Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про розірвання шлюбу, в обґрунтування якого зазначив, що з 21 липня 1973 року, перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Карлівського районного управління юстиції Полтавської області, актовий запис №105. Позивач в своїй заяві зазначив, що сімейне життя з відповідачкою не склалося, з 1974 року вони мешкають окремо один від одного. Фактично позивач та відповідачка вже давно не є родиною, а тому офіційна реєстрація цих відносин має бути припинена. Позивач та відповідачка за станом здоровя не мають можливості прибути до органу реєстрації актів цивільного стану для подання спільної заяви про розірвання шлюбу. У кожного з них склалися інші родини і відновлення сімейних стосунків неможливе. Подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам. Просить розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачкою. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав до суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, термін для примирення не надавати. (а.с.19) Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала в повному обсязі, строк для примирення просила не надавати, після розірвання шлюбу залиши прізвище «Мостова». (а.с.23) Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову за наявності для того законних підстав суд ухвалює рішення про задоволення позову Дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне задовольнити позов у повному обсязі з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб, серії І-ЕД № 240908 від 21 липня 1973 року, між позивачем та відповідачкою, Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Карлівського районного управління юстиції Полтавської області зареєстровано шлюб, актовий запис № 105 (а.с. 5). Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12ААА № 511548 позивач [PERSON] є інвалідом першої групи. (а.с.6) Відповідно до ст. ст. 21, 24 СК України шлюбом є сімейний союз чоловіка і жінки, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка і жінки. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Статтею 105 СК України визначено, що однією з підстав для припинення шлюбу є його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст.110 СК України. Приймаючи до уваги, що збереження шлюбу суперечить інтересам позивача та відповідачки, шлюб існує формально, суд приходить до висновку, що шлюб необхідно розірвати. У чинність ч. 2 ст. 115 Сімейного Кодексу України, рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Відповідно до ст. 113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У чинність п. 2 ч. 3 ст. 115 Сімейного Кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ч. 1 ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на те, що відповідачкою визнано позовні вимоги у повному обсязі, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, а інші 50 відсотків судового збору, що сплачені позивачем при зверненні до суду з позовом, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі ст.ст. 24, 56, 105, 110, 112, 115 Сімейного Кодексу України, та

Outcome: approved