Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути з відповідача за договором позики 24 111, 70 грн., судовий збір в розмірі 262 грн. і витрати на юридичну допомогу адвоката за складання позовної заяви та представництво інтересів в сумі 2000 грн. Позмвач посилався на те, що як встановлено у рішенні суду, [PERSON] взяв у [PERSON] у борг грошові кошти у розмірі 2900 доларів США, про що власноручно 23.03.2010 року написав розписку з зобовязанням повернути гроші до кінця 2010 року. Стягуючи вказану суму, суд перерахував її по діючому на той час курсу Національного Банку України, із розрахунку: 1 долар США - 7,98 гривень. На підставі вказаного рішення суду був виписан виконавчий лист, а Київським відділом державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції 08.10.2012 року винесена постанова про відкриття виконавчого провадження про стягнення з боржника [PERSON] суми боргу. У результаті тривалого невиконання відповідачем рішення суду вказані грошові кошти знецінилися, тому позивач вимушений додатково звернутися до суду для стягнення боргу з урахуванням інфляції і процентів за договором позики, передбачених ст. 1048 ЦК України. В ході розгляду справи позивачем були уточнені позовні вимоги та остаточно викладені в заяві від 24.12.2014 р., в якій позивач просив стягнути з відповідача суму, яка стягується в гривнях - це грошовий еквівалент боргу на 30.10.2014 р. який дорівнює 1861, 61 доларів США плюс проценти від суми еквівалента 1861,61 доларів США, розмір яких визначений на рівні облікової ставки Національного Банку України і нарахований з 30.10.2014 р. по 25.12.2014 р. Згідно розрахунків позивача на 25.12.2014 р. ця сума складається з заборгованості у сумі 29972, 9 грн. плюс судовий збір 303, 60 грн. плюс юридичної допомоги 2000 грн. Припускаючи можливе подальше зволікання погашення боргу відповідачем, з надією на знецінення валюти платежу - гривні і оскільки платіж ще не здійснено, а позивач і суд не можуть визначити розмір заборгованості майбутнього фактичного платежу, як це передбачено в зазначених вище нормах, то позивач просив суд у резолютивній частині судового рішення також вказати, що: -розмір суми заборгованості, а саме 1861,61 доларів США, підлягає сплаті у гривнях, визначається і повинен бути виплачений за офіційним курсом Національного Банку України відповідної валюти на день фактичного платежу. -проценти від суми заборгованості, а саме еквівалента 1861,61 доларів США, розмір яких визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України нараховуються і повинні бути виплачені відповідачем з 30.10.2014 по день фактичного платежу. -крім суми заборгованості і процентів від суми заборгованості, також обов'язковими залишаються до виплати відповідачем судовий збір 303,6 гривні, плюс юридична допомога 2000 гривень. На погляд позивача, такий спосіб вирішення зазначеної проблеми найбільш повно враховує як мету зазначення в договорі-розписці валютного застереження, так і норму закону, яка встановлює правило про необхідність визначення гривневого еквівалента саме на день фактичного платежу. Тому просить суд, вище перераховане, у резолютивній частині залишити без змін. Також, просить суд рекомендувати відповідачу, [PERSON] щоб уникнути подальших позовних звернень, оплату боргу робити розраховуючи курс і проценти на день платежу, бажано готівкою за обопільною згодою, закріпивши розрахунок розпискою. В судовому засіданні позивач та його представник уточнені позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх з підстав, викладених в уточненому позові. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, оскільки вважає позовні та уточненні позовні вимоги необґрунтованими, оскільки є рішення суду, яке набрало законної сили, яким з відповідача вже стягнуто суму позики та процентів від суми позики за розпискою від 23.03.2010 р., тому повторне стягнення з відповідача даних сум є неприпустимим. Крім того, позивач безпідставно розраховує проценти за договором позики від первісно заявленої позовної суми, до якої вже увійшли проценти за тим же договором позики. Суд, вислухавши думку сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та сторонами не заперечувалось, що 23.10.2010 р. між сторонами було укладено договір позики, який підтверджено розпискою про отримання [PERSON] від [PERSON] суми 2000 доларів США, з датою повернення до кінця 2010 року. Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12.07.2012 року були задоволені позовні вимоги [PERSON] про стягнення боргу за вказаним вище договором позики та стягнуто з відповідача на його користь 23142 грн., проценти від суми позики 2386, 41 грн., а всього 25528, 41 грн., судовий збір в розмірі 346, 30 та витрати на юридичну допомогу адвоката у розмірі 2000 грн./ а.с. 4/ За даним рішенням були виписані виконавчі листи, на підставі яких постановами від 8.10.2012 р. державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби ХМУЮ були відкриті виконавчі провадження./ а.с. 7,8/ Згідно виписки за картковим рахунком , відкритим на ім'я [PERSON] 30.10.2014 р. на даний рахунок надійшли грошові кошти, переведені [PERSON] на суму 2346, 30 грн. та 25 528, 41 грн./ а.с. 33/ Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно позовної та уточнених позовних заяв, позивач включив до грошової суми заборгованості за договором позики, яку просить стягнути з відповідача, різницю між сумою позики по курсу долара США станом на 30 жовтня 2014 року (дату фактичного повернення позики за рішенням суду) та сумою позики по курсу долара США станом на дату ухвалення судом рішення від 12.07.2012 року про стягнення з відповідача саме суми даної позики. Таким чином, суд вважає, що позивач фактично звернувся до суду повторно з тих самих підстав. Крім того, в заочному рішенні Київського районного суду м. Харкова від 12.07.2012 року встановлено, що між сторонами 23.03.2010 року фактично було укладено договір позики у письмовій формі у вигляді розписки з кінцевою датою договору 31.12.2010 року . Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, звісно визначеного договором позики (у розписці), у даному випадку це - 31.12.2010 року. При цьому, у випадку неповернення (несвоєчасного повернення) суми позики у визначений сторонами (у розписці) строк кредитор може вимагати застосування наслідків, встановлених ч. 1 ст. 1050 ЦК України, а саме сплати позичальником грошової суми відповідно до статті 625 ЦК України. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, згідно з розпискою від 23.03.2010 року позикодавець відповідно до вимог ст.ст. 625, 1048 ЦК України має право на одержання процентів від суми позики лише протягом строку дії договору позики, а після його закінчення, у разі прострочення виконання грошового зобов'язання, застосовуються положення ст. 625 ЦК України. Отже, позовна вимога в частині стягнення з відповідача суми процентів за договором позики за період після кінцевою дати договору позики, тобто після 31.12.2010 року, не підлягає задоволенню. Позивач у своєму розрахунку суми заборгованості за договором позики, яку просить стягнути з відповідача, розраховує проценти за договором позики не тільки від безпосередньо суми позики, але й також від суми витрат на юридичну допомогу адвоката та від суми судового збору, які вже були стягнуті за рішенням суду, що суперечить ч. 1 ст. 1048 ЦК України, оскільки проценти за договором позики повинні розраховуватися виключно від безпосередньо самої суми позики. Крім того, позивач у своєму розрахунку суми заборгованості за договором позики, яку просить стягнути з відповідача, розраховує проценти за договором позики, за період з 01.01.2011 року по 31.10.2014 року, від суми позики, визначеної по курсу долара США станом на 30 жовтня 2014 року (дату фактичного повернення позики за рішенням суду). Тобто, позивач включив до грошової суми заборгованості за договором позики, яку просить стягнути з відповідача, різницю між процентами за договором позики, за період з 01.01.2011 року по 31.10.2014 року, від суми позики, визначеної по курсу долара США станом на 30 жовтня 2014 року (дату фактичного повернення позики за рішенням суду), та процентами за договором позики, за період також з 01.01.2011 року по квітень 2012 року, від суми позики, визначеної по курсу долара США станом на дату ухвалення судом рішення від 12.07.2012 року, тоді як вказані суми вже стягнуті по рішенню суду. Відповідно до абзацу другого ч. 1 ст. 1048 ЦК України у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця, а звідти, враховуючи строк загальної позовної давності тривалістю у три роки, та, враховуючи дату звернення Позивача до суду з позовом, який розглядається - 03.11.2014 року, позивач втратив право звертатися до суду з вимогою про стягнення процентів (хоч і у вигляді різниці процентів, обумовленої зміною курсу долара США), розрахованих за період з 01.01.2011 року по 03.11.2011 року. У зв'язку з відмовою позивачеві у задоволенні позовних вимог, вимоги про стягнення з відповідача судових витрат та витрат н правову допомогу задоволенню не підлягають. Таким чином, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними, недоведеними, у зв'язку з чим задоволенню не підлягають. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed