Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-01 00:00:00

Позивач\~ [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу\~ за договором позики. Свої вимоги обґрунтовує тим, що між ним та відповідачем 09 грудня 2017 року укладено договір позики, предметом якого було передання відповідачу у власність грошових коштів в розмірі 128\~000 гривень, які [PERSON] зобов`язався повернути до 31 березня 2018 року.Також згідно боргової розписки, відповідач зобов`язувався, у разі несвоєчасного повернення щомісячної частини боргу, сплачувати штраф у розмірі 0,05 % від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу. Факт отримання відповідачем коштів підтверджується наданою позивачем розпискою від 09 грудня 2017 року. З приводу невиконання умов договору позики до відповідача як боржника, направлялась вимога щодо виконання умов договору та повернення коштів, однак дана вимога залишилась без виконання. У встановлений в розписці строк відповідач гроші не повернув і всіляко ухиляється від добровільного повернення боргу, що зумовлює звернення до суду цим позовом. На підставі наведеного позивач просить стягнути з [PERSON] в свою користь заборгованість за договором позики від 09.12.2017 року у розмірі 151360 гривень, що складається із: 12800 гривень - сума боргу за позикою; 23\~360 гривень заборгованість по сплаті штрафів (процентів) та судові витрати у справі. Ухвалою судді від 07 жовтня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження, відповідачу запропоновано подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання вказаної ухвали. Станом на 02 грудня 2020 року відзив на позовну заяву від відповідача до Луцького міськрайонного суду Волинської області не надійшов. Позивач в судове засідання не з`явився, від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує з підстав, викладених в позовній заяві, просить задовольнити. Не заперечує щодо постановлення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, зокрема на адресу суду повернулось повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою «адресат відмовився». Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явився в судове засідання, відзиву на позов не подав та враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено,\~що 09\~грудня 2017\~року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, за умовами якого [PERSON] отримав від [PERSON] в борг 128000 гривень, які зобов`язався повернути до 31 березня 2018 року. У разі прострочення повернення грошових коштів у встановлений строк, зобов`язався сплатити штраф у розмірі 0,05% від суми позики за кожен день прострочення (а.с. 29). Факт укладення договору позики між сторонами та факт отримання відповідачем коштів на виконання умов цього договору підтверджується особистою розпискою [PERSON] від 09 грудня 2020 року. Розписка складена рукописом, підписана [PERSON] та особами, в присутності яких така розписка надавалась (а.с.29). Пред`являючи даний позов, позивач зазначив, що у визначений договором строк відповідач борг не повернув, що зумовлює необхідність захисту його порушених прав. Предметом спору у справі, яка розглядається, є стягнення заборгованості за договором позики. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Суд встановив, що оригінал боргової розписки знаходиться у позивача та приєднаний ним до матеріалів справи. Наведене підтверджує, що відповідач не виконав свого зобов`язання за договором позики, позичені гроші не повернув. Отже, знайшов підтвердження той факт, що відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, позичені кошти залишаються неповернуті, а тому оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу за договором позики в розмірі 128 000 гривень. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч.1,3 ст. 13 ЦПК України \~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. \~Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. З розписки від 09.12.2007 року вбачається, що відповідач зобов`язувався в разі порушення строку повернення грошових коштів по борговій розписці сплатити штраф у розмірі 0,05% від суми позики за кожен день прострочення. Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, заявлені позивачем вимоги з урахуванням наданого розрахунку, який не спростований відповідачем, до стягнення підлягає 23 360 гривень процентів за користування коштами за період з 01.04.2018 року по 31.03.2019 року, які відповідач не повернув відповідно до договору позики від 09 грудня 2017 року. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача, а тому з відповідача на користь позивача слід також стягнути суму сплаченого судового збору у розмірі 1513,60 грн.

Outcome: approved