Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою про визнання [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме домоволодінням № 102 по вул. В. Аджахи в місті Маріуполі. В позовній заяві зазначив, що вона є власником домоволодіння № 102 по вул. В. Аджахи в місті Маріуполі на підставі договору довічного утримання від 21.04.2007 року. У квітні 2015 року позивач зареєструвала у вказаному домоволодінні відповідачів, однак з моменту реєстрації по теперішній час відповідачі у домоволодінні не проживали. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідачі у судове засідання не зявились з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Згідно довідки № 06-0072 від 03.02.2017 року про надання інформації, наданою Департаментом адміністративних послуг Маріупольської міської ради, відповідачі зареєстровані за адресою: [INFO]. Судові повістки про виклик відповідачів в судове засідання, які направлені судом на вказану адресу були повернуті на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що вони є сусідами позивачки та добре з нею знайомі. Відповідачів за адресою проживання позивачки ніколи не бачили, у тому числі у період з квітня 2015 року по теперішній час. Враховуючи те, що по справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалив рішення при заочному розгляді, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази по справі, допитавши свідків, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору довічного утримання б/н від 21.04.2007 року, посвідченим нотаріусом Першої Маріупольської державної нотаріальної контори [PERSON], належить на праві власності домоволодіння № 102 по вул. Верхні Аджахи в місті Маріуполі (а.с.5). Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] за адресою: вул. Верхні Аджахи, буд. 102, м. Маріуполь не проживають з моменту реєстрації, а саме з квітня 2015 року, що підтверджується показаннями свідків [PERSON] та [PERSON], допитаними у судовому засіданні. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідачі не є членами сімї позивача в розумінні положень Житлового кодексу Української РСР та Сімейного кодексу України. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до вказаного, а також виходячи зі змісту ч. 1 ст. 383 ЦК України, ст. 150, 156 ЖК Української РСР власник квартири на свій розсуд вирішує, чи буде особа, яка не є членом його сімї, проживати в його квартирі, чи не буде. Згідно ст. 391 ЦК України одним із засобів захисту права власності є усунення перешкод у здійсненні власником майна права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11.05.1994 року, який діє для України з 11.09.1997 року та прецедентній практиці Європейського суду з прав людини, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Суд вважає, що оскільки відповідачі більше року з власного бажання не проживаєють у спірному домоволодінні, останні добровільно не припиняють своєї реєстрації, тим самим порушують право позивача користуватись та розпоряджатись майном на свій власний розсуд, позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11.05.1994 року, який діє для України з 11.09.1997 року, ч.1 ст. 319, ст. 391 ЦК України, ст.ст. 71,72, 150, 163 ЖК Української РСР,

Outcome: approved