Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа Регіональний сервісний центр МВС України 1242 про скасування реєстрації та витребування майна із чужого незаконного володіння. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 01 липня 2017 року вона та [PERSON] дійшли до згоди, про те що позивач передає у тимчасове користування відповідачу [PERSON] належний їй на праві власності автомобіль марки «LAND ROVER RANGE ROVER SPORT», 2015 року виготовлення, державний номерний знак АЕ1780 IB, шляхом передачі свідоцтва про реєстрацію автотранспортного засобу, а відповідач повинен був повернути вищезазначений автомобіль позивачу в строк до 01 серпня 2017 року. 30 липня 2017 року позивачу стало відомо про те, що відповідач [PERSON] на підставі підробленого доручення №45800627, бланк НМЕ №404527 від 14.07.2017 року, виданого начебто від імені [PERSON] на ім'я [PERSON] в м.Запоріжжя у приватного нотаріуса [PERSON], за адресою м. Запоріжжя, пр. Соборний [ADDRESS], здійснив дії щодо зняття з обліку в м. Києві належного їй автомобіль марки «LAND ROVER RANGE ROVER SPORT», н.з. AE 1780 IB. В подальшому зазначений автомобіль з використанням зазначеного підробленого доручення, на підставі незаконного договору купівлі-продажу відчужено відповідачем [PERSON] на користь відповідача [PERSON] та зареєстровано за громадянкою [PERSON], про що видано відповідне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та державний номерний знак [NUMBER]. Позивач у приватного нотаріуса в м. Запоріжжя не перебувала, ніяких доручень в м. Запоріжжі на ім'я [PERSON] не підписувала, згоди на зняття з обліку та перереєстрацію належного їй автомобілю [PERSON] не давала. За даним фактом у Слідчому відділі Шевченківського ВП ДВП ГУ НП в Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженню №12017040640002188, розпочатому 02.08.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. З метою забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування, слідчим призначено почеркознавчу експертизу для встановлення автентичності підпису виконаного від імені [PERSON] у дорученні №45800627, бланк НМЕ №404527 від 14.07.2017 року, з використанням якого позивач була протиправно позбавлена права власності на автомобіль. На підставі зазначеного позивач змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Позивач в судове засідання не зявилась, про час і місце судового засідання повідомлялась належним чином, подала до суду заяву в якій просила розглянути справу без її участі та задовольнити позовні вимоги. Третя особа в судове засідання не зявилась, про час і місце судового засідання повідомлялась належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 01 липня 2017 року [PERSON] та [PERSON] дійшли до згоди, про те що вона передає у тимчасове користування відповідачу 1 належний їй на праві власності автомобіль марки «LAND ROVER RANGE ROVER SPORT», 2015 року виготовлення, державний номерний знак АЕ1780 IB, сірого кольору, шасі (кузов, рама) № SALWA2KFXGA549724, тип ТЗ легковий універсал-B, шляхом передачі свідоцтва про реєстрацію автотранспортного засобу, а відповідач повинен був повернути вищезазначений автомобіль позивачу в строк до 01 серпня 2017 року. 30 липня 2017 року позивачу стало відомо про те, що відповідач 1 на підставі підробленого доручення №45800627, бланк НМЕ №404527 від 14.07.2017 року, виданого начебто від імені [PERSON] на ім'я [PERSON] в м. Запоріжжя у приватного нотаріуса [PERSON], за адресою м.Запоріжжя, пр. Соборний [ADDRESS], здійснив дії щодо зняття з обліку в м. Києві належного їй автомобіль марки «LAND ROVER RANGE ROVER SPORT», н.з. AE 1780 IB, кузов №SALWA2KFXGA549724. В подальшому зазначений автомобіль з використанням зазначеного підробленого доручення, на підставі незаконного договору купівлі-продажу відчужено відповідачем 1 на користь відповідача 2 та зареєстровано за громадянкою [PERSON], про що видано відповідне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та державний номерний знак [NUMBER]. Цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України та іншими актами законодавства. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову застосовують норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішують справи (п. 1 постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» ). Згідно викладених норм закріплених у ст. ст. 202, 203, 207 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а також правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п. 2 постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ЦК України ). Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України ). Згідно зі ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до приписів ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні ( ст. 321 ЦК України ). Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна сторона має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання цього права. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 392 ЦК України надає Власнику майна право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до ст. 34 ЗУ «Про дорожній рух» власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів. Державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів,пов'язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів затверджено Постановою Кабінету Міністрів України №1388 від 07 вересня 1998 року (в редакції постанови Кабінету Міністрів України №1371 від 23 грудня 2009 року). Цей Порядок є обов'язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Представники власників транспортних засобів виконують обов'язки та реалізують права таких власників у межах наданих їм повноважень. Цим порядком встановлено єдину на території України процедуру обліку та перереєстрації транспортних засобів. Пунктом 8 вказаного вище Порядку визначено, що державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, серед іншого є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; вантажна митна декларація на паперовому носії або електронна вантажна митна декларація, або видане митним органом посвідчення про реєстрацію в підрозділах Державтоінспекції транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери. Державна реєстрація транспортних засобів проводиться за умови сплати їх власниками передбачених законодавством податків і зборів (обов'язкових платежів), а також внесення в установленому порядку платежів за проведення огляду транспортних засобів, державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку, відшкодування вартості бланків реєстраційних документів та номерних знаків. Відповідно до п.40 Порядку, у разі виявлення транспортних засобів, зареєстрованих (перереєстрованих), знятих з обліку в уповноважених органах МВС за фіктивними чи підробленими документами уповноважені особи сервісних центрів МВС оформлюють в установленому порядку необхідні документи, скасовують державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку транспортних засобів та передають усі необхідні документи до відповідного органу досудового розслідування. Власник має право витребувати майно у добросовісного набувача у випадку, коли воно вибуло з його володіння не з його волі. Воля і волевиявлення особи, у якої добросовісним набувачем було придбано це майно, при цьому не має значення. Незаконним володільцем може бути і добросовісний, і недобросовісний набувач. Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права. Статтею 41 Конституцією України визначено: ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Суд при вирішенні позовних вимог враховує, що у слідчому відділі Шевченківського ВП ДВП ГУ НП в Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженню №12017040640002188, розпочатому 02.08.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. З метою забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування, слідчим призначено почеркознавчу експертизу для встановлення автентичності підпису виконаного від імені [PERSON] у дорученні №45800627, бланк НМЕ №404527 від 14.07.2017 року, з використанням якого позивач була протиправно позбавлена права власності на автомобіль, згідно висновку експерта №29/1.1/582 від 18 серпня 2017 року, який міститься в матеріалах справи «Підпис від імені гр. [PERSON] [INFO] у довіреності виданій від імені [PERSON] на імя [PERSON] від 14 липня 2017 року (бланк №404527) виданий не [PERSON], а іншою особою. При ухвалені рішення суд також враховує правову позицію наведену у Поставові Верховного суду України від 17 грудня 2014 року справі №6-140цс14 відповідно до якої за положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 11 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що доводи позивачів заслуговують на увагу, позовні вимоги підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати пропорційно до задоволеної частини вимог, у зв'язку з чим з відповідачів на користь позивача [PERSON] суд стягує сплачений нею судовий збір у розмірі 8000 грн. (по 4000,00 грн. із кожного відповідача на користь позивача [PERSON]С.).

Outcome: approved