Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом (з урахуванням уточнень від 10.01.2017 року), в якому просить звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за [PERSON] право приватної власності на квартиру [ADDRESS], для погашення заборгованості за договором позики від 31.07.2008 року в сумі 484510,00 грн., із відповідними відсотками/інфляцією їх користування, шляхом набуття за [PERSON] права власності на предмет іпотеки згідно іпотечного договору від 31.07.2008 року, а саме: двокімнатну квартиру [ADDRESS]; стягнути з [PERSON] відшкодування матеріальних втрат позивача від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процентів у розмірі 932\~602,02 грн. за період з 31.10.2008 року по 26.12.2016 року, та 3 % річних у розмірі 105\~570,08 грн. за період з 24.09.2009 року по 26.12.2016 року, а всього 1\~038\~172,10 грн.; виселити [PERSON] (надалі відповідач 1), [PERSON] (надалі відповідач 2), [PERSON] (надалі відповідач 3), [PERSON] (надалі відповідач 4) із квартири [ADDRESS], із скасуванням (зняттям) їхньої державної реєстрації проживання там, та зобовязати відповідачів не чинити позивачу перешкоди у користуванні даною квартирою. На обґрунтування якого посилався на те, що позивач передав відповідачу 1 за договором позики від 31.07.2008 року у борг 484\~510 грн. У забезпечення вказаного договору 31.07.2008 року між позивачем та відповідачами, зі згоди органу опіки і піклування, було укладено договір іпотеки, за умовами якого відповідачами була передана в іпотеки належна їм на праві власності квартира [ADDRESS]. Крім того, за договором поруки від 31.07.2008 року [PERSON] поручився перед [PERSON] в повному обсязі за виконання відповідачем 1 свого обовязку за договором позики від 31.07.2008 року. Факт порушення відповідачем 1 умов договору позики та виникнення заборгованості, встановлено рішенням Апеляційного суду Харківської області від 13.07.2010 року, яким стягнуто з відповідачів на користь позивача суми боргу у розмірі 497\~571,86 грн., (3 % річних від простроченої суми за вказаним договором позики за період з 31.10.2008 року по 23.09.2009 року, що становить 13\~061,86 грн. та основну суму боргу), проте відмовлено у зверненні стягнення на предмет іпотеки через недотримання позивачем вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» щодо надіслання письмової вимоги боржнику. 30.03.2011 року позивач надіслав рекомендованим листом повідомлення відповідачам про необхідність сплати заборгованості відповідно до вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Позивач [PERSON] та його представник за довіреністю [PERSON] уточнені позовні підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідачі у судове засідання не зявилися, про час та місце слухання справи були повідомлені своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили, заперечень проти позову або заяви про розгляд справи без їх участі не надали. Згідно ч.3 ст.27 ЦПК України відповідач зобовязаний добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобовязує відповідача самостійно цікавитися перебігом розгляду судом предявленого до нього позову. Тривала відсутність такого інтересу з боку відповідачів свідчить про їх небажання захищати свої процесуальні права. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. У звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, судом не здійснювалося. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного. Судом встановлено, що 31.07.2008 року між [PERSON] та відповідачем 1 [PERSON] був укладений договір позики, за яким відповідач 1 зайняв у позивача гроші в сумі в розмірі 484\~510,00 грн., що за курсом НБУ на час укладення договору становило 100\~000,00 доларів США, строком до 31.10.2008 року. У забезпечення вказаного договору, того ж дня, між [PERSON] та відповідачем 1 [PERSON], відповідачем 2 [PERSON], яка діяла від свого імені та імені неповнолітніх дітей відповідача 4 [PERSON], відповідача 3 [PERSON], зі згоди органу опіки і піклування було укладено договір іпотеки, предметом якого є належна відповідачам на праві власності квартира [ADDRESS]. Через неналежне виконання умов договору позики виникла заборгованість, яка рішенням Апеляційного суду Харківської області від 13.07.2010 року стягнута в солідарному порядку з відповідача 1 [PERSON] та [PERSON] на корить [PERSON] в розмірі 497\~571 грн. 86 коп. ї Статтею 509 ЦК України\~передбачено, що зобовязання виникають з договорів та інших правочинів. Відповідно до вимог\~статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно\~зі статтею\~ 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За статтею\~ 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання зобовязання. Згідно зі\~статтею 530 цього Кодексу, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно із частиною першою статті 549 цього Кодексу в разі порушення зобовязання боржник зобовязаний сплатити неустойку (штраф, пеню). Відповідно до вимог\~статті 612 ЦК України боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Пунктом 1.4 Договору іпотеки передбачено, що у випадку невиконання [PERSON] положень договору позики Іпотекодержатель має право отримувати задоволення своїх вимог за рахунок Предмету іпотеки переважно перед іншими кредиторами в повному обсязі вимог, включаючи основну суму без відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання, включаючи пеню та інші штрафні санкції, а також видатки, по зверненню стягнення на Предмет іпотеки та його реалізацію. Відповідно до п. 5.1 Договору іпотеки іпотекодержатель має право задоволення своїх вимог за цим договором та за договором позики, що зазначений в п. 1.3 цього договору, яке виникає у Іпотекодержателя у випадку (часткового невиконання) [PERSON] своїх зобовязань перед Іпотекодержателем за договором позики та в інших випадках, передбачених цим договором, в тому числі при простроченні належного платежу та згідно з розділом 4 цього Договору. З п. 5.2 Договору іпотеки встановлено, що задоволення вимог Іпотекодержателя здійснюється: -Шляхом добровільної передачі предмета іпотеки у власність Іпотекодержателя; -Шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. П. 5. 3 Договору іпотеки передбачено, що сторони домовились, що добровільна передача Предмету іпотеки у власні потреби Іпотекодержателя здійснюється в порядку наведеному в пункті 5.3.1, далі по тексту названому «Застереження про добровільну передачу». Відповідно до п.п. 5.3.1 Договору іпотеки застереження про добровільну передачу. Сторони погодились, що у випадку невиконання (або часткового невиконання) [PERSON] своїх зобовязань перед Іпотекодержателем за договором позики або Іпотекодавцями за цим договором, предмет іпотеки переходить у власність Іпотекодержателя. Зазначена згода сторін є угодою про перехід права власності, що набуває чинності з моменту зазначеного в п. 5.3.3. Перехід права власності не потребує додаткового оформлення і сторони погоджуються про те, що «Застереження про добровільну передачу» відображає усі питання по переходу права власності від Іпотекодавців до Іпотекодержателя, щодо яких сторони мали намір домовитись. З п.п. 5.3.2 Договору іпотеки вбачається, що сторони не погоджуються, що сума заборгованості за договором позики, зазначеним в п. 1.3 зараховується в рахунок сплати за передачу предмету іпотеки у власність згідно до ст. 601 Цивільного кодексу України, або за ініціативою Іпотекодержателя вважається відступним, згідно до ст. 600 Цивільного кодексу України. Зазначена ініціатива Іпотекодержателя вказується в Повідомленні, зазначеному п. 5.3.3 цього договору. П.п. 5.3.3 Договору іпотеки передбачено, що у випадку невиконання (або часткового невиконання) [PERSON] своїх зобовязань перед Іпотекодержателем за договором позики або Іпотекодавцями за цим договором іпотеки Іпотекодержатель здійснює виконавчий напис нотаріуса на цьому договорі і направляє Повідомлення про перехід права власності та застосування застереження про добровільну передачу предмету іпотеки Іпотекодавцями надалі «Повідомлення». З моменту відправлення «Повідомлення» та здійснення виконавчого напису Іпотекодержатель набуває права власності на предмет іпотеки, а предмет іпотеки вважається переданим Іпотекодержателю. Згідно з 5.4 Договору іпотеки звернення стягнення на Предмет іпотеки здійснюється за рішенням суду чи на підставі виконавчого напису нотаріуса після невиконання Іпотекодавцями у 30-денний строк вимоги, згідно до повідомлення надісланого у порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку». З п.п. 5.4.1 Договору іпотеки встановлено, що реалізація предмета іпотеки, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не буде встановлено цим договором. Початкова ціна предмета іпотеки для його продажу з публічних торгів встановлюється у розмірі, зазначеному в п. 1.1 цього договору, або, за вимогою Іпотекодержателя, визначається незалежними субєктами оціночної діяльності, - призначеними Іпотекодержателем. П.п. 5.4.2 Договору іпотеки передбачено, що якщо публічні торги оголошено такими, що не відбулися, предмет іпотеки може бути за згодою Іпотекодержателя та Іпотекодавців переданий у власність Іпотекодержателя за початковою ціною. Якщо сума, одержана від реалізації предмета іпотеки, не покриває вимоги Іпотекодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна Іпотекодавців. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У частинах першій, третій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). У свою чергу, поза судовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). Відповідні правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду України у справі № 6-1851цс15 від 30.03.2016 року, у справі № 6-1685цс16 від 21.09.2016 року, у справі № 6-2457цс16від 02.11.2016 р., які в силу ч. 1\~ст. 360-7 ЦПК України\~ мають враховуватися судами. Підстав для відступлення від такої правової позиції суд не вбачає. Матеріали справи свідчать, що 10.06.2011 року відповідачу 1 [PERSON] з боку позивача рекомендованим листом було надіслано заяву з вимогою про погашення заборгованості за договором позики, посвідченим [PERSON], приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 31.07.2008 року та попередженням, у разі невиконання вимоги, про вчинення нотаріального напису, а.с.56 т.1. Вчинення нотаріального напису у відповідність до положень п.5.4 договору іпотеки станом на час вирішення справи не здійснено11.07.2012 року . Крім того, відповідачу 1 [PERSON] з боку позивача рекомендованим листом 11.07.2012 року було надіслано повідомлення про застосування іпотечного застереження, передбаченого договором позики, а саме про можливе вчинення дій щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, а.с. 136 т. 3. Як пояснив в судовому засіданні представник позивача, в подальшому для захисту своїх прав позивач вирішив звертатися саме до суду. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про те, що не підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок задоволення його вимог шляхом визнання за [PERSON] права власності на предмет іпотеки, оскільки умовами іпотечного договору не передбачено можливість визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем у судовому порядку та такий спосіб є позасудовим способом врегулювання цього питання. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пункт 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення зобовязання встановлює завдання майнової та моральної шкоди іншій особі. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобовязання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача 1 суми інфляції у розмірі 932\~602 грн. 02 коп. за період з 31.10.2008 року по 26.12.2016 року, 3 % річних у розмірі 105\~570 грн. 08 коп. за період з 24.09.2009 року по 26.12.2016 року. За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Вказаних правових висновків дійшов Верховний Суд України у справі № 6-39цс15 від 18.03.2015 року, які, в силу положень ст. 360-7 ЦПК України, мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідачів із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial