Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-24 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась до суду з даним позовом посилаючись на те, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 30.10.2015 року являється власником квартири [ADDRESS]. З 30.07.2003 року, як вказано в домовій книзі, у зазначеній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] На її звернення про зняття його з реєстрації у даній квартирі, відповідач відповідав відмовою. Вважає, що відповідно до ст. 64 ЖК України, [PERSON] не є членом її сім'ї, а тому не має права користуватись житлом, що належить їй на праві власності. Посилаючись на ст.ст. 15, 16, 319, 321, 379, 383 ЦК України та ст.ст. 150 ЖК України, просить суд усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, хоча про день, час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку. Представник позивача [PERSON] в попередніх судових засіданнях позов підтримував, з підстав, викладених у ньому. В останнє судове засідання не з'явився, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Проте, звернувся до суду з заявою про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав та суду пояснив, що позивач у позовній заяві не мотивувала, які її права ним порушено, оскільки у спірній квартирі він не проживає з 25.08.2012 року. Позивача [PERSON] не знає, вона до нього не зверталась з проханням знятись з реєстрації. Крім того, договір купівлі-продажу квартири, у якій він зареєстрований є фіктивним, позивач у вказаній квартирі не проживає, при його укладенні було допущено ряд порушень, а тому, просив в задоволенні позову відмовити. Зясувавши письмову думку представника позивача, вислухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Згідно вимог ст. 317 ЦК України кожен громадянин має право вільно володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому на праві власності майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. На підставі ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності квартиру (будинок), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику квартири право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були пов'язані з позбавленням володіння. Відповідно до 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як встановлено в суді, спірним жилим приміщенням є квартира [ADDRESS], який належить позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30 жовтня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Шепетівського міського нотаріального округу Рябим П.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1198. Вказане також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [NUMBER] від 30.10.2015 року. Згідно домової книги на квартиру [ADDRESS], в ній з 30.07.2003 року значиться зареєстрованим відповідач [PERSON], [INFO] року. Факт реєстрації відповідача [PERSON] за вказаною адресою з 30.07.2003 року також підтверджується відомостями адресно-довідкового підрозділу Шепетівського МВ УДМС України Хмельницької області від 10.11.2015 року та визнано відповідачем у судовому засіданні. При розгляді даної справи, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, правовідносини між власником житла та членами його сім'ї, колишніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї колишнього власника житла. Відповідно до висновків, що містяться в ухвалах Верховного Суду України (№6-10723св08, 6-2778св08, 6-55662св10), право члена сім'ї власника будинку користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення прав членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком. Стаття 150 ЖК УРСР, передбачає право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника. З пояснень відповідача [PERSON], даних в судових засіданнях, вбачається, що він є колишнім чоловіком [PERSON], яка здійнила продаж спірної квартири позивачу [PERSON] Також, сам відповідач у судовому засіданні визнав, що з 25.08.2012 року у вказаній квартирі не проживає. Суд не приймає до уваги заперечення відповідача [PERSON] про фіктивність договору купівлі-продажу, оскільки такі його заперечення спростовуються рішенням Шепетівського міськрайонного суду від 24 травня 2016 року, яке набрало законної сили 10 червня 2016 року, відповідно до якого у позові [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовлено. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів того, що проживає у квартирі [PERSON] як член її сім'ї. Право [PERSON], який не є власником спірного житлового будинку, на користування ним було похідним від прав колишнього власника цього житлового будинку його колишньої дружини [PERSON], а з припиненням її права власності, припинилося й право [PERSON] на користування житлом. Враховуючи встановлені обставини, суд вважає доведеним, що перебування відповідача на реєстраційному обліку у квартирі, яка належить на праві власності позивачу, порушує право позивача вільно розпоряджатися своїм майном. Порушені права позивача підлягають захисту шляхом визнання [PERSON], який у вказаній квартирі не проживає з 25.08.2012 року, таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесенні нею і документально підтвердженні судові витрати. А тому, судові витрати у виді судового збору в розмірі 487 грн. 20 коп. понесені позивачем [PERSON] та документально підтверджені, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на її користь. На підставі ст. 41 Конституції України, ст. 317, 321, 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК УРСР,

Outcome: approved