Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі територіально відокремленого безбалансового відділення № 10012/041 філії - Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк», треті особи [PERSON], [PERSON] про визнання договору поруки неукладеним. В обґрунтування свого позову [PERSON] посилається на те, що 26 вересня 2008 року між кредитодавцем ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Старобільське відділення № 589 та позичальником [PERSON] був укладений договір відновлюваної кредитної лінії № 276 про надання позичальнику кредиту у розмірі 190 000 (сто дев'яносто тисяч гривень) строком на 120 місяців з кінцевим терміном повернення до 26 вересня 2018 року на споживчі цілі. Відповідно до п. 4. 1 договору відновлюваної кредитної лінії № 276, від 26 вересня 2008 року, виконання позичальником зобов'язань за цим договором (в тому числі і додатковими договорами до нього) забезпечується наступними документами забезпечення: іпотечний договір, договір поруки. З матеріалів кредитної справи вбачається, що нібито позивач [PERSON] 26 вересня 2008 року уклав з кредитодавцем ВАТ «Державний ощадний банк України» та основним боржником [PERSON], трьохсторонній договір поруки № 276 відповідно до якого згідно до п. 1. 1 договору поруки, зобов'язався перед Кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язання за кредитним договором, а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому. 26 вересня 2013 року позивач [PERSON] договір поруки не підписував та взагалі в м. Старобільську не перебував. Більш того в п. 4. 1 договору відновлюваної кредитної лінії № 276, поняття договір поруки використовується у одиничному значенні, тобто з вказаних правовідносин виходить що договір поруки укладався з однією особою. Також, з матеріалів кредитної справи випливає, що дата укладення договору поруки № 276 від 26 вересня 2013 року з позивачем [PERSON] надрукована машинописним текстом, а дата укладення договору поруки № 276 від 05 листопада 2008 року з поручителем [PERSON] число та місяць укладення написані власноручно. Тим паче поручитель [PERSON] не оспорював та визнавав в частині набуття обов'язків за договором поруки з приводу солідарного з боржником виконання відповідно до умов кредитного договору. Згідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : припинення правовідношення. Відповідно до ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Позивач заперечує укладення оспорюваного договору поруки відповідно й відсутність досягнення згоди на таке укладання. Відповідно до ст. 236 ЦК України, оспорюваний правочин є недійсним з моменту його укладення. Згідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до п. 4 Постанови пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Згідно до п. 8 Постанови пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно до ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. У зобов'язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб. Відповідно до п. 4 постанови пленуми Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2013 року, про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин, позови, що виникають із діяльності філії або представництва юридичної особи, можуть пред'являтися також за їх місцезнаходженням (частина сьома статті 110 ЦПК), проте відповідачем у справі є банк чи інша фінансова установа як юридична особа. Зазначене правило територіальної підсудності поширюється на позови позичальників (споживачів), а не на позови, що пред'являються банками чи іншими фінансовими установами щодо виконання кредитних зобов'язань, оскільки у цьому випадку діють правила статті 109 ЦПК. Відповідно до п. 6.3 договору поруки, моментом укладення та вступу в законну силу договору, тобто моментом виникнення обов'язків та зобов'язань з приводу солідарного, повного та своєчасного виконання поручителем зобов'язань за кредитним договором та додатковими угодами до нього є його підписання Сторонами. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав свої позовні вимоги та просив суд визнати неукладеним договір поруки № 276 від 26 вересня 2008 року, укладений між кредитодавцем Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії - Старобільського відділення ВАТ «Ощадбанк» № 589 та ним - поручителем [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги позивача [PERSON] та також просив суд визнати неукладеним договір поруки № 276 від 26 вересня 2008 року, укладений між кредитодавцем Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії - Старобільського відділення ВАТ «Ощадбанк» № 589 та поручителем [PERSON]. В судовому засіданні представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі територіально відокремленого безбалансового відділення № 10012/041 філії - Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» - Хмара Е.В. заперечувала проти задоволення позову [PERSON] Заперечення полягають в тому, що факт укладання позивачем договору поруки № 276 від 26 вересня 2008 року (далі договір поруки) вже був предметом судового спору по цивільній справі № 2-14/2011 за позовом відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Старобільського відділення ВАТ «Ощадбанк» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором та за зустрічним позовом [PERSON] до відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Старобільського відділення ВАТ «Ощадбанк», [PERSON], [PERSON] про визнання договору поруки недійсним. 06 квітня 2011 року Старобільським районним судом по вказаній справі прийняте рішення № 2-14/2011, що набрало законної сили і яким в задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання договору поруки недійсним відмовлено за необґрунтованістю. [PERSON] вказане рішення суду не оскаржував, чим виразив своє погодження з ним. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається. Згідно п. 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК України, позовна заява повинна містити зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування. Позивач [PERSON] в своїй позовній заяві про визнання договору поруки неукладеним не зазначив жодних доказів, які б підтверджували те, що договір поруки № 276 від 26 вересня 2008 року між ВАТ «Ощадбанк», [PERSON] та [PERSON] не було укладено. Крім того, позивач сам в позовній заяві посилається на п. 6.3. договору поруки, згідно якого моментом укладення та вступу в законну силу договору, тобто моментом виникнення обов'язків та зобов'язань з приводу солідарного, повного та своєчасного виконання поручителем зобов'язань за кредитним договором та додатковими угодами до нього є його підписання Сторонами. А, як вже зазначалося вище, факт підписання договору поруки [PERSON] було встановлено рішенням суду № 2-4/2011 від 06 квітня 2011 року. Тому позовні вимоги позивача за даною позовною заявою вважає необґрунтованими. В судовому засіданні третя особа [PERSON] вважав позов [PERSON] обґрунтованим та пояснив, що він не просив позивача бути поручителем і звідки з'явився його підпис в договорі поруки, він не знає. Поручителем був [PERSON], який в його присутності ставив свій підпис в договорі поруки. Звідки з'явився підпис позивача [PERSON] в договорі поруки, йому не відомо. Позивач взагалі був відсутній разом з ним на час підписання договору поруки. В судове засідання третя особа [PERSON] не з'явився за невідомих суду обставин. Про дату, час та місце слухання справи був належним чином повідомлений, про причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, сторони або інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Розглянувши позовні вимоги, заперечення на них, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06 квітня 2011 року № 502 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2003 року № 261» змінено назву відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» та 7 червня 2011 року проведено державну реєстрацію змін до Статуту банку. Відповідно до постанови правління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» від 29 липня 2011 року № 337 філію - Старобільське відділення відділення № 589 АТ «Ощадбанк» реорганізовано у територіально відокремлене безбалансове відділення №10012/041, шляхом передачі на баланс філії - Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» з 17 жовтня 2011 року. Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами щодо визнання неукладеним договору поруки. Судом визначені норми права, якими урегульовані спірні відносини. У відповідності до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст. 553 ЦК України, договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У відповідності до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Частина 2 ст. 16 ЦК України визначає способи захисту, які можуть бути застосовані судом. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно вказаних норм права, суд має право застосувати тільки ті способи захисту цивільних прав, які визначені діючим законодавством. Такий спосіб захисту, як визнання договору неукладеним, діючим законодавством не передбачений. У відповідності до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про визнання правочину (договору) неукладеним, не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. Таким чином, позовні вимоги позивача [PERSON] задоволенню не підлягають в повному обсязі. На підставі викладеного, ч. 2 ст. 16, ст. ст. 509, 553, 638 ЦК України,

Outcome: dismissed