст.ст. 203,215 ЦПК України, ст. ст. 357-358, 362,369 ЦК України, свої вимоги мотивує тим, що під час перебування у шлюбі з [PERSON] було придбано [ADDRESS]. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 лютого 2012 року квартира була розподілена у рівних частках по 12 частині кожному, а також встановлено порядок користування квартирою. В подальшому, 09 січня 2013 року отримав листа від [PERSON] з якого дізнався, що [PERSON] продала належну їй частину квартири, при цьому жодної пропозиції щодо почергового придбання зазначеної частки ним, як співвласником, до нього не надходило. Позивач та його представник позов підтримали у повному обсязі. Представник відповідачів позов не визнала, посилаючись на те, що посвідчення договору купівлі продажу квартири відбувалося без порушення діючого законодавства, без порушення права іншого співвласника [PERSON] На підставі рішення суду право спільної сумісної власності припинено і виникло право спільної часткової власності. В подальшому, відповідач [PERSON] зареєструвала свою 12 частку квартири. При спільній часткові власності кожному із співвласників належить частка в праві власності на спільний об'єкт в цілому. Кожен співвласник має право самостійно розпоряджатися своєю часткою в майні, яке перебуває у спільній частковій власності шляхом укладання договорів купівлі - продажу, дарування, міни, довічного утримання, тощо. Від третьої особи - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] надійшли письмові пояснення, згідно з якими остання зазначає, що у відповідності до ст. 362 ЦК України нею, як приватним нотаріусом, було передано заяву [PERSON], в якій вона повідомляла співвласника квартири [PERSON] про продаж належної їй 12 частини квартири, так як він має право привілеєвої купівлі 12 частини квартири. Заява була надіслана на адресу [PERSON] рекомендованим листом, на якому стоїть відмітка поштового відділення про вручення листа особисто [PERSON] 16 вересня 2012 року. Протягом 30 днів з дати отримання переданої заяви, [PERSON] не подав жодної заяви та не виконав бажання скористатися своїм правом привілеєвої купівлі. Таким чином посвідчення договору купівлі продажу квартири відбувалося без порушення діючого законодавства. (а.с.31) Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, а в силу ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, моральним засадам суспільства, положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 червня 2003 року по 17 серпня 2010 року. Під час перебування у шлюбі сторонами було придбано [ADDRESS]. На підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 лютого 2012 року за [PERSON] та [PERSON] в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнано право власності у рівних частинах по 12 частини [ADDRESS] на кожного. Визначено порядок користування квартирою, виділивши [PERSON] кімнату житловою площею 15,1 кв.м з лоджією, [PERSON] з донькою [PERSON] - кімнати 17, 1 кв.м та 10,1 кв.м (а.с.8-10) Тобто, на підставі заначеного рішення суду право спільної сумісної власності припинено і виникло право спільної часткової власності. В подальшому, відповідач [PERSON] звернулася за державною рестрацією прав до Київського міського бюро технічної інвентаризації та зареєструвала свою 12 частку квартири, що підтверджується відповідним витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 11.12.2012 При спільній часткові власності кожному із співвласників належить частка в праві власності на спільний об'єкт в цілому. Кожен співвласник має право самостійно розпоряджатися своєю часткою в майні, яке перебуває у спільній частковій власності шляхом укладання договорів купівлі - продажу, дарування, міни, довічного утримання, тощо. Набувачами такої частки можуть бути сторонні особи або інші співвласники. У цих випадках спільна власність не припиняться, оскільки відчужується не конкретна частина майна, а частка у праві спільної власності, тобто відбувається лише зміна суб'єкта цивільних правовідносин. Закон передбачає певні умови при відчуженні частки у спільній власності стороннім особам. Зокрема, відповідно до ст. 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Зміст цього права полягає в тому, що перш ніж продати частку сторонній особі, учасник спільної власності зобов'язаний запропонувати купити її за тією самою ціною і на тих самих умовах іншим співвласникам. Останні не можуть заборонити її продаж взагалі, вони вправі лише купити її переважно перед іншими, сторонніми покупцями. Законом установлено умови здійснення співвласниками права переважної купівлі та наслідки їх недодержання. Для здійснення цього права продавець зобов'язаний письмово повідомити решту співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови договору. Як вбачається з витягу з реєстру права власності на нерухоме майно, 12 частина спірної квартири, яку виставила на продаж [PERSON], відноситься до права спільної часткової власності, розмір якої був визначений рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07.02.2012 Як вбачається з витребуваних у приватного нотаріуса матеріалів справи, приватним нотаріусом, у відповідності до ст. 362 ЦК України, було передано заяву [PERSON], в якій вона повідомляла співвласника квартири [PERSON] про продаж належної їй 12 частини квартири (оскільки він має право привілеєвої купівлі 12 частини квартири).(а.с.33) Заява була надіслана на адресу [PERSON] рекомендованим листом з повідомленням. Повідомлення повернулось до нотаріуса з відміткою про вручення поштового відділення особисто [PERSON] 16 вересня 2012 року. Протягом 30 днів з дати отримання переданої заяви, а саме з 16.09.2012 [PERSON] мав право переважної купівлі частки [PERSON], або іншим чином висловити своє відношення до пропозиції, проте останній не вчинив жодних дій. 14 грудня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено договір купівлі - продажу 12 частину [ADDRESS], яка належала [PERSON] на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07.02.2012, іншій особі, відповідачу [PERSON], у межах діючого законодавства. (а.с.63-65) Згідно з висновками судово - почеркознавчої експертизи, підписи від імені [PERSON] про отримання рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення на імя [PERSON], виконаний не [PERSON] (а.с.110-113) Зі змісту договору вбачаться щодо продажу саме 12 частини [ADDRESS]. 09 січня 2013 року на адресу позивача надійшов лист від відповідача [PERSON] з повідомленням про те, що [PERSON] продала належну їй частину [ADDRESS]. Зокрема, [PERSON] запропонувала продати їй належну позивачу частку та встановити інший порядок користування квартирою, ніж встановлений рішеням суду. Заявила про готовність у пошуку та безпосередньому придбанні позивачу квартири, площа якої має відповідати площі 12 частини [ADDRESS] (у межах від 32 кв.м до 40 кв.м). Зазначено також про те, що йому забезпечено вільний доступ до кімнати 17,1 кв.м з метою використання на свій розсуд площі 5,9 кв.м, що належить йому. Факт отримання листа позивачем не заперечується. Зазначене свідчить про те, що [PERSON] усвідомлює факт придбання нею саме 12 частини квартири. Статтею 362 ЦК України передбачено порядок переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця. Одночасно позивач зобов'язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за догооворм повинен сплатити покупець. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 26 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009, недотримання вимог ст. 362 ЦК України у разі продажу учасником спільної часткової власності своєї частки іншій особі не є підставою для визнання правочину недійсними. Інші співвласники у цьому випадку вправі вимагати переведення на них прав і обов'язків покупця. З огляду на викладене, суд дійшов висновку щодо відсутності належних доказів на підтвердження вимог позову та правових підстав для визнання недійсним договору купівлі продажу відповідно до вимог діючого законодавства. Аналіз встановлених в судовому засіданні обставин свідчить про те, що вимоги позову є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести та обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Підстав для відшкодування позивачу судових витрат суд не вбачає, оскільки відмовляє в задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed