Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], уточнивши який, просить суд визнати квартиру [ADDRESS] (колишня вулиця Мелешкіна) м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, загальною площею: 69,47 кв.м., житловою площею: 48,00 кв.м., спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] та визнати за [PERSON], право приватної власності на 1/2 частину вказаної квартири, придбану за договором купівлі-продажу квартири від 14 листопада 2006 року та зареєстровану на імя відповідача [PERSON]. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 02 червня 2001 року він та відповідач у справі зареєстрували між собою шлюб. \~ \~ \~ \~18 листопада 2008 року шлюб було розірвано. Під час шлюбу з відповідачем та проживання однією сімєю, а саме 14 листопада 2006 року, ними було придбано за спільні сімейні кошти на імя відповідача, квартиру, яка знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Володимира Великого (колишня вулиця Мелешкіна)[ADDRESS]. (далі за текстом квартира). Покупцем квартири, яка була придбана під час спільного подружнього життя з відповідачем, значиться відповідач [PERSON], що пояснюється тим, що на той час між ними були добрі сімейні стосунки і він не вимагав, щоб у договір його було внесено в якості другого покупця, не дивлячись на те, що майно було придбане ними за спільні сімейні кошти, тому вважає, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя у рівних частках. Шлюбного договору сторони не укладали. На сьогоднішній день, відповідач відмовляється у добровільному порядку розподілити спільне майно, а саме спірну квартиру. Вважає, що за ним може бути визнано право власності на 1/2 частину квартири, оскільки її було придбано ним та відповідачем за час шлюбу за спільні кошти сімейного бюджету, які вони відкладали на її придбання. Згідно звіту про незалежну оцінку, ринкова вартість 1/2 частини квартири, станом на 20.09.2016 року, складає 120828 грн. Відповідач [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON], в якому просить визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] (колишня вулиця Мелешкіна) у м. Кривому Розі Дніпропетровської області. В обґрунтування зустрічного позову зазначила, що вона 02 червня 2001 року уклала шлюб з відповідачем. Від шлюбу дітей не мають. За час шлюбу вона, взявши гроші у борг, за договором купівлі-продажу квартири від 14 листопада 2006 року, придбала квартиру [ADDRESS] (колишня Мелешкіна) у м. Кривому Розі Дніпропетровської області. Оскільки її колишній чоловік на той час працював дільничним інспектором міліції та мав дуже незначну зарплатню, вони домовились, що вона сама, своїми власними коштами та на свій розсуд, сплачує за квартиру, а він не має на неї жодних претензій. На час, коли вона визначилась із квартирою, яку хоче придбати, почала шукати гроші на її купівлю. Її колишній чоловік працював дільничним інспектором у міліції та у нього була дуже мала зарплатня, інших доходів він не мав взагалі. Вона отримувала більшу зарплатню, але її все одно не вистачило б на купівлю квартири. Оскільки їхні шлюбні стосунки були не стійкі, на той час вона мала позашлюбні стосунки з іншим чоловіком [PERSON], до якого звернулась про надання коштів у довгостроковий борг. Він погодився. У день, коли вона купувала квартиру, до місця розташування нотаріуса приїхав [PERSON] зі своїм другом на автомобілі. Вона вийшла з офісу нотаріуса, де у той час вже готували договір, сіла до машини, де [PERSON] дав їй у борг 24000 гривень, про що вона написала розписку. Свідком цієї події був [PERSON], який знаходився у машині. Після цього вона одразу пішла до офісу нотаріуса та передала гроші продавцю. Своєму колишньому чоловіку вона сказала, що отримала гроші у свого знайомого у борг, але не називала у якого саме. За час шлюбу вони з колишнім чоловіком борг не виплатили навіть частково, на час розлучення такий борг становив 24000 грн. Зазначені кошти вона змогла повернути лише у кінці 2016 року, отримавши розписку про повернення. Ці гроші є її особистою власністю, набутою вже після шлюбу. 18 листопада 2008 року Саксаганським відділом РАЦС Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області їхній шлюб за взаємною згодою було розірвано. При розлученні ними було вирішено питання стосовно її, його та їхнього спільного сумісного майна. Оскільки за квартиру її колишній чоловік не сплатив жодної копійки, не брав участі у її ремонті, за взяті для її купівлі гроші був наявний борг, то вирішили не звертатись до суду про розподіл цього майна, визначивши при цьому, що вона сама сплатить борг. На час розлучення [PERSON] визнавав за нею право особистої приватної власності на спірну квартиру. Про це свідчить відсутність позову про розподіл майна від часу розлучення та до цього часу. Так тривало майже 10 років, тому подання ним позову до суду про розподіл її власної квартири, за яку сплатила лише свої власні кошти, стало для неї несподіванкою. Представник позивача за первісним позовом у судове засідання не зявився, але надав письмову заяву, в якій позовні вимоги [PERSON] підтримав у повному обсязі, просив суд розглянути справу за його відсутності. Позивач за\~первісним позовом\~подав до\~суду письмові\~заперечення на\~зустрічний позов,\~в яких\~зазначив наступне.\~Спірну квартиру\~він разом\~з відповідачем\~за первісним\~позовом,\~придбали за\~договором купівлі-продажу\~за спільні\~сімейні кошти,\~перебуваючи у\~зареєстрованому шлюбі\~та під\~час спільного\~проживання однією\~сімєю.\~Про факт\~можливого займу\~певних грошових\~коштів між\~[PERSON]\~та [PERSON],\~йому нічого\~відомо не\~було.\~У змісті\~зустрічного позову\~зазначається,\~що [PERSON]\~отримала від\~[PERSON]\~грошові кошти\~у розмірі\~23852\~грн.,\~які начебто\~були витрачені\~на придбання\~спірної квартири.\~Однак,\~з такою\~позицією абсолютно\~не погоджується,\~так як\~такі події\~не мали\~місця бути.\~В якості\~оплати за\~договором купівлі-продажу\~спірної квартири\~вони з\~[PERSON]\~ сплатили\~грошові кошти\~з їхнього\~спільного сімейного\~бюджету.\~Вважає,\~що якщо\~позивач за\~зустрічним позовом\~вважала,\~що вона\~купує спірну\~квартиру у\~особисту приватну\~власність,\~то про\~це вона\~зобовязана була\~повідомити його\~та нотаріуса\~під час\~укладання договору\~купівлі-продажу\~квартири 14\~листопада 2006\~року.\~До того\~ж,\~вважає,\~що при\~вчиненні нотаріальної\~дії при\~таких обставинах,\~він \~[PERSON],\~повинен був\~би подати\~нотаріусу відповідну\~заву про\~те,\~що йому\~відомо та\~він не\~заперечує,\~що нині\~спірна квартира\~в цілому\~чи в\~певній частині\~буде належати\~[PERSON]\~на праві\~особистої приватної\~власності.\~Вважає,\~що на\~сьогоднішній день,\~єдиним можливим\~мотивом постановки\~такого питання\~(визнання\~квартири особистою\~власністю)\~у судовому\~процесі,\~є намагання\~позивача за\~зустрічним позовом\~незаконним чином\~позбавити його\~права на\~частку у\~цьому нерухомому\~майні,\~яке для\~нього є\~єдиним власним\~житлом.\~Вважає,\~що розписка\~[PERSON]\~від 08\~жовтня 2006\~року,\~за якою\~він начебто\~отримав від\~[PERSON]\~грошові кошти\~в розмірі\~24000\~грн.,\~є неналежним\~доказом у\~цій справі.\~Звертає увагу\~суду на\~той факт,\~що цю\~розписку про\~повернення грошей\~було складено\~до передачі\~таких грошей.\~На розписці\~про одержання\~грошей від\~[PERSON],\~[PERSON]\~вказує дату\~08.10.2006\~року,\~при цьому\~в ній\~зазначає,\~що гроші\~надавав [PERSON]\~ 14.11.2006\~року,\~що є\~абсолютною нісенітницею\~та відвертою\~брехнею.\~Просить у\~задоволенні позовних\~вимог за\~зустрічним позовом\~[PERSON] відмовити. Відповідач за первісним позовом [PERSON] у судовому засіданні зустрічний позов підтримала та пояснила, що у 2006 році вирішила придбати особисте житло, для чого взяла у борг у [PERSON] 24000 грн. та придбала під час шлюбу спірну квартиру. У [PERSON] на той час було службове житло. У 2008 році вони розлучились з [PERSON] У 2006 році у [PERSON] була зарплата 250-300 грн. Він знав, що вона придбала квартиру за запозичені гроші, однак у кого саме вона позичила гроші, він не знав. Борг сплачувала вона особисто, після продажу земельного паю, який був у її батька. Коли вони з [PERSON] розривали шлюб, то домовилися, що у неї спірна квартира, а у нього своя, яку він отримував, як службове житло. Крім того, [PERSON] подала до суду письмові заперечення на позов [PERSON], в яких зазначила наступне. При розлученні ними було вирішено питання стосовно її, його та їхнього спільного сумісного майна. Оскільки за квартиру колишній чоловік не сплатив жодної копійки, не брав участі у її ремонті, ними було вирішено, що вона сплатить всі гроші, що було взято у борг за вказану квартиру і вона залишається їй як особиста приватна власність. Вважає, що з моменту їхнього розлучення (18 листопада 2008 року) почався перебіг строку позовної давності, з якого [PERSON] дізнався про те, що за квартиру вона сплачує особистими коштами і вона є її особистою приватною власністю. Діючий Сімейний кодекс України (стаття 72) передбачає порядок застосування позовної давності до майнових прав подружжя. Строк позовної давності для захисту майнових прав подружжя не застосовується незалежно від того, коли подружжя припинили шлюбні стосунки. Для застосування цього строку необхідно, щоб шлюб був розірваний, оскільки після розірвання шлюбу майно стає спільною частковою власністю, а колишні подружжя відносно нього співвласниками, а частка майна, яка була оформлена на ім'я одного з подружжя, наприклад автомобіль, житловий будинок, припускається належним на праві особистої власності тому із колишнього подружжя, на якого воно зареєстровано. Відповідно, після розірвання шлюбу другий з подружжя, право якого порушено, може у межах названого трьохрічного строку позовної давності пред'явити позов про виділ йому його частки із колишнього спільного майна і передачу йому у власність. Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дня прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 100 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України)». Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). У зв'язку з цим для правильного обчислення строку позовної давності дуже важливим є визначення його початкового моменту. Сімейне законодавство визначає також перебіг строку позовної давності від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Частина друга статті 72 СК України містить загальне правило, відповідно до якого перебіг позовної давності починається з дня виникнення права на позов в матеріальному розумінні з урахуванням об'єктивних і суб'єктивних передумов. Так, відповідно до статті 360 ЦК України, співвласник, а ним є колишній з подружжя, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів, комунальних платежів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки вони перестали проживати однією родиною у листопаді 2008 року, тоді як позивач звернувся із позовом тільки у вересні 2016 року. За цей час він не брав участі у поверненні боргу, не сплачував комунальні послуги, не брав участі у проведенні ремонтів у квартирі, витратах на управління та збереження спірного майна. Клопотання про поновлення трирічного строку позовної давності з обґрунтуванням поважності такого пропуску позивачем до суду не надано, отже позов позивача [PERSON] підлягає залишенню без задоволення, у звязку із пропуском трирічного строку позовної давності. Представник відповідача у судове засідання не зявилась, але надала письмову заяву, в якій наполягала на задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом, просила суд розглянути справу за її відсутності та за відсутності [PERSON] Свідок [PERSON] у судовому засіданні дав показання, з яких вбачається, що [PERSON] це його подруга, яку він знає з жовтня 2005 року. Восени 2006 року остання повідомила йому, що вона вагітна від нього. На той час він збирав гроші на купівлю автомобілю. Спільно з [PERSON] вони мали намір почати жити разом, у звязку з чим стало питання про придбання житла. Наприкінці жовтня 2006 року [PERSON] повідомила йому, що знайшла житло, тобто спірну квартиру. На початку листопада 2006 року він привіз [PERSON] 24000 грн. до нотаріуса за прізвищем «Дацко» на вул. Мелешкіна у м. Кривому Розі. Коли підїхав, то зателефонував [PERSON], вона вийшла з нотаріальної контори, сіла у автомобіль. Його товариш, який був разом з ним та підвіз його, умовив його взяти з [PERSON] розписку, яку остання написала перебуваючи у автомобілі. Оригінал розписки у нього не зберігся. Він отримав від [PERSON] розписку, а вона від нього гроші, після чого повернулась до нотаріальної контори. При укладенні угоди він присутнім не був. Жити разом з [PERSON], вони так і не почали. У лютому 2007 року у [PERSON] стався викидень, відносини між ними припинились. Восени 2016 року [PERSON] повернула йому 24000 грн., які він отримувати не бажав, так як сподівався, що їхні відносини покращаться. Гроші отримав 8 жовтня 2016 року. Свідок [PERSON] будучи допитаним у судовому засіданні, показав, що знає [PERSON] з 2006 року, відносини нормальні. Йому відомо, що у 2006 році [PERSON] передавав [PERSON] для купівлі квартири гроші, які вона взяла у борг. Він разом з [PERSON], на його свідка, автомобілі «ВАЗ 2106» підїхали до нотаріуса, який знаходиться в районі зупинки громадського транспорту «Космонавтів». До них у автомобіль на заднє сидіння сіла [PERSON], якій [PERSON] передав гроші. В якій сумі [PERSON] передав гроші, він не знає, пачка з грошима була велика. [PERSON] написала [PERSON] розписку, після чого пішла до нотаріуса. Він особисто чув, що [PERSON] взяла гроші для купівлі квартири. При укладанні угоди він присутнім не був. Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку письмовим доказам щодо їх належності, допустимості та достатності в їх сукупності, приходить до таких висновків. Так, сторони по справі з 02 червня 2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 18 листопада 2008 року Саксаганським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області був розірваний (а.с.5,6). Згідно договору купівлі-продажу квартири від 14 листопада 2006 року (а.с.54), [PERSON] придбала квартиру №33, загальною площею 69,47 кв.м., житловою площею 48,0 кв.м., що розташована в будинку №37 по вул. Володимира Великого (колишня Мелешкіна) в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. Продаж квартири вчинено за 23852 грн. Згідно витягу про реєстрацію права власності від 21 листопада 2006 року, 21 листопада 2006 року зазначена квартира була зареєстрована за [PERSON] у Комунальному підприємстві «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» на праві приватної власності (а.с.55). Згідно копії розписки від 14 листопада 2006 року (а.с.62), [PERSON] для купівлі квартири за адресою: м. Кривий Ріг, вул. В. Великого (колишня Мелешкіна), 37/33, взяла у борг 24000 грн. у [PERSON] Зазначені обставини підтверджуються поясненнями [PERSON], показаннями свідків [PERSON], [PERSON] Згідно копії розписки (а.с.61), датованої 08 жовтня 2006 року, [PERSON] повернула [PERSON] 24000 грн., які були передані ним [PERSON] за розпискою від 14 листопада 2006 року. Вказану грошову суму [PERSON] передала [PERSON] 08 жовтня 2016 року. Зазначені обставини підтверджуються показаннями свідка [PERSON] Згідно заяви [PERSON] (а.с.87), поданої 14 листопада 2006 року приватному нотаріусу Криворізького міського нотаріального округу [PERSON], останній не заперечує щоб його дружина [PERSON] придбала за ціну та на умовах на її розсуд нерухомість, а саме квартиру [ADDRESS] (на даний час [PERSON]) у м. Кривому Розі. Матеріальних та моральних претензій стосовно придбання вищевказаної нерухомості, до його дружини [PERSON] не має та в майбутньому мати не буде. При цьому підтверджує, що діє добровільно, без будь-якого примусу і повністю усвідомлює зміст та юридичне значення укладання даного договору. Зміст ст. ст. 61,65 СК України йому нотаріусом розяснено. Згідно довідки (а.с.60), з березня 2011 року за адресою по вул. Володимира Великого (Мелешкіна), 37/33, щомісячно утримуються із заробітної плати [PERSON] комунальні платежі в повному обсязі по теперішній час. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до\~ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.\~\~ Відповідно до\~ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до\~ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до\~ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до\~ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~57\~СК України\~особистою приватною\~власністю дружини,\~чоловіка є: 1)\~майно,\~набуте нею,\~ним до\~шлюбу; 2)\~майно,\~набуте нею,\~ним за\~час шлюбу,\~але на\~підставі договору\~дарування або\~в порядку\~спадкування; 3)\~майно,\~набуте нею,\~ним за\~час шлюбу,\~але за\~кошти,\~які належали\~їй,\~йому особисто; 4)\~житло,\~набуте нею,\~ним за\~час шлюбу\~внаслідок його\~приватизації відповідно\~до\~Закону України\~«Про приватизацію\~державного житлового\~фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. Відповідно до п. 23 Постанови пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. 02 жовтня 2013 року Верховний Суд України у справі №6-79цс13 прийшов до наступних висновків:\~«Установивши факт отримання\~ [PERSON] коштів від\~ третіх осіб з метою придбання спірних нежилих приміщень для здійснення підприємницької діяльності та не встановивши поворотний характер цієї допомоги, суд неправильно застосував норму ст. 60 СК України й дійшов помилкового висновку про набуття придбаним майном статусу спільного майна подружжя, оскільки в силу вимог ст. 57 СК України, майно, отримане одним із подружжя за безвідплатною угодою або за кошти, які належали йому особисто, є його приватною власністю». Таким чином у зазначеному рішенні ВСУ прийшов до наступних правових висновків: «належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти\~ або спільна праця подружжя. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.\~Для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя» Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов'язаний з'ясувати, чи це майно може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Враховуючи викладене та беручи до уваги, що спірну квартиру позивач придбала за особисті кошти, суд приходить до висновку, що вказана квартира є особистою приватною власністю позивача відповідно до положень п. 3 ч. 1\~ст. 57 СК України. Отже, зважаючи на все вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні уточненого позову [PERSON] та про задоволення зустрічного позову [PERSON] На підставі положень ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню понесені нею витрати по сплаті судового збору в розмірі 1209 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved