Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Кодимського районного суду з зазначеним позовом, в якому просила визнати відповідача [PERSON] та її малолітню дитину [PERSON],[INFO] такими, що втратили право користування належним їй жилим будинком, розташованим в м.Кодима, вул.Комунарна (нині Героїв АТО), 34, Одеської області. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказала, що є власником зазначеного домоволодіння, в якому у лютому 2012 року зареєструвала дружину свого сина [PERSON] - [PERSON] відповідача у справі. Після розлучення з сином відповідач виїхала до іншого помешкання та в належному їй будинку не проживає більше року, у звязку з цим у відповідності з вимогами ст.405 ЦК України втратила право ним користуватись, тому просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, надавши до суду заяву про розгляд справи без її участі. Заявлений позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні. Представник Кодимської районної державної адміністрації, як органу опіки та піклування, в судове засідання також не прибув, надавши до суду заяву про розгляд справи без нього. Окрім цього надав до суду висновок №01-29/577 від 04 квітня 2016 року про недоцільність задоволення позову [PERSON] Вислухавши пояснення позивача, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав. За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником домоволодіння №34, розташованого в м.Кодима по вул.Героїв АТО (колишня Комунарна) Одеської області, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №11820675, виданим КП «Кодимське РБТІ» 13 вересня 2006 року. 14 лютого 2012 року за вказаною адресою позивач зареєструвала відповідача [PERSON] - дружину свого сина [PERSON]. Конституція України у статті 30 проголошує недоторканність житла. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно зі ст.319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно з ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Так, за змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи втратившою право користування житлом. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, предявивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Пункт 2 ст.8 цієї Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Зокрема, таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника житла (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Права власника будинку, квартири визначені у ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб, а також розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст.156 Житлового кодексу України та ч.1 ст.405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника квартири, у тому числі і колишні, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Їх право користування жилим приміщенням врегульовано житловим законодавством, згідно з яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.3 ст.9 ЖК України). В своєму позові [PERSON], як на підставу для його задоволення, посилалась одночасно і на ч.2 ст.405 ЦК України, і на ст.71 ЖК України. При цьому, суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави. Так, відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом, оскільки відповідач є членом сім'ї позивача, який являється власником спірного житла. Відповідно до ст.71 та 163 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім»ї жиле приміщення за ними зберігається протягом шести місяців. Непроживання зазначеної особи без поважних причин понад встановлені строки є підставою для визнання її втратившою право користування житлом. Згідно із ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності її понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст.ст.64 та 156 ЖК України до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла в подружжя не виникло право спільної власності), їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство Відповідач [PERSON] була вселена позивачем у спірне помешкання як невістка, тобто як дружина сина, а тому до вирішення заявленого спору суд застосовує положення ч.2 ст.405 ЦК України. Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 27 січня 2014 року шлюб між [PERSON] та відповідачем [PERSON] був розірваний (справа №503/2371/13-ц). Отже, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку відповідно до вимог ст.ст.10, 60, 61, 212 ЦПК України, а також врахувавши обставини справи, суд визнає заявлений позов необґрунтованим, оскільки відповідач [PERSON] набула право користування спірним житлом після укладення 29 жовтня 2004 року шлюбу з сином позивача [PERSON], ставши членом сім'ї власника житла.\~\~ З припиненням сімейних відносин із [PERSON] відповідач втратила цей статус, однак в силу ч.2 ст. 405 ЦК України та ч.4 ст.156 ЖК УРСР не втратила права проживати у спірному житлі. Отже, вимоги позивача про визнання відповідача такою, що втратила право користування належним їй житлом задоволенню не підлягають. У звязку з цим не підлягають задоволенню і вимоги позивача про зняття відповідача з реєстрації, оскільки, по-перше: відмова у визнанні відповідача втратившою право користування житлом унеможливлює її зняття з реєстрації; по друге: в результаті визнання судом особи такою, що втратила право користування житлом статтею 7 Закону\~\~України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» без додаткового ухвалення рішення суду передбачено зняття такої особи з реєстрації. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed