Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до суду, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просить визначити його частку в праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] в розмірі 1/3 частини цієї квартири; встановити порядок користування квартирою №54 по вул. Шишківській, буд.20 в м. Харкові, виділивши на належні йому 2/3 частини квартири в користування житлову кімнату площею 11,0 кв.м. (прим.5) та кімнату площею 12,8 кв.м. (прим.6); виділити відповідачу на належні йому 1/3 частини квартири [ADDRESS] в користування житлову кімнату площею 16,7 кв.м. (прим.4); залишити в спільному користуванні співвласників квартири кухню площею 7,5 кв.м. (прим.7), коридор площею 12,9 кв.м. (прим.1), ванну кімнату площею 2,6 кв.м. (прим.8) та вбиральню площею 1,2 кв.м. (прим.9). Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 28.08.2017 року було відкрито провадження по даній справі та призначено до судового розгляду. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що він та відповідач по справі є співвласниками квартири [ADDRESS], в якій позивачу належить 2/3 її частини з відповідною частиною місць спільного користування: 1/3 частини згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду від 08 червня 1998 року реєстраційний №2-А-98-132039, згідно з розпорядженням від 08.06.1998 року за № 24479, зареєстрованого на праві спільної сумісної власності Державним комунальним підприємством Харківського міського бюро технічної інвентаризації 17.06.1998 року та записано у реєстрову книгу за № П-2-16971, інша 1/3 частина йому належить на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07 лютого 2017 року, виданого державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 2-54. Відповідачу у вказаній квартирі належить 1/3 її частина з відповідною частиною місць спільного користування згідно вищевказаного свідоцтва про право власності на житло від 08 червня 1998 року. В спірній квартирі зареєстровані позивач та його брат [PERSON] відповідач по справі, з яким склалася конфліктна ситуація й непорозуміння щодо користування спірним житлом. Позивач зазначив, що спірна квартира складається із трьох окремих житлових кімнат, дві з яких з балконом, житловою площею 40,5 кв. м., а також коридору, кухні, ванної кімнати та вбиральні,загальна площа квартири складає 69,1 кв.м., де він за законом має право власності на 2/3 частини спірної квартири, його частка житлової площі в квартирі складає 27,0 кв.м., а відповідач має право власності на 1/3 частини спірної квартири, та його частка житлової площі в квартирі складає 13,5 кв.м. В своєму позові позивач вказує, що його право власності та право користування спірною квартирою було порушено відповідачем з 2009 року та триває по теперішній час, незважаючи на те, що на підставі судового рішення від 30 січня 2014 року справа № 640/11412/13ц позовні вимоги [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про призначення порядку користування квартирою № 54 по вул. Шишківській буд. 20 в м. Харкові були задоволені рішення набуло чинності. Вказаним Рішенням суду був встановлений наступний порядок користування спірною квартирою, надавши в користування [PERSON] житлову кімнату площею 11 кв.м. з балконом, [PERSON] житлову кімнату площею 12,8 кв.м., у користування [PERSON] житлову кімнату площею 16,7 кв.м. з балконом. Приміщення кухні, вбиральні, ванної кімнати, коридору, вбудованої шафи залишено у загальному користуванні усіх співвласників квартири. На теперішній час змінився склад власників у звязку зі смертю їх матері - [PERSON], яка померла 19 жовтня 2015 року. Відповідач постійно провокує конфлікти щодо проживання позивача в квартирі та щодо користування її приміщеннями. Тому він був змушений звертатись за захистом своїх прав до правоохоронних органів. Позивач вважає, оскільки він прийняв спадщину після смерті матері [PERSON], якій згідно рішення суду від 30 січня 2014 року у справі № 640/11412/13ц було надано в користування житлову кімнату, площею 11,0 кв.м. з балконом, а йому - житлову кімнату, площею 12,8 кв.м., то він може просити суд закріпити за ним кімнати, які раніше були виділені їм з матірю в користування. Також позивач зазначив, що відповідач його право на 2/3 частини не оспорює, але в добровільному порядку вирішити дане питання через нотаріальну контору не бажає та від укладення відповідного договору ухиляється, у звязку з чим позивач змушений був звернутися до суду з даним позовом. В судове засідання позивач не зявився, представник позивача подала до суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, будучи повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, подав на адресу суду заперечення, в яких просив розглядати справу в його відсутність та зазначив, що рішенням суду від 30 січня 2014 року у справі № 640/11412/13ц вже було визначено порядок користування спірною квартирою, після смерті [PERSON] позивач успадкував 1/3 частину квартири, що їй належала та право користування її кімнатою площею 11,0 кв.м. з балконом, а він продовжує користуватися кімнатою площею 16,7 кв.м., як було вирішено раніше рішенням суду. Спорів з цього приводу між ним та позивачем не виникало. Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача згідно ч.4 ст.223 ЦПК України та, зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до змісту ст. 16 ЦК України кожна особа має право, звернутися до суду за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про припинення дії, яка порушує це право. Відповідно до\~ ч.1 ст. 13\~ ЦПК України\~ суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.\~ Судом встановлено, що позивачу та членам його сімї [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності належить по 1/3 частини квартири №54, яка знаходиться в будинку №20 по вул. Шишківська в м. Харкові, загальна площа якої складає 69,1 кв.м., згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду від 08 червня 1998 року, згідно з розпорядженням від 08.06.1998 року за № 24479, зареєстрованого КП «ХМ БТІ» 17.06.1998 року та записано у реєстрову книгу за № П-2-16971 (а.с.11,12). Як вбачається зі свідоцтва про смерть серії 1-ВЛ №516063 [PERSON] померла 19.10.2015 року (а.с.8). Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07 лютого 2017 року, виданого державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 2-54, позивач після смерті [PERSON] отримав 1/3 частини квартири №54, яка знаходиться в будинку №20 по вул. Шишківська в м. Харкові (а.с.10). Відповідно до технічного паспорту квартира №54, яка знаходиться в будинку №20 по вул. Шишківська в м. Харкові, загальною площею 69,1 кв.м. складається з 3-х кімнат, житловою площею 40,5 кв.м., у тому числі: 1-а кімната 11,0 кв.м., 2-а кімната 16,7 кв.м., 3-а кімната-12,8 кв.м., а також кухні площею 7,5 кв.м., вбиральні-1,2 кв.м., ванної кімнати 2,6 кв.м., вбудованих шаф 04;0,4 кв.м., лоджії-7,2 кв.м.(а.с.14-16). Згідно рішення Апеляційного суду Харківської області від 30 січня 2014 року позовні вимоги [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування квартирою №54 по вул. Шишківській буд. 20 в м. Харкові були задоволені та встановлено наступний порядок користування спірною квартирою, надавши в користування [PERSON] житлову кімнату площею 11 кв.м. з балконом, [PERSON] площею 12,8 кв.м., у користування [PERSON] житлову кімнату площею 16,7 кв.м. з балконом. Приміщення кухні, вбиральні, ванної кімнати, коридору, вбудованої шафи залишено у загальному користуванні усіх співвласників квартири. Дане рішення набуло чинності.(а.с.17-20). Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до положень ст. ст. 317, 319 ЦК України власнику належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У ч.1 ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Запропонований позивачем порядок користування квартирою не порушує інтереси сторін. Тому суд вважає, що такий порядок користування житловими кімнатами, кухнею та іншими приміщеннями квартири запропонований стороною позивача може бути закріплений судовим рішенням. Відповідно до ст. 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.357 Цивільного кодексу України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у звязку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Враховуючи, що квартира №54, яка знаходиться по вул. Шишківська, буд.20 має ізольовані кімнати та при визначенні порядку користування не порушується право власності сторін спору, суд приходить до висновку про можливість визначити порядок користування спірною квартирою виділивши: позивачу на належні йому 1/3 частини спірної квартири - кімнату площею 11,0 кв.м. (прим.5) з балконом та кімнату площею 12,8 кв.м. (прим.6) та визначити частку позивачу в праві спільної сумісної власності на спірну квартиру в розмірі 1/3 частини цієї квартири, відповідачу на належні йому 1/3 частини квартири виділити в користування кімнату площею 16,7 кв.м. з балконом (прим.4). Інші приміщення: кухню площею 7,5 кв.м. (прим.7), коридор площею 12,9 кв.м. (прим.1), ванну кімнату площею 2,6 кв.м. (прим.8) та вбиральню площею 1,2 кв.м. (прим.9) залишити в спільному користуванні співвласників квартири. Суд, повно та всебічно зясувавши обставини справи, оцінивши докази, які є у матеріалах справи, приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. Доказів на спростування зазначеного або порушень прав та інтересів інших осіб суду не надано.

Outcome: approved