Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», з урахуванням зміни позовних вимог, просить визнати умову кредитного договору №К5ОSGK00000093 від 31.12.2007 в частині стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» недійсною та застосувати наслідки недійсності умови договору. В обгрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права та обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства передбачені Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який з урахуванням ст.ст. 4, 192 ЦК України є єдиним нормативно-правовим актом, який має силу закону і застосовується у регулюванні правовідносин у валютній сфері. Відповідно до п.2 ст. 1 Декрету КМУ, під валютними операціями розуміються операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; операції, пов`язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов`язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов`язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей. Сплата винагороди Банку в іноземній валюті за своєю правовою природою є валютною операцією. За таких обставин, позивач вважає за неможливе нараховувати Винагороду Банку в іноземній валюті, а відповідно до положення Кредитного Договору, які передбачають погашення винагороди Банку в іноземній валюті, такими, що підлягають визнанню недійсними, оскільки єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків на території України є гривня. Ухвалою судді Васильєвої Н.П. від 28.10.2015 відкрито провадження по справі та призначено до судового розгляду. 25.03.2016 представник відповідача подав заперечення на позовну заяву, в яких просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що Банк, діяв у відповідності до вимог закону, а саме, у відповідності до положень Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який з урахуванням ст. 4, 192 ЦК України є єдиним нормативно-правовим актом, який має силу закону і застосовується у регулюванні правовідносин у валютній сфері. Крім того, просив застосувати строки позовної давності, посилаючись на те, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, а саме з моменту підписання договору (2008 р.) Ухвалою судді Новака Р.В. від 29.09.2017 справу прийнято до свого провадження та призначено в судове засідання. 15.12.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року №2147-VIII, у зв`язку із цим внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України та викладено його у новій редакції. Згідно з п. 9 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року визначено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. На виконання вимог п. 9 Перехідних положень ЦПК України, у вказаній справі проведено підготовче судове засідання та призначено до судового розгляду по суті. Позивач до судового засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність та про те, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача до судового засідання не з`явився, причини неявки суду невідомі, відзиву на позовну заяву не подав. Представник третьої особи до судового засідання не з`явився, причин неявки суду невідомі, пояснень на позовну заяву не подав. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності позивача та представника відповідача. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав. Судовим розглядом встановлено, що 30.12.2007 між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № №К5ОSGK00000093. Відповідно до умов Договору Банк зобов`язався надати Позивачу кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п. 7.1 Договору. При цьому, п. 1.2. Договору передбачено, що Позичальник доручає Банку провадити погашення заборгованості по даному Кредитному договору в передбачені даним договором строки за рахунок коштів, розміщених на рахунку Позичальника, що відповідає платіжній картці, емітованої ПриватБанком. Номер рахунку зазначений у п. 7.2 Договору. При цьому, зазначене доручення Позичальника не підлягає виконанню Банком у випадку пред`явлення Позичальником документа, що підтверджує сплату заборгованості іншим способом. Відповідно до п. 2.3.8. Договору за рахунок коштів, які надаються Банку на погашення заборгованості Позичальника за цим договором, Відповідач має право в першу чергу відшкодувати свої витрати/збитки, які виникли у зв`язку зі сплатою послуг, які надані або будуть надані в майбутньому з метою реалізації прав Банку по Договорах іпотеки, укладеними з метою забезпечення зобов`язань Позичальника за цим Договором. До послуг, вказаних у цьому пункті, відносяться: зберігання іпотеки; послуги, пов`язані з реалізацією іпотеки; представництво інтересів Банку в суді й перед третіми особами й т.п. Пунктом 7.1. Договору передбачено, що щомісяця в Період сплати Позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж), для погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 2702 доларів США 47 центів, що складається із заборгованості по кредиту, відсотками за кредитом, винагороди. При цьому, винагорода Банку за надання фінансового інструменту складає 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період погашення кредиту згідно з п. 3.10 Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного Договору. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому суд звернув увагу, на те що під час судового розгляду встановлено, що позивач був ознайомлений з умовами кредитування, істотними обставинами та наслідками його підписання, з якими погодився, підписавши договір без зауважень, отримав грошові кошти в розмірі 264585,00 доларів США і лише у жовтні 2015 року, майже через вісім років після отримання кредиту, звернувся з позовом до суду про визнання договору кредиту недійсним у частині та застосування наслідків недійсності правочину. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Частинами 3-5 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. За положеннями ч. 3 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. Як встановлено судом із матеріалів справи, позивач почала виконувати умови договору у 2010 році. Отже, саме з цього періоду розпочинається трирічний строк позовної давності для застосування наслідків нікчемного правочину. Із позовною вимогою про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину позивач звернувся до суду 26.10.2015, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. При цьому, звертаючись із такою позовною вимогою, позивач не навів обставин на обґрунтування поважних причин пропуску строку позовної давності й питання про поновлення пропущеного строку перед судом не ставив. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови «Про судове рішення» № 14 від 18.12.2009, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Враховуючи вищевикладені норми законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю в зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Outcome: dismissed