Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся суду із позовом до [PERSON] та просить визнати недостовірною інформацію, поширену [PERSON] у мережі інтернет на сайті [INFO] відносно [PERSON], щодо поширення на нього дії Закону України «Про очищення влади» та зобов'язати [PERSON] здійснити спростування недостовірної інформації опубліковану за вказаним посиланням, шляхом опублікування повідомлення про спростування недостовірної інформації на сайті www.facebook.com, мотивуючи тим, що [PERSON] у глобальній мережі Інтернет (веб-сайт: [INFO]) розміщена інформація про [PERSON], яка, на його думку, містила недостовірну та завідомо неправдиву інформацію, яка містить недостовірну та завідомо неправдиву інформацію про нього та його професійну діяльність в частині поширення на нього заборон та обмежень, встановлених ст.ст. 1, 2, 3 Закону України «Про очищення влади». Позивач вказує, що у даній статті зазначено його ім'я, прізвище та місце роботи, а також, інформація, яка має явно негативний та наклепницький характер в частині неможливості проходження [PERSON] державної служби. При цьому, позивач зазначає, що посади, які він обіймав під час роботи в системі податкових органів України не віднесені до переліку посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації), визначених ст.2 Закону України «Про очищення влади». Крім того, позивач обґрунтовує позицію тим, що він не відповідає критеріям, визначеним ст. 3 Закону України «Про очищення влади», відтак заборона, передбачена частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади» до нього не застосовується. Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву проти позову заперечувала, посилаючись на ч. 1 ст. 34 Конституції України відповідно до якої, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. На думку відповідача поширена інформація є достовірною та не містить жодних неправдивих відомостей. Ухвалою судді від 22 березня 2019 року у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін. При призначення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження суд виходив з того, що з матеріалів справи не вбачається наявність спору, що виник з сімейних відносин, щодо спадкування, щодо приватизації державного житлового фонду, щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу, в яких ціна позову перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; інші вимоги, об'єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини та врахувавши п.п. 1-8 ч. 3 ст. 274 ЦПК України, при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження, вбачається можливість розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, про що роз'яснено учасникам судового процесу. Відомостями, що містяться у Реєстрі територіальної громади міста Києва, підтверджено, що відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS], як вбачається з відповіді на запит суду, отриманої 22 березня 2019 року. Будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце представник позивача та відповідач надавши заяви про розгляд справи за їх відсутності, в судове засідання не з'явились, а відтак суд вважає за можливе вирішити справу у їх відсутність за наявними у справі доказами, ухваливши рішення в порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. Відповідно до положень ст. 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 269 ЦК України особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Положеннями ч. 1 ст. 275 ЦК України визначено, що фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. У відповідності до наданої суду копії скрин-шоту із сайту www.facebook.com. ([INFO]) в мережі інтернет вбачається, що на сторінці відповідача була розміщена стаття наступного змісту: «Податківці правдами і неправдами намагаються уникнути люстрації. Вживають будь-яких заходів щоб залишитися при посаді. Деякі з них навіть на підвищення. Приклад: [PERSON], який під час революції гідності з посади першого заступника начальника Головного оперативного управління Міністерства доходів і зборів України призначений з підвищенням до начальника зазначеного управління. Категорично стверджую що ця людина на підставі Закону України «Про очищення влади», зокрема ст.ст. 1, 2, 3, має бути негайно звільнена з державної роботи.Чому він іще працює?». Судом встановлено, що позивач обіймав ряд посад в структурі податкових органів України. [PERSON] з жовтня 2011 року обіймав посаду заступника начальника управління - начальника відділу Головного управління податкової міліції ДПС України. В період з березня 2012 року по квітень 2013 року обіймав посаду начальника головного відділу податкової міліції - першого заступника начальника ДПІ у Святошинському районі м. Києва ДПС. В подальшому, упродовж 2013 року займав посади заступника начальника Головного управління - начальника штабу Головного оперативного управління (Департаменту) Міндоходів України, першого заступника начальника Головного оперативного управління Міндоходів України, начальника Головного оперативного управління Міндоходів України. Сторонами у справі дані обставини не заперечується. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. При вирішенні даної справи суд виходив з наступних норм права. Згідно з ч. 1 ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Відповідно до ч. 1 ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі(особисте немайнове право, що забезпечує соціальне буття фізичної особи). Згідно ч. 1 ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації(особисте немайнове право, що забезпечує соціальне буття фізичної особи). Відповідно до ч. 1 ст. 312 ЦК України фізична особа має право на вибір та зміну роду занять (особисте немайнове право, що забезпечує соціальне буття фізичної особи). Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 1, п. 7 ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 3 Закону, очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування. Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України [PERSON], підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист. У рішенні Європейського суду з прав людини (п'ята секція) від 18 грудня 2008 року у справі «Новік проти України» (заява № 48068/06) зазначено, що надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога «якості закону» у розумінні п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля. Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» рішення є обов'язковим для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про очищення влади», заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо: начальницького складу органів внутрішніх справ, центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту. У відповідності до п. 1 Положення про Державну фіскальну службу України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 р. №236, Державна фіскальна служба України (ДФС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України і який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску. Згідно п. 3 Положення, основними завданнями ДФС є: внесення на розгляд Міністра фінансів пропозицій щодо забезпечення формування: державної податкової політики; державної політики у сфері державної митної справи. Відповідно пп. 2 п. 11 Положення, Голова ДФС: вносить на розгляд Міністра фінансів пропозиції щодо забезпечення формування державної політики у відповідній сфері, розроблені ДФС проекти законів, актів Президента України та Кабінету Міністрів України, а також визначає позицію щодо проектів, розробниками яких є інші міністерства. Нормою абз. 2 п. 1 Положення про Міністерство фінансів України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 р. № 375, встановлено, що Мінфін є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову та бюджетну політику, державну політику у сфері організації та контролю за виготовленням цінних паперів, документів суворої звітності, державну політику у сфері державного пробірного контролю, бухгалтерського обліку, випуску і проведення лотерей, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю, казначейського обслуговування бюджетних коштів, запобігання і протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та забезпечує формування єдиної державної податкової, митної політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску, державної політики у сфері видобутку, виробництва, використання та зберігання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння, їх обігу та обліку.

Outcome: approved