Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, відповідно до якого просить надати їй дозвіл на реєстрацію місця проживання дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], разом із їхньою матір'ю за адресою: [ADDRESS], без згоди батька, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач з відповідачем [PERSON] перебувала у шлюбі з 25.01.2014 року по червень 2017 року. Від шлюбу сторони мають двоє малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. З часу розірвання шлюбу позивач з дітьми постійно проживала в однокімнатній квартирі своєї матері за адресою: [ADDRESS]. У серпні 2018 року позивач разом із дітьми переїхали проживати у трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], яка належить матері позивача на праві приватної власності. Позивач двічі 01.08.2018 року та 17.08.2018 року подавала заяву до АО Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА про реєстрацію своїх малолітніх дітей за місцем їх фактичного проживання, однак дітей не було зареєстровано, проте адміністратором Відділу 01.08.2018 року на позивача накладено штраф у зв'язку із порушенням терміну реєстрації місця проживання дітей та відмовлено у такій реєстрації у зв'язку із відсутністю згоди батька дітей. Позивач неодноразово намагалась знайти відповідача [PERSON] задля отримання дозволу на реєстрацію дітей за місцем їхнього проживання, однак встановити фактичне місцезнаходження відповідача не вдалося, що є підставою звернення позивача з даним позовом до суду. 05 листопада 2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON], до Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, [PERSON], треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної м. Киві державної адміністрації, [PERSON], про надання дозволу на реєстрацію місця проживання дітей без згоди батька та постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, однак надала суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить провести розгляд справи за її відсутності. (а.с. 41) Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась, однак надала суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить провести розгляд справи за її відсутності. (а.с. 40) 21.11.2018 року третьою особою Службою у справах дітей Дніпровської районної м. Киві державної адміністрації до суду надано лист № 103008-3669 від 19.11.2018 року, відповідно до якого Службою підтримано позов, оскільки його подано в інтересах дітей. (а.с. 37) Відповідачі не скористались процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, та за відсутності доказів поважності причин неподання відповідачами заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України,власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Судом встановлено, що від зареєстрованого шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають двоє малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвом про народження, виданим Виконавчим комітетом Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 03.03.2014 року, актовий запис № 27, та свідоцтвом про народження, виданим Виконавчим комітетом Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 18.05.2015 року, актовий запис № 59. (а.с. 8-9). Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.06.2017 року шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON], який був зареєстрований 25 січня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції, актовий запис № 91, розірвано. (а.с. 7) На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.09.2017 року, договору купівлі-продажу 2/3 часток квартири від 07.09.2017 року, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON]. (а.с. 10-19) 01.08.2018 року та 17.08.2018 року [PERSON] звернулась до АО відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА в м. Києві із заявами про реєстрацію місця проживання її малолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 20, 21, 22, 23) 01.08.2018 року адміністратором АО Відділу (Центру) надання адміністративних послуг апарату Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації винесено постанову про накладення адміністративного стягнення, якою на [PERSON] накладено адміністративне стягнення у вигляді попередження відповідно до ч. 1 ст. 19 КУпАП у зв'язку із порушенням терміну реєстрації місця проживання дітей. (а.с. 24) Частиною першою статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно із ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Рішенням Конституційного Суду України від 14 листопада 2001 року інститут прописки був визнаний неконституційним. Юридично прописка/виписка була скасована Законом України «Про свободу пересування та свободу вибору проживання на Україні», котрим замість прописки введено явочну систему реєстрації за місцем проживання чи місцем перебування. Згідно ст. 3 цього Закону місце проживання - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, а місце перебування - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов'язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. (ст. 6 Закону) Відповідно до ст. З Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері, є Закон України «Про охорону дитинства», норми якого узгоджуються із вищеназваними положеннями Конвенції «Про права дитини» та, на переконання суду, не можуть тлумачитися звужено. У випадку наявності будь-якої правової колізії, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правові відносини, які стосуються інтересів дитини, відповідно до вимог статті 8 Цивільного процесуального кодексу України та статті 3 Конвенції «Про права дитини», суд вважає пріоритетним надавати перевагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України, яка кореспондує ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства») Статтею 242 Цивільного кодексу України встановлено, що батьки є законними представниками своїх малолітніх та/чи неповнолітніх дітей. Відповідно до пункту 2.3 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22 листопада 2012 року №1077 ( чинного на час розгляду судом першої інстанції справи), відомості про дітей віком до 14 років, місце проживання яких реєструється з батьками, вносяться до заяви одного з них. Особа, яка досягла 14-річного віку, подає заяву про реєстрацію місця проживання особисто. При проживанні батьків за різними адресами для реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним з батьків надається письмова згода другого з батьків та довідка територіального підрозділу або адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС за місцем його проживання про те, що дитина не зареєстрована разом з ним. У разі якщо місце проживання другого з батьків зареєстровано в межах обслуговування адміністративно-територіальної одиниці територіального підрозділу, яким розглядається заява про реєстрацію місця проживання дитини, інформація перевіряється цим територіальним підрозділом або надається адресно-довідковим підрозділом відповідного територіального органу ДМС. Відповідно до п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (справа «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (пункт 67), «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» (пункт 45). Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Закон України «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Верховний Суд у постанові від 13.06.2018 року у Справі № 752/14614/14-ц дійшов висновку, що знаходження спору у суді протягом тривалого часу не відповідає інтересам дитини. Крім того, у постанові від 13.06.2018 року у Справі № 752/14614/14-ц Верховний Суд виходить з пріорітету інтересів дитини, їх найкращого забезпечення, враховує встановлені обставини справи, визначений нормативно-правовим актом порядок реєстрації місця проживання дітей до 14 років, погодився з висновком суду апеляційної інстанції про задоволення позову в тій частині, в якій не існує спору, та зазначив, що саме рішення про визначення місця проживання дитини є підставою для реєстрації місця проживання дитини, незалежно від стосунків батьків, отже, таке судове рішення буде ефективним способом захисту прав дитини. Як убачається з матеріалів справи, предмет спору становлять вимоги позивача про надання їй дозволу на реєстрацію місця проживання її дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], разом із позивачем за адресою фактичного проживання дітей: [ADDRESS], без згоди батька, вказуючи на неможливість у досудовому порядку здійснити захист порушеного права дітей щодо реєстрації їх місця проживання, з огляду на неможливість встановити зв'язок із батьком дітей після розірвання шлюбу. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved