Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернулась до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Центру надання адміністративних послуг Білгород-Дністровської міської ради, органу опіки та піклування Білгород-Дністровської районної державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, внаслідок відсутності таких осіб понад встановлені строки, відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК України просить суд: визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із відсутністю у ньому понад встановлені строки без поважних причин та скасувати реєстрацію даних осіб у будинку [ADDRESS] Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] За вищевказаною адресою зареєстровані відповідачі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Хоча вказані особи і зареєстровані у належному їй житловому приміщенні, проте не проживають у ньому з травня 2017 року, їх майно у житловому будинку відсутнє. Наразі, відповідачі мешкають за адресою: [ADDRESS] , про що також зазначено й у позові [PERSON] про розірвання шлюбу. Вважає, що [PERSON] , як самостійно так і в інтересах дітей: [PERSON] та [PERSON] . не має підстав стверджувати про якісь поважні причини не проживання за адресою реєстрації, оскільки вона ніколи і нікуди не зверталась з питанням про вселення в будинок, у неї відсутні будь-які інші перешкоди, які б заважали відповідачам проживати в даному житловому будинку. Враховуючи вищевикладені обставини вона і звернулась до суду з даним позовом. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, наведених у позові. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, вказуючи на те, що вона з дітьми дійсно зареєстрована за адресою позивача, яка є її свекрухою та бабусею її дітям. Деякий час вони мешкали разом з сином позивача усією сім`єю разом за адресою: [ADDRESS] , проте згодом їх сімейні відносини стали неможливими, з`явились непорозуміння, її чоловік виганяв з дітьми з будинку проживання. Наразі вона змушена мешкати за іншою адресою, оскільки до будинку реєстрації позивач разом з її сином доступу не надають, проте вказує, що їй немає куди прописати дітей, оскільки усі вони мешкають на зйомних квартирах, не мають власного житла. Представник органу опіки та піклування Білгород-Дністровської районної державної адміністрації в судовому засіданні просив винести рішення в інтересах неповнолітніх дітей, на розсуд суду. Представник центру надання адміністративних послуг Білгород-Дністровської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причина неявки суду невідома. Вислухавши представника позивача, відповідача, представника третьої особи, вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що дійсно на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку серії АЕЕ № 275403 від 15.11.2001 року, укладеного між [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за № 3421, позивач є власником будинку [ADDRESS] Одеської області, що також підтверджується технічним паспортом на жилий будинок індивідуального житлового фонду /л.с.7-11/. У відповідності до довідки № 139 від 15.01.2018 року, виданої Старокозацькою сільською радою повідомлено, що згідно запису в по господарській книзі №2 обліковий рахунок № [NUMBER] , власником житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , [INFO] . В житловому будинку зареєстровані особи: [PERSON] , [INFO] - син; [PERSON] , [INFO] - невістка, [PERSON] , [INFO] - онучка та [PERSON] , [INFO] - онук. /л.с.12/. Таким чином, в судовому засіданні вставлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є неповнолітніми особами, які перебувають у родинних відносинах з позивачем [PERSON] , оскільки є її онуками а відповідач [PERSON] є колишнім членом сім`ї власника спірного житлового будинку, тобто невісткою позивача, оскільки на підставі позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, їх шлюбні відносини припинені в судовому порядку. /л.с.14/. Згідно акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 10.01.2018 року, складеного в.о. старости с. Козацьке Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області Константиновою Г.Д. та скріпленого підписами сусідів [PERSON] та [PERSON] встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , починаючи з травня 2017 року, гр. [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] фактично не проживають. /л.с.13/. Вказане вище також підтверджується і листом № 58 від 12.11.2018 року Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області. У відповідності до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їхніх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини 1 статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника житлової квартири які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною четвертою вказаної статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє членів його сім`ї права користування займаним приміщенням. Тобто проживання членів сім`ї у житловому приміщенні, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. У разі виникнення спору між власником та особами, які проживали з ним як члени сім`ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною четвертою статті 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з положеннями статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Враховуючи неповнолітній вік відповідачів [PERSON] та [PERSON] , вони не можуть самостійно обирати місце проживання, тому факт їх не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення їх права користування належним їх бабусі житлом. Навіть проживання дитини з новою сім`єю, наявність у відповідача житла, в якому можлива реєстрація дитини, не є правовими підставами для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. До такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 21.02.2018 року, справа №296 /2411/16-ц, провадження № 61-5007 св 18. У постанові Верховного Суду по справі № 711/4431/17, провадження № 61-11933св18п від 04.07.2018 року також зазначається, що неповнолітній не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Окрім того вказано, що доводи касаційної скарги про не урахування судами попередніх інстанцій того, що малолітній ніколи не був, і не є членом сім`ї позивача, не пов`язаний з ним спільним побутом, взаємними правами і обов`язками, не заслуговують на увагу, оскільки право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження, а тому наведені заявником умови проживання та ведення з ним спільного господарства на дитину не поширюються. Верховний Суд також ураховує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року. Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути спів розмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). Таким чином, з врахуванням Постанов Пленуму ВСУ, наведених вище, суд дійшов висновку, що факт реєстрації неповнолітніх відповідачів [PERSON] та [PERSON] у спірному житловому будинку був вчинений за фактом їх народження та зареєстрованого місця проживання їх батьків, оскільки матеріали справи містять відомості, що батько неповнолітніх відповідачів також значиться зареєстрованим у житловому будинку по [ADDRESS] Відсутність неповнолітніх дітей у житловому будинку належному позивачу понад встановлені строки, згідно акту не проживання від 10.01.2018 року не є поважною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки їх батьки розірвали шлюбні відносини, а діти ще не досягли віку вільно обирати собі місце проживання. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] в частині визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із відсутністю у ньому понад встановлені строки без поважних причин є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Стосовно вимог про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщення, суд приходить до наступного. У якості доказу відсутності за адресою місця реєстрації вказаного відповідача, позивач посилається на акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 10.01.2018 року, де зазначено, що починаючи з травня 2017 року, гр. [PERSON] та інші, фактично не проживають за адресою: [ADDRESS] Проте, вказаний акт датований 10.01.2018 року, в той же час позивач звернулась з позовом до суду 03.04.2018 року, тобто через три місяці, тобто доказів дійсної відсутності відповідача за адресою місця реєстрації понад встановлені чинним законодавством строки, визначені терміном один рік, матеріали справи не містять, тобто відсутні належні та допустимі докази того, чи не переривався строк тимчасової відсутності [PERSON] за адресою: [ADDRESS] Відповідач у судовому засіданні вказувала на її тимчасову відсутність за місцем реєстрації, проте з якого строку не зазначала. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Таким чином, враховуючи те, що позивачем не доведено жодними належними, допустимими та обґрунтованими доказами відсутність відповідача [PERSON] за місцем реєстрації без поважних причин понад встановлені чинним законодавством строки, суд дійшов висновку про неможливість задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , в частині визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Вимоги позивача в частині скасування реєстрації [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у будинку [ADDRESS] є похідними вимогами та можуть бути задоволені лише в разі задоволення основної частини позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed