Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що з 12 січня 1995 року по 27 січня 2020 року працював на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» та наказом №15-к від 27 січня 2020 року його було звільнено за станом здоров`я в порядку п. 2 ст. 40 КЗпП України. В умовах важкої фізичної праці, несприятливого мікроклімату позивач відпрацював понад 25 років, але змушений був припинити свою трудову діяльність у віці 49 років. При звільненні роботодавцем не було проведено розрахунок всіх належних [PERSON] сум. Так, загальна сума, що підлягала до сплати на день звільнення позивача становила70249,12 гривень. Середньоденна заробітна плата на день звільнення становила 831,63 гривень. Остаточним днем погашення підприємством заборгованості перед [PERSON] вважає 19 серпня 2020 року, отже період затримки розрахунку при звільненні становить 140 робочих днів. Компенсація за затримку розрахунку при звільненні за період з 27 січня 2020 року по 19 серпня 2020 року, включно, складає 116428,20 гривень. Окрім того, дії відповідача щодо невиплати всіх сум, що належали позивачу при звільненні з підприємства, поставили [PERSON] у скрутне матеріальне становище, яке унеможливило забезпечення нормального існування позивача та членів його сім`ї, що вимагало від останнього додаткових зусиль для організації свого життя та пошуку джерел для забезпечення свого життя та його сім`ї, що вплинуло на його фізичний та психологічний стан здоров`я. Внаслідок тривалої хвороби позивач не має можливості працювати та потребує додаткових витрат на лікування через хворобу, у продовж січня серпня 2020 року, [PERSON] неодноразово проходив лікування та різноманітні обстеження в медичних закладах України, в той час, коли підприємство порушило терміни розрахунку при звільненні та не виплатило всіх сум, що належали позивачу в день звільнення. Тому, позивач просить суд стягнути з Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» на його корить середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 116428,20 гривень. Ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 18 вересня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін, призначено судове засідання з розгляду справи, яке відкладалось та було призначене на 11 листопада 2020 року (а.с. 22). Від позивача [PERSON] та його представника [PERSON] на адресу суду надійшли письмові клопотання про розгляд справи за їх відсутності, вимоги позову підтримали та просили суд їх задовольнити (а.с. 16, 36). Від відповідача на адресу суду 06 жовтня 2020 року, в межах строку, визначеного ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 18 вересня 2020 року, тому суд вважає необхідним та доцільним прийняти відзив ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» до розгляду в межах даної цивільної справи. Згідно відзиву на позов відповідач зазначає, що [PERSON] було звільнено з підприємства наказом №15-к від 27 січня 2020 року внаслідок невідповідності стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи за ч. 2 ст. 40 КЗпП України. Сума до сплати, яка належала позивачу на час звільнення становила 70249,12 гривень. Станом на теперішній час заборгованість перед позивачем відсутня. Так, джерелами виплати заробітної плати працівникам ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» є кошти державного бюджету та кошти від реалізації вугільної продукції. Заборгованість позивача може бути погашена тільки за рахунок коштів від реалізації вугільної продукції. У зв`язку з відсутністю у підприємства грошових коштів на виплату заробітної плати та введенням простою на підприємстві з грудня 2019 року, несплатою в повному обсязі з підприємством за поставлену вугільну продукцію з боку покупців, ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» не мало можливості розрахуватись з позивачем у строки визначені ст. 116 КЗпП. Тому, відповідач посилаючись на правовий висновок, викладений у постанові Великої палати Верховного суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, та заявляючи про не співмірність середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з сумою заборгованістю перед позивачем, оскільки така заборгованість виникла з причин, які не залежать від підприємства, відповідач просить суд зменшити розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні на п`ятдесят відсотків. Окрім того, у відзиві відповідач зазначає, що позивачем не доведено наявності понесених моральних страждань та причин їх виникнення. Відповідач просив суд справу розглянути без участі представника ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» (а.с. 25-26). Від відповідача не надходило клопотань про розгляд справи у поряду загального позовного провадження. Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, передбачених ч. ч. 5, 7 ст. 279 ЦПК України, від сторін не надходило. Суд, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, дослідивши які вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 12 січня 1995 року по 27 січня 2020 року працював на Державному підприємстві «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» та був звільнений 27 січня 2020 року наказом № 15-к від 27 січня 2020 року внаслідок невідповідності стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи, на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується трудовою книжкою серії [NUMBER] від 18 серпня 1989 року(а.с. 7-8). Відповідно до листа Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» №2114 від 30 липня 2020 року [PERSON] дійсно з 12 січня 1995 року працював на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» та згідно наказу №15-к від 27 січня 2020 року його було звільнено з підприємства 27 січня 2020 року. Нараховані грошові кошти на момент звільнення склали 86809,86 гривень. Сума до сплати за січень 2020 року складає 70249,12 гривень, з них: - 04 березня 2020 року виплачено 4526,19 гривень згідно з платіжним дорученням №85 від 04.03.2020 року (а.с. 10); - 20 березня 2020 року виплачено 7134,02 гривень допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю за рахунок Фонду соціального страхування згідно з платіжним дорученням №891 від 20.03.2020 року (а.с. 10). Станом на 28 липня 2020 року не перераховано 58588,91 гривень. Середньоденна заробітна плата на день звільнення [PERSON] складає 831,63 (а.с. 9). Відповідно до виписки за картковим рахунком [PERSON] за період з 01 січня 2020 року по 31 серпня 2020 року остаточний розрахунок з [PERSON] з всіх належних йому сум було здійснено 19 серпня 2020 року (а.с. 11). Згідно виписок із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №211 [PERSON] у період з 03 березня 2020 року по 16 березня 2020 року перебував на стаціонарному лікуванні за наслідками виробничої травми з діагнозом: піся травматичний ДОА суглобів правої ступні, анкілоз, після травматична хронічна лімфовенозна недостатність І-ІІ ступенів, набрякова больова форма, варикозна хвороба нижніх кінцівок праворуч. У період з 01 червня 2020 року по 15 червня 2020 року позивач перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом хронічний бронхіт ІІ ст., загострення ЛН ІІ ст. (а.с. 12, 15). Згідно актів про початок цілозмінних простоїв по ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» від 08 грудня 2019 року, 02 січня 2020 року, від 03 лютого 2020 року, від 19 березня 2020 року та акту про продовження цілозмінних простоїв від 02 квітня 2020 року, від 25 червня 2020 року, від 01 липня 2020 року через відсутність розрахунків збоку ДП «Даржвуглепостач» та «ПАТ «Центренерго» за відвантажену вугільну продукцію відповідач не має змоги сплатити заробітну плату. З 19 березня 2020 року ПрАТ ДТЕК «ПЕМ-ЕНЕРГОВУГІЛЛЯ» припинило постачання електроенергії відповідачу через заборгованість за спожиту електроенергію, у зв`язку з чим були розпочаті цілозмінні простої підприємства (а.с. 28-31). Так, в судовому засіданні встановлено, не оспорюється сторонами та у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, що [PERSON] дійсно працював на ДП «Шахтоуправління\~«Південнодонбаське №1»\~та був\~звільнений з\~підприємства 27\~січня 2020\~року на\~підставі п.\~2\~ст.\~40\~КЗпП України.\~В день\~звільнення з\~останнім не\~було проведено\~повного розрахунку\~всіх належних\~йому сум,\~остаточний розрахунок\~з позивачем\~було здійснено\~19\~серпня 2020\~року.\~Середньоденна заробітна\~плата [PERSON] становить 831,63 гривень, оскільки кожна зі сторін посилається на зазначені обставини як в досліджених письмових доказах, так і в наданих суду позові та відзиві на позов. Згідно статті 47 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 рудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При визначенні середньої заробітної плати слід керуватися вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями) (далі - Порядок). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. З п. 2 вказаного Порядку вбачається, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що середньоденний заробіток [PERSON] на день звільнення становить 831,63 гривень, що підтверджується листом Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» №2114 від 30 липня 2020 року, не оспорюється сторонами та не підлягає доказуванню. Згідно з п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Таким чином, під час проведення розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки розрахунку при звільненні з використанням даних про середній заробіток позивача. Позивачем визначена загальна сума стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв`язку із звільненням з роботи за період з дня звільнення до 19 серпня 2020 року, включно, у розмірі 116428,20 гривень, яку останній вираховував виходячи з 140 робочих днів за які має бути оплачений середній заробіток та середньоденного заробітку 831,63 гривень, однак з зазначений розрахунок здійснено з арифметичними помилками, а тому суд не може погодити з даним розрахунком позивача. Так,\~розмір компенсації\~середнього заробітку\~за період,\~коли з\~вини відповідача\~з позивачем\~не було\~здійснено розрахунок\~при звільненні,\~а саме,\~за період\~з 28\~січня 2020\~року по\~день здійснення\~повного розрахунку\~з позивачем,\~а саме\~по 19\~серпня 2020\~року,\~включно,\~становить 117259,83 гривень (141 робочих дні х 831,63 гривень = 117259,83 гривень). Однак, виходячи з принципу диспозитивності, розглядаючи справу не інакше як в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про необхідність розгляду справи в межах заявлених позивачем вимог та виходячи з розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв`язку із звільненням з роботи у розмірі 116428,20 гривень. При цьому, суд погоджується з позицією відповідача щодо необхідності зменшення позивачу розміру компенсації середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, з огляду на наступне. Так, відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9\~ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої палати Верховного суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц. Враховуючи вищенаведене, а також встановлені судом фактичні обставини справи, зокрема розмір суми, яка підлягала до сплати позивачеві складала 70249,12 гривень, суд приходить до висновку про очевидну неспівмірність сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, а тому вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивача виплат у сумі 90000,00 гривень. Вирішуючи питання щодо розподілу між сторонами судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з наданої до суду квитанцій №15 від 14 вересня 2020 року [PERSON] було сплачено судовий збір за подання до суду даного позову у сумі 1164,30 гривень. Виходячи з вищевикладеного, приймаючи до уваги, що суд дійшов висновку про доцільність часткового задоволення вимог позову [PERSON] , суд вважає необхідним, на виконання вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме, 900,01 гривень (90000,00 грн.* 1164,30 грн. / 116428,20 грн. = 900,01 грн.). Оскільки, відповідно до вимог статті 279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, тому, відповідно до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі викладеного,

Outcome: partial