Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся у суд із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги мотивовані тим, що 22.08.2017 року між сторонами зареєстровано шлюб. Від шлюбу у сторін дітей не народилося. Спільне подружнє життя з відповідачем не склалося через різні характери. Позивач [PERSON] звернувся до суду із даним позовом та просить суд постановити рішення, яким шлюб між ним та відповідачкою розірвати. Відповідачем [PERSON] до суду подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] про поділ майна, яка ухвалою суду від 02.12.2019 року об`єднана в одне провадження із первісним позовом. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] заявлені вимоги мотивує тим, що у шлюбі сторонами було побудовано житловий будинок у [ADDRESS] , який відповідач зареєстрував 23.05.2018 року за собою в цілому. Для будівництва вказано будинку нею систематично перераховувалися на ім`я відповідача кошти. Просить встановити, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , який побудований під час шлюбу; виділити їй та відповідачу та визнати право власності на 1/2 ідеальної частки кожному в житловому будинку та припинити право спільної сумісної власності на це майно. Позивач за первісним позовом [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явився, однак подав до суду письмову заяву, згідно якої просить розглянути справу у його відсутність, первісний позов підтримує та просить суд задоволити; позовні вимоги за зустрічним позовом визнає. Відповідач за первісним позовом [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явилася, однак її представником подано через канцелярію суду письмову заяву, згідно якої вимоги позивача за первісним позовом визнає, позовні вимоги за зустрічною заявою підтримує та просить задоволити, розгляд справи просить провести у їх відсутність. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого судового провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідачем за первісним позовом позовні вимоги визнано повністю, відповідачем та зустрічним позовами позовні вимоги також визнано повністю, що не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому в порядку ст.206 ЦПК України визнання ними позовних вимог прийнято судом. Обстеживши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядку ст.223 ЦПК України необов`язковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, визнання первісного позову та визнання зустрічного позову, суд вважає за можливе у підготовчому судовому засіданні ухвалити рішення про задоволення первісного позову та позовних вимог за зустрічним позовом з огляду на наступне. Судом встановлено, що 22.08.2017 року між сторонами укладено шлюб, зареєстрований у Виноградівському РВ ДРАЦС Головного ТУЮ у Закарпатській області за актовим записом №157, що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 22.08.2017 року. Від шлюбу у сторін дітей не народилося. Причиною розірвання шлюбу є те, що спільне життя у сторін не склалося через різні характери та погляди на життя. Це призвело до припинення шлюбно-сімейних відносин. Позивач за первісним позовом остаточно визначився та настоює на розірванні шлюбу. Відповідач за первісним позовом на розірвання шлюбу згідна. Відповідно до ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Судом встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється є те, що є сторони є люди різних характерів, поглядів на життя. Враховуючи ті відносини, які склалися між позивачем та відповідачем, примирення та подальше спільне проживання є неможливим та недоцільним. Сторони не проживають разом. Оскільки подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, шлюб підлягає розірванню. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово сімейний засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово союз підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 СК України, кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість. Відповідно до положень ч.1 ст.110, ч.2 ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя та суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. При таких обставинах позовні вимоги про розірвання шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя й збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача, відповідач позов визнає, тому позов про розірвання шлюбу підлягає до задоволення. Крім того, перебуваючи у шлюбі, сторонами було побудовано житловий будинок загальною площею 187,1 кв.м., розташований у [ADDRESS] , який відповідач зареєстрував 23.05.2018 року за собою в цілому, що підтверджується інформаційною довідкою від 11.11.2019 року. Однак, будівництво розпочато на підставі договору про спільну діяльність від 28.07.2016 року, завершено у шлюбі. З досліджених у судовому засіданні доказів слідує, що для будівництва зазначеного будинку позивачкою за зустрічним позовом систематично перераховувалися на ім`я відповідача кошти, що підтверджується квитанціями про перерахування коштів. Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України). Норми ст.60 СК України свідчить про презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна подружжя на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Згідно ст. 368 ч.3 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу та на підставі ст.69 ч.1 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Як зазначає Пленум Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК України, ч.3 с.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2,3 ст. 235 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому, ч.1 ст.71 СК України визначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. При цьому, суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Таким чином, спірне майно, а саме житловий будинок, було набуте у власність під час перебування сторонами у зареєстрованому шлюбі, на підставі ст.61 СК України, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - сторін у справі, а тому вказане майно подружжя підлягає поділу. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] за первісним позовом про розірвання шлюбу та зустрічні позовні вимоги [PERSON] про поділ майна підлягають задоволенню.

Outcome: approved