Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-10 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до Чугуївського міського суду Харківської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», про захист прав споживача, визнання дій, що передують укладенню договору незаконними та визнання правочину недійсним. З урахуванням уточнених позовних вимог Позивач просить визнати пункти 3.5., 3.6, 5.1 кредитного договору № 6/1/09/2006/980-К021 від 26 жовтня 2006 року, укладеного між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» в особі філії ВАТ КБ «Надра» Харківське РУ (правонаступником є з 04.02.2011р. ПАТ КБ «Надра») - недійсними. В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що між ним, [PERSON], та ВАТ КБ «Надра» в особі філії ВАТ КБ «Надра» Харківське РУ (правонаступником є з 04.02.2011р. ПАТ КБ «Надра») 26 жовтня 2006 року було укладено Кредитний договір № 6/1/09/2006/980-К021, згідно якого Позивач отримав грошові кошти в сумі 299970,00 грн. строком користування до 25 жовтня 2018 року під 15.5% річних, ціль кредитування - проведення розрахунків по договору купівлі-продажу нерухомого майна (споживчий кредит). Проте, на час укладання даного Договору, Відповідачем було порушено вимоги чинного законодавства України, які регулюють порядок укладання кредитного Договору, та порушено права [PERSON] як споживача в розумінні положень Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач - [PERSON], в судове засідання не з'явився, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, через канцелярію суду надав заяву про слухання справи без його участі, позовні вимоги підтримав, та просив суд позов задовольнити. Представник Позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити, надавши пояснення згідно викладеного в позовній заяві та уточненнях до неї. Представник Відповідача - Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в судовому засіданні проти позову заперечував, надав письмові заперечення, які долучені до матеріалів справи. Дослідивши та перевіривши письмові докази по справі, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Між Позивачем, [PERSON], та ВАТ КБ «Надра» в особі філії ВАТ КБ «Надра» Харківське РУ (правонаступником є з 04.02.2011р. ПАТ КБ «Надра») 26 жовтня 2006 року було укладено Кредитний договір № 6/1/09/2006/980-К021 згідно якого Позивач отримав грошові кошти в сумі 299970,00 грн. строком користування до 25 жовтня 2018 року під 15.5% річних, ціль кредитування - проведення розрахунків по договору купівлі-продажу нерухомого майна (споживчий кредит). Відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладання правочину) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частина 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає певні обов'язки кредитодавця щодо повідомлення споживача перед укладенням договору про надання споживчого кредиту у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, перелік яких не є виключним. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. В судовому засіданні відповідачем не представлено доказів виконання ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», отже суд приходить до висновку, що в порушення вищевикладених вимог Закону Позивачу не було надано письмової інформації щодо умов кредитування, кредитний договір не містить основної економічної та правової вимоги виникнення кредитного боргу, не надано інформації стосовно ризику коливання валюти та його наслідків, а саме збільшення розміру щомісячних витрат, не наведено детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки, вартості інших послуг. Відповідно до ч.5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Відповідно до п.3.5. Договору, якщо на протязі його дії Позичальник несвоєчасно та/чи неповністю вніс черговий необхідний платіж та/чи інші платежі, передбачені цим Договором, то Банк приймає Позичальником свої зобов`язань до цього Договору в наступному порядку: - плата за управління кредитом; - прострочені відсотки за користування кредитом; - відсотки за користування кредитними коштами; - пені та штрафи; - витрати, пов`язані з моніторингом та супроводом кредиту; - прострочена сума кредиту; - сума кредиту. Разом з тим, даним пунктом Договору зазначено несправедливу умову, чітко передбачену ч.5 ст. 11 закону України «Про захист прав споживачів», а саме - передбачена зміна в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки (витрати, пов`язані з моніторингом та супроводом кредиту). Окрім того, відповідно до п.3.6. Кредитного Договору № 6/1/09/2006/980-К021 від 26 жовтня 2006 року, з метою виконання умови, передбаченої п.3.5. Договору, Банк при наявності несвоєчасного та/чи не в повному обсязі виконання Позичальником своїх обов`язків щодо сплати мінімального необхідного платежу та/чи інших платежів, передбачених цим Договором, самостійно розподіляє грошові кошти, внесені Позичальником на розподільчий рахунок згідно черговості, передбаченій п.3.5. Договору, або в іншій черговості, встановленій на розсуд Банку. Статтею 534 ЦК України встановлена черговість погашення вимог за грошовими зобов'язаннями. Дана норма не містить положень щодо визначення черговості погашення зобов'язань на розсуд кредитора, отже зобов'язання має виконуватись або в порядку встановленому статтею 534 ЦК України, або в порядку, визначеному Договором. Тому суд приходить до висновку, що в кредитному Договорі №6/1/09/2006/980-К021 від 26 жовтня 2006 року, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», встановлені несправедливі умови, які значно погіршують умови кредитування для Позичальника, оскільки встановлення порядку погашення заборгованості за Договором на розсуд Кредитора - відповідача фактично унеможливлює здійснення позивачем контролю за перебігом погашення заборгованості внаслідок відсутності можливості чітко встановити, в погашення якого саме зобов`язання та в якій частині відбулось погашення заборгованості. Таким чином, пунктом 3.6 Договору передбачено можливість Відповідачу зміні умов Договору, визначених п.3.5, що фактично є односторонньою зміною умов Кредитного Договору. Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення Договору), продавець не повинен включати у договори із споживачами умови, які явно є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. До явно несправедливих умов вказана норма Закону відносить, зокрема встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (п.3), надання продавцю права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд на підставах, не визначених в договорі (п.11). Отже, аналіз положень Закону свідчить, що законодавець, захищаючи інтереси споживача як слабшої сторони в договорі, будь-які дії виконавця вчинені останнім на власний розсуд, тобто не на умовах, які чітко визначені і врегульовані Договором, вважає такими, що призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу, а отже положення договору, які передбачають можливість односторонніх дій виконавця послуги є явно несправедливими. Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Наявність п.3.6. Договору фактично та прямо позбавляє Позичальника можливості контролювати рух грошових коштів, сплачених в рахунок погашення заборгованості, є такою, що суперечить вимогам ст. 525 Цивільного кодексу України, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак є підстави для визнання її недійсною. Відповідно до п.3.3.1 Договору Позичальник повертає кредит та сплачує Банку передбачені кошти шляхом перерахування на рахунок №29098800835039 МФО 351834 у валюті кредиту. Відповідно до Пункту 8.3. Кредитного Договору усі додатки, зміни та доповнення до цього Договору мають бути вчинені в письмовій формі та підписані сторонами з обов`язковим посиланням на цей Договір. З моменту укладання основного Кредитного Договору, будь-яких змін, додатків чи доповнень у письмовій формі між сторонами не укладалось. Станом на момент розгляду даної справи, грошові кошти, призначені для погашення заборгованості за кредитним Договором, Відповідачем зараховуються на рахунок №290941213862001. Про наявність такого рахунку Відповідача в оскаржуваному Договорі не міститься жодного посилання. Таким чином, Позивач позбавлений можливості здійснювати контроль за сплаченими ним грошовими коштами, адже сплачені ним суми зараховуються на інший рахунок призначення якого йому не відомо. Зарахування грошових коштів відбувається без зазначення конкретного призначення платежу, без зазначення, в яких частках та які саме платежі були сплачені. Дані обставини відповідач ані в наданих суду письмових запереченнях, ані в судовому засіданні не спростував, що доводить вчинення відповідачем, всупереч ст.525 ЦК України, на власний розсуд зміни умов кредитного договору на шкоду інтересам позивальника - позивача по справі. Відповідно до п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Відповідно до п.5.1. Договору, у разі прострочення Позичальником строку сплати мінімального необхідного платежу по погашенню Кредиту, а також у випадку прострочення строку виконання зобов`язань Позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій, Позичальник сплачує Банку пеню в розмірі 1% (один відсоток) від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення. Таким чином, пеня за даним пунктом Договору фактично складає 365% (366%) відсотків річних. Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. В мотивувальній частині Рішення Конституційного суду України від 11.07.2013 року №7рп/2013 (у справі №1-12/2013) у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» зазначено, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання, неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов'язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов'язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов'язань позичальниками - фізичними особами. За таких обставин, враховуючи вищевказані висновки Конституційного Суду України, виходячи з положень п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», визначення пені на рівні 366% відсотків річних від несвоєчасно сплаченої суми є надмірним і суперечить принципу справедливості, добросовісності і розумності цивільних правовідносин, надаючи відповідачу можливості стягувати із позивача - споживача фінансової послуги надмірні грошові суми як неустойку, що стає джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Таким чином на час укладення спірного Договору, відповідачем було порушено вимоги чинного законодавства України, які регулюють порядок укладання кредитного Договору, та порушено права [PERSON] як споживача в розумінні положень Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до статті 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доводи представника відповідача щодо відсутності підстав для зміни договору з посиланням на положення статті 652 ЦК України суд оцінює критично з огляду на те, що предметом позову є визнання положень спірного Договору недійсним, а не їх зміна. Належних та допустимих доказів, які б в розумінні положень статей 58, 59 ЦК України, доводили необґрунтованість вимог позивача, представник не надав. Отже, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позивача з покладенням на позивача судових витрат, відповідно до положень статті 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved