Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди в сумі 240000,00грн., мотивуючи свої вимоги тим, що внаслідок виконання обов'язків військової служби по ліквідації наслідків аварії в 30-километровій зоні Чорнобильської АЕС в період з 20.06.1986 року по 04.09.1986 року він отримав численні захворювання. Висновком МСЕК від 30.07.2002 року йому безстроково встановлено ІІІ групу інвалідності з 60% стійкою втратою професійної працездатності у зв'язку із захворюванням, пов'язаним з виконанням обов'язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.Вважає, що у зв»язку з ушкодження здоров»яйому заподіяна моральна шкода, яка полягає у фізичному болі,внаслідок погіршення стануздоров»я, в порушенні укладу його життя, істотності вимушених змін у його життєвих стосунках та необхідності застосовування додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки він не може вести повноцінний спосіб життя, постійно відчуває страждання, тривогу, дратівливість, болі в хребті та ногах, дискомфорт в області серця, психологічний дискомфорт, так якпорушена його душевна рівновага, він відчуває себе втраченим для суспільства та родини людиною, так як не може допомогти своїй родині як матеріально так і фізично. Заподіяну йому моральну шкоду оцінює у сумі 240000,00 гривень, яку просить стягнути з Міністерства оборони України, яке є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.Отже, обов'язок держави відшкодувати йому завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився. Про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та в установленому законом порядку. В своїй позовній заяві просив розглянути позов без його участі на підставі існуючої практики з аналогічного питання, а також подав суду заяву, відповідно до якої також просив розглянути справу у його відсутності та позов задовольнити у повному обсязі (а.с.5,91). Представник позивача на підставі договору № 149/ш про надання правової допомоги від 30 березня 2017 року [PERSON] на неодноразові виклики до суду не з»явився. Про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином(а.с.36). Причини своєї неявки суду не повідомив. Відповідно до вимог ч.2 ст. 169 ЦПК України неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності,в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. В обґрунтування заперечень проти позову зазначив, що позивачем не доведено факт заподіяння йому моральної шкоди саме Міністерством оборони України, яке не вчиняло будь-яких протиправних дій чи бездіяльності щодо [PERSON]. Ушкодження здоров'я позивач отримав в результаті його участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році, тобто до створення Збройних Сил України, а тому Міністерство оборони ніяким чином не могло завдати позивачу моральну шкоду. Суд вислухавши пояснення представника відповідача,дослідивши та оцінивши надані докази,у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Положеннями ст.ст. 11,27,60 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Згідно військового квитка серії [NUMBER], [PERSON] з 20 червня 1986 року по 04 вересня 1986 року виконував службові обов'язки по ліквідації наслідків аварії в 30-кілометровій зоні на ЧАЕС(а.с.58-60). З посвідчення серії [NUMBER] виданого 05.07.1994 року та вкладки до нього [NUMBER] від 28.11.2002 року вбачається, що [PERSON] має статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1). Разом з тим, позивач є інвалідом 3-ї групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER], виданим 22.12.2009 року (а.с.7) Відповідно до експертного висновку № 131 від 09.06.1994 року Дніпропетровської регіональної міжвідомчої експертної ради у [PERSON] встановлено ряд захворювань, які пов'язанііз впливом факторів аварії на Чорнобильській АЕС (тобто є наслідком впливу факторів аварії на організм людини)(а.с. 10). Згідно довідки МСЕК серії АГ №018425 [PERSON] 30.07.2002 року при повторному огляді встановлено ІІІ групу інвалідності безстроково внаслідок захворювання, пов'язаного із роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС при виконанні обов'язку військової служби та встановлено ступень втрати професійної працездатності - 60%(а.с.9). Таким чином, вперше у [PERSON] захворювання, які пов'язані із впливом факторів аварії на ЧАЕС були виявлені 09.06.1994 року, що підтверджується вищевказаним експертним висновком та 30.07.2002 року йому при повторному огляді встановлено ІІІ групу інвалідності безстроково. З виписок з історії хвороби, наданих позивачем вбачається, що [PERSON] неодноразово проходив курси стаціонарного лікування в медичних установах внаслідок наявних у нього захворювань(а.с.11-13). Будь-яких інших доказів того, що [PERSON] отримав ушкодження здоров'я на ЧАЕС саме під час проходження служби у Збройних Силах України, позивачем не надано. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди суд виходить з положень пункту п'ятого Постанови Пленуму Верховного Суду № 4 від 31.03.1995 року (із змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого - оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної(немайнової)шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Особа(фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Отже, наявність шкоди, окрім випадків спеціально передбачених законодавством, ще не породжує обов'язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності. Судом встановлено, що зазначені правовідносини виникли під час дії ЦК УРСР в редакції 1963 року і не мають продовжувального характеру. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. У відповідності до ст.440-1 ЦК УРСР моральна(немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовуються особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди заявлено на підставі ст.17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст.ст.23,1167 ЦК України. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Статтею 17 вказаного Закону визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної шкоди проводиться у встановленому законодавством порядку. Виходячи зі змісту «Про чисельність Збройних Сил України нормативно-правовий акт № 235/УIII від 05.03.2015 року та ст. 3 Закону України «Про Збройні Сили України», Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Згідно вказаних нормативних актів, Збройні Сили України утворені лише 06.12.1991 року. Проаналізувавши норми діючого законодавства України та обставини, встановлені в процесі судового розгляду, суд вважає, що порядок відшкодування моральної шкоди, визначений ст.1167 ЦК України, на норми якої посилається позивач, передбачений для деліктної відповідальності та на спірні правовідносини не поширюється, оскільки законом чітко врегульовано правовий та соціальний захист військовослужбовців у разі встановлення інвалідності, а питання відшкодування шкоди, заподіяної особам внаслідок участі у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, регулюються Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Згідно військового квитка, позивач [PERSON] проходив строкову службу у 1969-1971 роках, а з 20 червня 1986 року по 04 вересня 1986 року виконував службові обов'язки по ліквідації наслідків аварії в 30-кілометрової зони на ЧАЕС.Оскільки відповідно до експертного висновку позивач отримав захворювання, що пов'язане з впливом факторів аварії на ЧАЕС внаслідок виконання ним обов'язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, він зазнав моральної шкоди внаслідок отримання такого захворювання.Проте, для застосування такої міри відповідальності як відшкодування моральної шкоди, потрібна наявність наступних елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка; наявність моральної шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою заподіювача та моральною шкодою; вини. За відсутністю хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Судом встановлено, що позивач [PERSON] має статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи. Спеціальним законом яким визначені і закріплені основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров'я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, і який з 6 червня 1996 року містить повне визнання державною відповідальності за шкоду здоров'ю, втрату працездатності, завдану особам постраждалим від Чорнобильської катастрофи та зобов'язання держави відшкодування цю шкоду в повному обсязі, є Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Згідно п.1ч.1ст.13 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» держава бере на себе відповідальність за завдану шкоду громадян та зобов'язується відшкодувати її за пошкодження здоров'я або втрату працездатності громадянами та їх дітьми, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Розділом IV вказаного Закону також передбачені компенсації та пільги громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Статтею 20 цього Закону передбачені гарантовані державою компенсації та пільги, що надаються особам, віднесеним до категорії 1. Оскільки ушкодження здоров'я [PERSON] пов'язане з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС та виконанням обов'язків військової служби, а також втрата професійної працездатності виявлені та встановлені у період з 1994 року по 2002 рік суд вважає, що у даній справі до правовідносин з приводу відшкодування моральної шкоди необхідно застосовувати законодавство, яке діяло у вище вказаний період. Однак, законодавство України, яке діяло у вказаний період, а саме, спеціальний закон, яким є Закон України «Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року № 796-ХІІ, передбачало права та встановлювало порядок відшкодування шкоди завданої громадянам, які отримали ушкодження здоров'я внаслідок ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у формі надання потерпілим особам передбачених вищевказаним законом компенсацій та пільг, але у ньому відсутнє посилання щодо відшкодування моральної шкоди. У відповідності до ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Позивач не надав належних та допустимих доказів того, що під час отримання ушкодження свого здоров'я через участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС з 20 червня 1986 року по 04 вересня 1986 року він перебував на службі у Збройних Силах України, які утворилися лише 06.12.1991 року. Отже, позивачем не доведено факту протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправними діями завдавача шкоди і вини саме відповідача в її завданні. Таким чином, Міністерство оборони України не може бути визнане особою, яка має нести відповідальність за спричинення моральної шкоди позивачу [PERSON] у даному випадку. Правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові 3-86гс14 від 21 жовтня 2014 року, на яку посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, не може бути застосована до даного випадку оскільки вона стосується питань відшкодування шкоди завданої майну інших осіб внаслідок вибуху військових боєприпасів у мирний час та шкоду, яку заподіяно внаслідок незаконних дій та бездіяльності військовослужбовців при здійснені ними своїх повноважень, а не щодо відшкодування моральної шкоди особам, які проходили військову службу у складі збройних сил колишнього СРСР. За таких обставин у задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити, оскільки відсутні правові підстави для покладення на Міністерство оборони України обов'язку по відшкодуванню моральної шкоди, заподіяної [PERSON] ушкодженням здоров'я під час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС при виконанні ним обов'язків військової служби.

Outcome: dismissed