Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про те, що з 2006 року він та [PERSON] , почали проживати разом однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу та вести спільне господарство. Реєструвати шлюб не поспішали, оскільки у цьому не було потреби в зв`язку з тим, що на момент їх знайомства відповідачу було 16 років, а разом вони почали проживати коли їй виповнилося 19 років. Звертає увагу суду, що відповідач народилася та виросла в м. Коростень, а тому житла в м. Києві не мала в зв`язку з чим вони почали проживати на квартирі у його мами в м. Києві. Факт спільного проживання та ведення спільного господарства може бути підтверджено показами свідків, фотокартками та письмовими доказами. Так, вказане можуть підтвердити свідки: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Крім того, долучає до цього позову фотокартки в роздрукованому вигляді та на дисковому накопичувачу (флешка) VERBATIM зі збереженими на ньому файлами, створеними починаючи з 2006 року і до моменту реєстрації шлюбу, про що свідчить інформація про файли, які підтверджують проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства, спільний відпочинок, будівництво будинку тощо. Враховуючи великий об`єм фотокарток, до суду буде надана лише частина з них, інша частина буде надана безпосередньо в судове засідання. Тобто, вказані докази беззаперечно підтверджують факт спільного проживання та ведення спільного господарства з 2006 року. 08.09.2008 році ними було придбано у власність житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] 40, 9 [ADDRESS] . [ADDRESS] . розташований на земельній ділянці, що знаходиться у приватній власності. Вказане підтверджується Договором купівлі-продажу житлового будинку від 08.09.2008 року та Державним актом на праві власності на земельну ділянку Серія ЯЗ № 023275 (додаються). Крім того, 08.06.2008 року ними було придбано земельну ділянку в [ADDRESS] площею 0, 2920 га, яка була об`єднана з земельною ділянкою на якій знаходиться житловий будинок для збільшення загальної площі. Вказане підтверджується Договором купівлі - продажу земельної ділянки від 08.06.2008 року та Державним актом на праві власності на земельну ділянку Серія ЯЗ № 023261 (додаються). Враховуючи, що вони проживали однією сім`єю та мали намір в подальшому укласти шлюб ними було прийнято рішення зареєструвати право власності на зазначений будинок та земельну ділянку на Відповідача [PERSON] . В подальшому з відповідачем [PERSON] він вступив до шлюбу, зареєстрованого Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва, 18 червня 2009 року, актовий запис № 1162. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Між тим, їх спільне життя не склалося, оскільки ним було з`ясовано, що Відповідач його систематично зраджувала з іншими чоловіками та жінками, очевидцем чого я став. В зв`язку з чим він звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовною заявою про розірвання шлюбу (Справа №760/3818/18 призначена на 06.06.2018 року о 12-00 год.). Між ним та Відповідачем загострилися особисті стосунки, оскільки вона не цікавитися їх спільними дітьми, які проживають з ним, не цікавиться їхнім життям та здоров`ям, періодично з`являється в стані алкогольного сп`яніння перед дітьми влаштовує скандали та налаштовує їх проти нього. 24.04.2018 року шляхом обману у його відсутність Відповідач проникла у квартиру де він проживаю разом зі своєю матір`ю та дітьми та викрала правовстановлюючі документи на спірний будинок та земельні ділянки. А вже 10.05.2018 році на [PERSON] з`явилося оголошення про продаж спірного будинку (https://www.olx.ua/obyavlenie/prodam-dachu-pod-klyuch-IDzHDOs.html#72adcf6749). Хоча між ними була домовленість, що спірний будинок та земля на якій він знаходиться після розлучення залишиться дітям для їх літнього відпочинку та оздоровлення. Зазначає, що на момент придбання будинку Відповідачу було 22 роки. З 19 років Відповідач проживала з ним та повністю перебувала на його утриманні. Жодного дня у своєму житті вона не працювала та будь-яких доходів не отримувала. Крім того, її батьки та близькі родичі люди з невеликим матеріальним достатком, а тому на момент придбання будинку їй також допомогти придбати нерухомість не могли. Вказані кошти були зароблені ним особисто. З 31.03.2014 року він був зареєстрований приватним підприємцем. Крім того, займався перепродажем автомобілів та мав непоганий на той час дохід. Вказане можуть підтвердити свідки: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Наявність можливості для придбання будинку свідчить і той факт, що в 2005 році ним було придбано у власність офісне приміщення на [ADDRESS] , яке з 2007 року здається ним в оренду та він отримує відповідний дохід, що підтверджується відповідними договорами, які додані до позову. Вказаний спірний будинок та земельна ділянка фактично були придбані за його власні кошти, однак оскільки він мав серйозні наміри до Відповідача та хотів створити з нею сім`ю (що в подальшому так і сталося) будинок було зареєстровано на неї. Звертає увагу суду, що будинок придбався в занедбаному стані та потребував значних вкладень для його відновлення з метою проживання. Ним, як під час перебування в незареєстрованому шлюбі, так і після реєстрації, придбавалися матеріали для його відновлення, що підтверджується численними товарними чеками на значні суми. Крім того, він вів зошит, у якому вказував затрати на матеріали та оплату робіт, які проводилися не території спірного домоволодіння. (додається). Про вказане свідчать і численні фотокартки зроблені під час ремонту самого будинку (додаються на флешці). Як вбачається зі змісту товарних чеків витрати на відновлення та підготовки будинку до проживання в рази перевищують вартість самого будинку. Вказані обставини можуть підтвердити свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які проживають у селі де знаходиться будинок та були свідками його придбання та ремонту. Також можуть підтвердити хто та за чиї кошти проводилися ремонтні роботи та придбавалися матеріали. Просить суд встановити факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] з 2005 року. Визнати спільною сумісною власністю житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , земельну ділянку на якій він знаходиться за цією ж адресою площею 0, 2580 га (Державний акт на праві власності на земельну ділянку Серія ЯЗ № 023275), а також земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] площею 0, 2920 га (Державний акт на праві власності на земельну ділянку Серія ЯЗ № 023261). Визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , 9 [ADDRESS] ., земельної ділянки на якій він знаходиться за цією ж адресою площею 0, 2580 га (Державний акт на праві власності на земельну ділянку Серія ЯЗ № 023275), а також земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] площею 0, 2920 га (Державний акт на праві власності на земельну ділянку Серія ЯЗ № 023261). Судові витрати покласти на Відповідача. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та факти, викладені у позові. Пояснив, що з відповідачем по справі тривалий час проживав без реєстрації шлюбу, через її молодий вік, але потім одружилися і у них народилося двоє дітей. Спірні земельна ділянка та житловий будинок були ним придбані за власні кошти до офіційної реєстрації шлюбних стосунків і оскільки вони планували спільне життя, було прийнято рішення зазначене майно оформити на відповідача. Але усі витрати, пов`язані з придбанням та утриманням земельної ділянки та будинку, здійснювалися за його кошти. Ціллю придбання будинку у сільській місцевості був належний відпочинок їх дітей, яких вони планували та в подальшому, які народилися у їх шлюбі. Відповідач будь-якого матеріального внеску в утримання будинку та земельної ділянки не вносила та навіть не дуже цікавилася взагалі цією проблемою. Через загострення стосунків між ним та відповідачем, оскільки відповідач не цікавилася інтересами сім`ї, почала вживати спиртні напої та вести аморальний спосіб життя, ним було ініційовано питання щодо розірвання їх шлюбу. На цей час його колишня дружина з ним не проживає, не підтримує будь-яких стосунків, діти залишилися проживати разом з ним та перебувають на повному його утриманні. Шляхом обману відповідач заволоділа правовстановлюючими документами на спірне майно, тому він, діючи в інтересах дітей, звернувся до суду з цим позовом, який просить задоволити. Представник позивача адвокат Галенко О.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, вважає, що позивачем надано достатньо доказів в підтвердження позовних вимог, тому просить суд позов задоволити. Відповідач [PERSON] в підготовчому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти задоволення позову, в подальшому в судове засідання не з`являлася, про причини своєї неявки суд не повідомляла, про розгляд справи повідомлена належним чином. В ході розгляду справи, на адресу суду направила відзив, у якому просить суд відмовити у задоволенні позову. Вважає, що їх відносини до червня 2009 року не можна вважати шлюбними відносинами, оскільки у цей час вона фінансово залежала від своєї матері та вітчима, тому не могла разом з [PERSON] на той час придбати будь-яке майно. Зазначає, що спірний будинок із земельною ділянкою було придбано для неї її матір`ю за власні кошти. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтвердили, що спірний будинок, розташований в [ADDRESS] , належить позивачу по справі [PERSON] , оскільки саме він приїздив за вказаною адресою і займався вирішенням питань, пов`язаних з утриманням будинку та земельної ділянки, на якій розташовано вказаний будинок. Оскільки відповідач [PERSON] в судові засідання неодноразово не з`являлася, про причини своєї неявки суд не повідомляла, про розгляд справи повідомлялася у встановленому чинним законодавством порядку та відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі. Суд, вислухавши думку позивача, представника позивача, врахувавши думку свідків [PERSON] та [PERSON] , дослідивши докази по справі встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб 18 червня 2009 року, про що зроблено відповідний актовий запис за № 1162. Прізвища після реєстрації шлюбу: чоловіка [PERSON] , дружини [PERSON] . У вказаному шлюбі у позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] народилося двоє дітей, а саме дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 11) та дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 10). Згідно витягу Уманського виробничого відділку комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» за № 23704178, сформованим 28.08.2009 року, [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу зареєстрованого за № 4431 08.09.2009 року, є власником житлового будинку [ADDRESS] . Також згідно державних актів серії ЯЗ № 023261 та серії ЯЗ № 023275 земельні ділянки, розташовані за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] (а.с. 20, 21). Згідно п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна\~сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, що передбачено ч. 1 ст. 89 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене, факт, який просить встановити позивач, а саме проживання однією сім`єю без реєстраціїї шлюбу з 2005 року підтверджується дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, а саме: спільними світлинами, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню . За приписами ч. 4\~ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним в письмовій формі. Сім`ю складють особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що визначено ч. 2 ст. 3 СК України. Відповідно до\~ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають в шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають в шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення\~глави 8 цього Кодексу. При застосуванні статті 74 СК України слід\~виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74\~СК України необхідно\~встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Згідно ст.ст. 69,70 (глава 8) СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу; у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Верховний Суд України у постанові від 25 грудня 2013 року у справі N 6-135цс13 висловив правову позицію, за якою майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об…єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету), а інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України\~та ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 71 СК України, спір про порядок поділу спільного сумісного майна подружжя може бути вирішений судом. Неподільне майно присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на квартиру, допускається лише за його згодою. Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» №16 від 12.06.1998р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Як зазначено у правовій позиції у справі №6-79цс13, із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до правової позиції (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 3 червня 2015р. № 6-38цс15), належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України\~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма\~статті 60 СК України вважається правильно застосованою. Згідно пункту 23\~постанови Пленусу Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368\~ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Як вказується у правовій позиції у справі №6-612цс15, норми СК України у ст. 60\~встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Придбавши спірне майно, а саме житловий будинок та земельні ділянки під час спільного проживання, позивач та відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та його право на рівну частку в майні презюмується. Положення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007р. № 11, визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Таким чином, спірний будинок із земельними ділянками придбаний сторонами до реєстрації шлюбу є об`єктом спільної сумісної власності сторін і будь-яких доказів щодо належності зазначеного майна лише відповідачу по справі, на яку він зареєстрований, суду не надано. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано\~статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вказане положення також кореспондується ч. 2 ст. 372 ЦК України, якою передбачено що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у\~статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша,\~друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364\~ЦК України). Також судом враховується, що відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1\~ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1\~статті 13 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документи, що стосуються прав\~\~ та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши усі документи наявні в матеріалах справи, надавши оцінку кожному доказу окремо, а також в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданим учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром. Позивачем у позові та під час розгляду справи заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, та в підтвердження приєднано до матеріалів справи квитанції про сплату судового збору, у зв`язку з чим суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений при зверненні до суду судовий збір.

Outcome: approved