Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Одеська залізниця», третя особи: [PERSON], Вільна профспілка Південної залізниці, Профком Вільної профспілки Харківської вагонної дільниці №1 Південної залізниці про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на такі обставини. У відповідача, пасажирського вагонного депо Одеса-Головна Одеської залізниці, позивач працював з 26.02.1990 року на посаді вантажника, а з 04.07.1990 року на посаді провідника пасажирських вагонів по безстроковому трудовому договору на підставі наказу №1150-к від 04.07.1990 року. 05.06.2000 року відповідач примусово, шляхом погрози звільнення з роботи, перевів позивача провідником пасажирського вагону за контрактом терміном по 06.03.2005 року, згідно наказу №1185-к від 05.06.2000 року. Після закінчення цього контракту, позивач продовжував працювати по безстроковому трудовому договору, але 05.06.2005 року відповідач знову шляхом погрози звільнення з роботи змусив укласти новий контракт з 02.06.2005 року по 04.02.2008 рік, про що видав наказ № 552- сс від 02.06.2005 року. Після закінчення дії цього контракту, позивач знову продовжив працювати по безстроковому трудовому договору. Але 05.06.2008 року відповідач знову шляхом погрози звільнення з роботи примусив позивача укласти з ним черговий контракт на строк з 05.06.2008 року по 04.06.2011 рік та видав наказ № 725-ос від 05.06.2008 року. 12.05.2011 року відповідач перевів позивача на посаду начальника пасажирського поїзду на умовах контракту по 27.01.2012 року, хоча умовою призначення був період відпустки основного працівника по догляду за дитиною, що складає не менше трьох років. Не бажаючи виконувати чинне законодавство України 09.12.2011 року відповідач неправомірно звільнив позивача з роботи за п. 8 ст. 36 КЗпП України, про що видав наказ № 24.12 від 09.12.2011 року. Такими неправомірними діями, на думку позивача, відповідач виконав свої погрози про незаконне звільнення з роботи щоб позивач не ставив перед ним вимоги виконання законодавства України та додержання його трудових і конституційних прав. Цей наказ був оскаржений позивачем до суду. На підставі рішення суду 26.04.2012 року відповідач поновив його на посаді начальника поїзда з 10.12.2011 року на умовах контракту № 90/2011 та видав про це наказ № 483-ос від 26.04.2012 року. В цей же день, тобто 26.04.2012 року, відповідач переслідуючи мету розправи з принциповим начальником поїзду змусив позивача під загрозою повторного звільнення у черговий раз укласти інший контракт № 39/2012 строком до 25.04.2013 року та видав про це наказ № 486-ос від 26.04.2012 року. 25.04 2013 року відповідач виконуючи свої погрози видав наказ № ЛВЧДК-3- 05/372-ос про звільнення позивача з роботи за п. 2 ст. 36 КЗпП України на підставі закінчення строку дії недійсного контракту № 39/2012. З цим наказом позивача було ознайомлено 14.05.2013 року. Позивач не згоден із звільненням з роботи, вважає дії з боку керівника пасажирського вагонного депо Одеса-Головна [PERSON] по відношенню до нього незаконними, а наказ від 25.04.2013 року за № ЛВЧДК-3-05/372-ос таким, що підлягає скасуванню. На підставі вищевикладеного просив: поновити його на роботі, скасувавши наказ від 25.04.2013 року за №ЛВЧД-3-05/372-ос; стягнути на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу до моменту поновлення на роботі; стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 5000 (п'ять тисяч) гривень. Після зміни предмету позову позивач просив суд визнати контракти № 90 від 12.05.2011 року та № 39 від 26.04.2012 року такими, що були укладені на невизначений строк, поновити на роботі позивача на посаді начальника поїзда з 26 квітня 2013 року, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26.04.2013 року до дня поновлення на роботі, стягнути моральну шкоду в розмірі 5000,0 грн. У судовому засіданні представник позивача, позивач позов підтримали, просили позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник третіх осіб: вільної профспілка Південної залізниці, Профкому Вільної профспілки Харківської вагонної дільниці №1 Південної залізниці, підтримали позов. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про судові засідання повідомлявся належним чином. Представник відповідача позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог, про що надав свої письмові заперечення. В своїх запереченнях представник відповідача посилається на те, що вказаний контракт між [PERSON] та пасажирським вагонним депо Одеса-Головна був укладений на виконання вимог ст. 1 КЗпП України з метою підвищення ефективності виробництва та зміцнення трудової дисципліни, а також на виконання вимог Положення про порядок укладення контрактів при прийнятті на роботу працівників від 19 березня 1994 року № 170 та згідно з Переліком категорій та посад працівників залізничного транспорту, які працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору. Посилання громадянина [PERSON] на ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України в обґрунтування укладення трудового контракту між сторонами на невизначений строк, не заслуговують на увагу, оскільки, це правило, у відповідності до ч. 2 ст. 23 КЗпП України та ст. ст. 9, 15 Закону України «Про залізничний транспорт», не поширюється на випадки укладення трудових контрактів з начальниками поїзду (пасажирського), який по своїй правовій суті завжди носить строковий характер. Таким чином, не можна вважати, що [PERSON] працював за трудовим договором, який укладений на невизначений час навіть у разі, що термін діє контракту подовжувався двічі. Таким чином, зі змісту наведеної правової норми вбачається, що двома обов'язковими умовами, за яких відбувається пролонгація трудового контракту, строк дії якого сплив, є лише подальше збереження між працівником і роботодавцем трудових відносин та відсутність заперечень у сторін стосовно цього. Тобто, у випадку, якщо трудові відносини були припинені між сторонами у день закінчення строку дії трудового контракту, волевиявлення працівника стосовно цього законодавством не вимагається, оскільки волю на укладення строкового трудового договору було виявлено особою при укладенні з роботодавцем контракту. Вказане також свідчить про те, що працівник виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Таким чином, не можна вважати, що позивач працював за трудовим договором, який укладений на невизначений час, навіть у разі, що термін діє контракту подовжувався двічі. Громадянин [PERSON], працюючи у пасажирському вагонному депо Одеса-Головна ДП «Одеська залізниця», не оскаржував п. 22 контракту, тобто підписуючи контракт він мав намір працювати на запропонованих умовах. Громадянин [PERSON] не відмовився укласти контракт, а навпаки написав про це письмову заяву. Контракт від № 39 від 26.04.2012 р. також укладений за письмовою заявою [PERSON], він погоджувався на умови контракту, зокрема, на строковий характер роботи, працюючи на посаді начальника поїзду (пасажирського) не оскаржив його умови в строк передбачений законодавством. У контракті передбачений строк його дії, тобто [PERSON] підписуючи контракт повністю погоджувався на запропоновані умови праці та наявність додаткових підстав для розірвання з ним контракту. Позивач та його представник в позовній заяві не надали суду доказів щодо вини відповідача у спричиненні йому моральної шкоди, та не обґрунтували її. Твердження позивача, що він зазнав негативного стресу та душевних страждань через звільнення з роботи не знайшли свого документального підтвердження в позовній заяві. Відсутні в позовній заяві і будь-які докази щодо фізичних або моральних страждань позивача. Судом неодноразово зверталася увага учасників процесу на можливість шляхом взаємних поступок укласти мирову угоду, але сторони не скористалися своїм процесуальним правом. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних причин. Судом встановлено, що у відповідача, пасажирського вагонного депо Одеса-Головна Одеської залізниці, позивач працював з 26.02.1990 року на посаді вантажника, а з 04.07.1990 року на посаді провідника пасажирських вагонів за безстроковим трудовим договором на підставі наказу №1150-к від 04.07.1990 року. 05.06.2000 року відповідач на підставі особистої заяви [PERSON] перевів позивача провідником пасажирського вагону за контрактом терміном по 06.03.2005 року згідно наказу №1185-к від 05.06.2000 року. Твердження позивача про те, що відповідач примусово, шляхом погрози звільнення з роботи, перевів позивача провідником пасажирського вагону за контрактом терміном по 06.03.2005 року, згідно наказу №1185-к від 05.06.2000 року, не підтверджено жодним доказом. Після закінчення цього контракту відповідач 05.06.2005 року укладає з позивачем контракт з 02.06.2005 року по 04.02.2008 рік, про що було видано наказ №552- сс від 02.06.2005 року. 05.06.2008 року відповідач укладає з позивачем контракт на строк з 05.06.2008 року по 04.06.2011 рік та видає наказ №725-ос від 05.06.2008 року. 12.05.2011 року позивача було переведено на посаду начальника пасажирського поїзду на умовах контракту по 27.01.2012 року. Наказом № 24.12 від 09.12.2011 року, відповідач звільнив позивача з займаної посади. Цей наказ був оскаржений позивачем до суду. На підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси суду від 26.04.2012 року відповідач поновив його на посаді начальника поїзда з 10.12.2011 року на умовах контракту № 90/2011 та видав про це наказ № 483-ос від 26.04.2012 року. 26.04.2012 року відповідач укладає з позивачем інший контракт № 39/2012 строком до 25.04.2013 року та видає про це наказ № 486-ос від 26.04.2012 року. Всі дії щодо надання заяв [PERSON] на укладення строкового трудового договору і підписання контрактів після укладення першого контракту позивач знову обґрунтовує примусом з боку відповідача, погрозами звільнення з роботи, навіть після поновлення його на роботі за рішенням Приморського районного суду. При цьому жодних доказів щодо таких дій з боку відповідача позивачем до суду не надано, не надано доказів звернення в позасудовому або судовому порядку за захистом своїх прав на дії адміністрації Державного підприємства «Одеська залізниця» щодо примушення на укладення контрактів або оскарження їх положень. 25.04.2013 року, відповідач видає наказ № ЛВЧДК-3-05/372-ос про звільнення позивача з роботи за п. 2 ст. 36 КЗпП України на підставі закінчення строку дії контракту № 39/2012. 25.04.2013 р. адміністрацією пасажирського вагонного депо Одеса-Головна ДП «Одеська залізниця» було направлено повідомлення на адресу [PERSON] щодо необхідності отримати трудову книжку або надати згоду на відправлення поштою з урахуванням вимог п.4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників № 58 від 29.07.1993 р. За твердженням позивача він не отримував означеного повідомлення, а в описі поштового вкладення не вказано який саме наказ був направлений позивачу. При цьому відповідач наполягає на тих доказах, які надані до матеріалів справи, а саме підтвердження направлення листа з відміткою поштового відділення. Адміністрація пасажирського вагонного депо Одеса-Головна ДП «Одеська залізниця» здійснила розрахунок з громадянином [PERSON] у день звільнення відповідно до вимог ст.116 Кодексу законів про працю України, за якою при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Outcome: dismissed