overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що він має право на земельну частку (пай) КСП ім. Леніна, включений у списки до державного акту на право колективної власності на землю КСП ім. Леніна, але господарством не видано йому належний сертифікат про право на земельну частку (пай), тому звертається до суду за судовим захистом. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року N 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Судом встановлено, що 11 січня 1996 року колективному сільськогосподарському підприємству ім. Леніна Нововознесенської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області видано державний акт на право колективної власності на землю (а.с. 13-17). Позивача [PERSON] включено до списку до державного акту за № 147 (а.с. 19). Тому, право позивача на земельну частку (пай) підлягає судовому захисту.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що в період з 04 листопада 2013 року по 07 жовтня 2016 року він працював на посаді головного фахівця ВТВ УКБ. При звільненні з роботи відповідач, в порушення частини 1 статті 116 КЗпП України, не виплатив належні кошти заробітної плати в сумі 30844 гривень 02 копійки. Позивач вважає, що відповідач зобовязаний виплатити заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом встановлено, що дійсно 07 жовтня 2016 року позивач [PERSON] звільнений з посади головного фахівця виробничо-технічного відділу управління капітального будівництва приватного акціонерного товариства «Завод з виробництва ядерного палива» на підставі пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України (угода сторін), що підтверджується записами в трудовій книжці (а.с. 7-9). Як вбачається з довідки № 39 від 01.11.2016 року приватного акціонерного товариства «Завод з виробництва ядерного палива», працівникові [PERSON] не виплачено належні при звільненні кошти заробітної плати в сумі 30844 гривні 02 копійки (а.с. 10). Крім того, відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до розрахунку середнього заробітку, який надано відповідачем у розпорядження суду, станом на 03 лютого 2017 року розрахункова сума середнього заробітку за 82 робочих днів (з 07 жовтня 2016 року по 03 лютого 2017 року) складає 30413 гривень 80 копійок. Таким чином, право позивача на своєчасне отримання належних при звільненні сум від підприємства підлягає судовому захисту шляхом стягнення у судовому порядку заборгованості по виплаті заробітної плати та середнього заробітку за весь час затримки по день ухвалення судового рішення.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що в січні 2016 року помер його брат [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина на житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований по вул. Київській, 64 в м. Мала Виска Кіровоградської області. Позивач зазначив, що він є єдиним спадкоємцем за законом другої черги, але за відсутністю правовстановлюючого документу на будинок нотаріус відмовляє у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідач визнав позов у повному обсязі, надіславши до суду відповідну заяву. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що дійсно в січня 2016 року помер спадкодавець [PERSON] (а.с. 8). Після його смерті відкрилась спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, які розташовані по вул. Київській, 64 в м. Мала Виска Кіровоградської області, що підтверджується копіями технічного паспорта (а.с. 10-12). Відповідно до відомостей архівної довідки № 324 від 11.01.2017 року за архівними даними реєстрових книг Маловисківської дільниці БТІ право власності на даний будинок не зареєстровано (а.с. 13). Між тим, відповідно до записів в домовій книзі, з 1960 року власником домоволодіння записана [PERSON], яка померла 02 листопада 2009 року (а.с. 9, 14-17). На час відкриття спадщини після смерті спадкодавця [PERSON] спадкоємець [PERSON] постійно проживав разом із нею та протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України не заявив про відмову від спадщини, що підтверджується записами в домовій книзі (а.с. 14-17). Тому, спадкодавець [PERSON], який помер в січні 2016 року, вважається таким, що прийняв спадщину після смерті матері відповідно до положень частини 3 статті 1268 ЦК України. Нотаріус відмовила позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину з посиланням на те, що відсутній правовстановлюючий документ і право власності не зареєстровано (а.с. 18). Між тим, відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини 3 статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Тому, право позивача на спадкове майно підлягає судовому захисту шляхом визнання права власності.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 08 серпня 2002 року він перебуває з відповідачем в трудових відносинах. 25 вересня 2014 року при виконанні трудових обовязків з позивачем стався нещасний випадок, повязаний з виробництвом. В період з 26 по 29 вересня 2014 року позивач перебував на лікуванні в ДЗ СМСЧ МЩЗ України, а потім на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні Кіровоградської обласної лікарні в період з 29 вересня по 08 жовтня 2014 року. з діагнозом: закрита травма грудного відділу хребта; компресійний перелом тіла 4 хребця. Позивач зазначив, що відповідно довідки до акту огляду МСЕК з 28 серпня 2015 року йому встановлено 3 групу інвалідності та 60% втрати професійної працездатності. Позивач вважає, що відповідач зобовязаний відшкодувати йому моральну шкоду у розмірі 200000 гривень. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали предявлений позов, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача позов не визнала, посилаючись на відсутність вини підприємства в заподіянні позивачеві моральної шкоди. Дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до частини 2 статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Судом встановлено, що позивач [PERSON] в період з 08 серпня 2002 року по 09 вересня 2015 працював на Смолінській шахті Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат», що підтверджується записами в трудовій книжці та копіями відповідних наказів (а.с. 8 10, 64, 101). 26 вересня 2014 року близько 1 години, на горизонті 292 метра в районі 26 вісі блоку 345-3Юг Смолінської шахти Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» з позивачем [PERSON] під час виконання трудових обовязків стався нещасний випадок, що підтверджується матеріалами службового розслідування (а.с. 12-21, 114-116). Відповідно до відомостей, які викладені в Акті № 1 від 06.10.2014 року та Акті проведення розслідування, нещасний випадок стався з вини позивача [PERSON] внаслідок невиконання вимог інструкції з охорони праці 24.2, а саме при виконанні робіт при оббиранні відшарування шматків гідрозакладної суміші на потолочені забою, забороняється знаходитись під неперевіреною потолоченою забою (а.с. 12-21). Відповідно до наданих підприємством матеріалів, з працівником [PERSON] проведено необхідні інструктажі з охорони праці, працівник ознайомлений з Інструкцією з охорони праці № 81-14 для прохідників (а.с. 105-113, 117-124). Тому, суд не має законних підстав для задоволення предявленого позову.

Outcome: dismissed
Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 15 лютого 2007 року він разом зі своєю сімєю відкрито, добросовісно і безперервно володіє квартирою № 10 по проспекту Шатного, 15 в с. Марянівка Маловисківського району Кіровоградської області. Позивач стверджує, що дана квартира належала на праві власності його троюрідному дядькові по лінії матері, який дозволив проживати в квартирі, а у 2010 році власник квартири помер. Позивач вважає, що має право власності на квартиру за набувальною давністю. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 15 лютого 2007 року по теперішній час проживає на правах домовласника в квартирі [ADDRESS], що підтверджується довідкою сільської ради (а.с. 9). Тому, для задоволення позову є законні підстави.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з березня 2009 року без реєстрації шлюбу проживав однією сімєю з [PERSON]. Від спільного проживання має трьох неповнолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO] і сина [PERSON], [INFO]. Позивач зазначив, що діти, біологічним батьком яких він є, записані відповідно до статті 135 СК України. Позивач вказав, що 17 червня 2016 року [PERSON] померла, тому звертається за судовим захистом щодо визнання батьківства у судовому порядку. В судовому засіданні позивач підтримав предявлений позов, посилаючись на вищевикладені обставини. Представник відповідача визнав позов у повному обсязі, посилаючись на те, що дітей, після смерті матері, було передано під опіку позивачеві; діти визнають позивача батьком. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 128 СК України За відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Абзацом 2 частини 3 статті 128 СК України визначено, що позов про визнання батьківства може бути пред'явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Судом встановлено, що 17 червня 2016 року померла [PERSON], що підтверджується відомостями у свідоцтві про смерть (а.с. 7). [PERSON] записана матірю неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO], що підтверджується відомостями в свідоцтвах про народження дітей (а.с. 9, 10, 11). Запис про батька дітей, як [PERSON], у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Довідкою Марянівської сільської ради від 23 червня 2016 року № 597 підтверджується, що [PERSON] проживала без реєстрації шлюбу однією сімєю з [PERSON]. До складу сімї входять неповнолітні діти - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO] (а.с. 14). Наведені обставини, які підтверджуються належними і допустимими доказами, є підставою для визнання батьківства позивача [PERSON] відносно малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO] та внесення відповідних змін в актові записи про народження дітей.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з вересня 2018 року неповнолітні діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] проживають з ним. 20 червня 2019 року відкрито провадження у справі (а.с. 31). 23 січня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 56). Позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 160 Сімейного Кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Судом встановлено, що 12 квітня 2007 року між сторонами зареєстровано шлюб (а.с. 7). Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 8-9). 5 серпня 2015 року рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області у справі № 392/1032/15-ц між сторонами шлюб розірвано (а.с. 10-11). 9 вересня 2015 року рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області у справі № 392/1298/15-ц задоволено позов [PERSON] і стягнуто на її користь з [PERSON] аліменти у розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку (а.с. 12). Як вбачається із зазначеного рішення, на момент його ухвалення, неповнолітні діти [PERSON] і [PERSON] проживали разом з матірю [PERSON] (а.с. 12). Рішенням № 205 від 16 травня 2019 року виконавчого комітету Маловисківської міської ради Маловисківського району Кіровоградської області визначено місце проживання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] біля батька [PERSON] , [INFO] , за адресою по [ADDRESS] (а.с. 17). Таким чином, судом встановлено порушення прав позивача [PERSON] відповідачем у справі, яке підлягає судовому захисту шляхом визначення місця проживання неповнолітніх дітей біля батька та прининення стягнення з нього аліментів. Судові витрати слід віднести за рахунок відповідача.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з відповідачем проживав однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з 5 квітня 2009 року по 10 вересня 2015 року. Від спільного проживання сторони мають двох неповнолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO] і сина [PERSON], [INFO]. Позивач стверджує, що на теперішній час будь-які відносини між сторонами припинено, малолітні діти проживають з позивачем, а відповідач на дітей не надає матеріальної допомоги. Добровільної згоди про сплату аліментів між сторонами не досягнуто. Позивач зазначив, що відповідач неофіційно працює в м. Києві, має мінливий дохід, частину якого отримує в натурі, має можливість надавати дітям матеріальної допомоги, але ухиляється від виконання цього обовязку. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] записана матірю неповнолітніх дітей доньки [PERSON], [INFO] і сина [PERSON], [INFO] (а.с. 5, 6). Малолітні діти проживають з позивачем (а.с. 7). Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Розмір аліментів, який визначено позивачем за предявленим позовом, узгоджується з приписами статті 182 СК України. Судові витрати слід віднести за рахунок відповідача.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з квітня 2005 року він разом зі своєю сімєю почав проживати у жилому [INFO] (колишня Калініна) в с. Велика Виска Маловисківського району Кіровоградської області. Позивач зазначив, що будинок належав його троюрідній тітці по лінії матері, яка дозволила проживати у будинку. Згодом він виплатив тітці кошти за будинок та почав проживати як господар, провів ремонт та облаштував подвіря. Позивач вказав, що у 2010 році тітка померла і він вважає, що був право власності на спірний будинок. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідач визнав предявлений позов у повному обсязі, надіславши до суду відповідну заяву. Факт проживання позивача [PERSON] у спірному будинку підтверджується довідкою сільської ради.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що знаходиться в шлюбі з відповідачем - [PERSON], зареєстрований 08.07.2006 року відділом ДРАЦС по місту Бердичеву реєстраційної служби Бердичівського МУЮ Житомирської області, актовий запис №380. Від шлюбу народилась дитина - [PERSON], [INFO], яка проживає з позивачкою та знаходяться на її утриманні за домовленістю сторін. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що подружні стосунки не склались через те, що подружжя має різні погляди на життя, ведення спільного господарства. Сторони втратили взаємне почуття поваги, любові, спільне господарство не ведуть, шлюб існує формально. Підстав для примирення та збереження немає. На підставі вище зазначеного, позивач просить розірвати вказаний шлюб. В судове засідання позивач не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги визнає, не заперечує проти їх задоволення. В зв'язку з неявкою в судове засідання сторін розгляд справи проводиться відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України. Відповідно до п.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи та врахувавши обставини справи, суд вважає позов підставним, підлягаючим задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Оскільки сторони не підтримують подружніх відносин, не ведуть спільного господарства, то подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам. Вищенаведені обставини, на думку суду, свідчать про неможливість збереження шлюбу. У відповідності до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Судові витрати згідно статей 79, 88 ЦПК України суд покладає на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-03 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що знаходиться в шлюбі з відповідачем - [PERSON], зареєстрований 27.05.2006 року виконавчим комітетом Бистрицької сільської ради Бердичівського району Житомирської області. Від шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що подружні стосунки між сторонами погіршувалися, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Сторони втратили взаємне почуття поваги та любові, спільне господарство не ведуть, шлюб існує формально. Підстав для примирення та збереження немає. На підставі вище зазначеного, позивач просить розірвати вказаний шлюб. Майнових спорів щодо розподілу спільно нажитого майна між сторонами немає. В судове засідання позивач не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги визнає, не заперечує проти їх задоволення. В зв'язку з неявкою в судове засідання сторін розгляд справи проводиться відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України. Відповідно до п.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи та врахувавши обставини справи, суд вважає позов підставним, підлягаючим задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Оскільки сторони не підтримують подружніх відносин, не ведуть спільного господарства, то подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам. Вищенаведені обставини, на думку суду, свідчать про неможливість збереження шлюбу. У відповідності до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Судові витрати згідно статей 79, 88 ЦПК України суд покладає на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved