Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Маріупольського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Донецькій області про встановлення факту каліцтва на виробництві. В подальшому, протягом підготовчого судового засідання, за клопотанням позивача, судом залучені у справі за його позовом співвідповідачі Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області, Головне управління Держпраці у Донецькій області та Головне управління Держпраці у Луганській області. В обґрунтування позову посилається на те, що він з 30 січня 1990 року по 08 лютого 1992 року працював на підприємстві Краснолуцький відділ робітничого постачання, який входив до концерну «Луганськвугілляторгобслуговування» у місті Красний Луч Луганської області на посаді продавця. 31 жовтня 1991 року на робочому місці у робочий час з ним трапився нещасний випадок, внаслідок якого він отримав вогнепальне поранення правового стегна, правового сідничного нерву. 11 листопада 1991 року було складено Акт № 7 за формою Н-1 про нещасний випадок на виробництві. 27.12.1992 року йому було встановлено другу групу інвалідності строком до 1 березня 1993 року. З 1 березня 1993 року встановлено третю групу інвалідності строком до 1 березня 1995 року, що підтверджується витягом із Акту огляду у МСЕК від 26.04.1993 року. В акті зазначено, що причиною інвалідності є трудове каліцтво. У 2018 році він звернувся до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Маріупольського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Донецькій області з заявою про призначення йому страхових виплат у зв`язку з виробничою травмою. Листом від 02.10.2018 року йому було відмовлено у призначені страхової виплати, з посиланням на те, що зміст Акту Н -1 не відповідає вимогам, встановленим Положенням про розслідування і облік нещасних випадків на виробництві, затвердженого постановою Всесоюзної центральної ради професійної спілки від 17.08.1989 року № 8-12. За таких обставин у відповідача не має можливості призначити йому страхові виплати, запропоновано звернутися до суду. Факт отримання ним каліцтва на виробництві підтверджується витягами із актів огляду у МСЕК від 26.04.1993 року та від 27.12.1992 року, наявного у його трудовій книжці запису, щодо звільнення його з роботи на підставі переходу на пенсію по інвалідності. На підставі ст. 315 ЦПК України, Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 1105 від 23.09.1999 року просив суд встановити факт каліцтва, отриманого ним внаслідок нещасного випадку на виробництві, який стався 31 жовтня 1991 року на підприємстві Краснолуцький відділ робітничого постачання, при виконанні ним своїх трудових обов`язків. У судовому засідання позивач [PERSON] та його представник адвокат Самохвалов С.В. повністю підтримали зміст позовних вимог, надали пояснення аналогічні змісту позовних вимог, просили суд задовольнити позовні вимоги. Відповідач Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Маріупольського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Донецькій області позов [PERSON] не визнав, у відзиві на позовну заяву зазначив, що процедура проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань аварій, що сталися з працівниками на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форм власності або в їх філіях, представництвах, інших відокремлених підрозділах визначено Порядком проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого Постановою кабінету міністрів України 30.11.2011 року № 1232. Відповідно до абзацу 2-4 та 6 п.23 Порядку у разі організації підприємства, на якому стався такий нещасний випадок, розслідування проводиться його правонаступником, а у разі ліквідації підприємства встановлення факту настання нещасного випадку розглядається у судовому порядку. Якщо факт настання нещасного випадку встановлено рішенням суду, розслідування організовує територіальний орган Держпраці за місцем настання нещасного випадку та утворює комісію у складі не менш як чотири особи. Таким чином до участі у справі має бути залучено органи, які будуть приймати участь у розслідуванні нещасного випадку на виробництві, та які розташовані у Луганській, а ні в Донецькій області. Просили суд відмовити у задоволені позову. Представник відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Маріупольського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Донецькій області [PERSON] діюча на підставі довіреності, у судовому засідання позовні вимоги не підтримала, повністю підтримала зміст відзиву, надала пояснення аналогічні змісту відзиву. Відповідач Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області надіслав до суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що ознайомившись з копіями документів, які додані позивачем до позовної заяви, Управлінням Фонду з`ясовано, що нещасний випадок трапився з позивачем 31.10.1991 року. У той період розслідування та облік нещасних випадків на виробництві здійснювалось за вимогами «Положення про розслідування і облік нещасних випадків на виробництві», затвердженого постановою Всесоюзної центральної ради професійної спілки № 8-12 від 17.08.1989. Наданий позивачем акт не відповідає вимогам Порядку, у зв`язку з чим не може бути підставою для виплати позивачу страхових коштів. Відповідач Головне управління Держпраці у Луганській області надіслав до суд письмовий відзив, в якому зазначив, що у Головному управлінні не проводилося спеціальне розслідування та відповідно відсутні матеріали стосовно нещасного випадку, що стався 31.10.1991 року з працівником Торгівельно-виробничого підприємства концерну «Луганськвугілляторгобслуговування» [PERSON]. Головне управління не володіє будь-якими відомостями та документами про нещасний випадок з [PERSON] та не має правових підстав для розгляду матеріалів та прийняття рішення щодо розслідування вказаного нещасного випадку (тобто, у нього відсутні передбачені чинним законодавством відповідні повноваження), тому вважає, що залучення Головного управління у якості співвідповідача є недоречним. Просили суд розглянути справу без їх участі. Відповідач Головне управління Держпраці у Донецькій області надіслав до суду письмовий відзив, в якому зазначив, що з позовної заяви [PERSON] вбачається, що нещасний випадок з ним стався на підприємстві, яке розташоване на території Луганської області, на яку не поширюються повноваження Головного управління Держпраці у Донецькій області, тому у даному випадку залучення Управління Держпраці в якості співвідповідача у зазначеній справі є недоречним у зв`язку з відсутністю правового обґрунтування та законних підстав. Просив суд розглянути справу без їх участі. Ухвалою суду від 13 травня 2019 року задоволено клопотання позивача, замінено у справі первісного відповідача Маріупольське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Донецькій області на належного відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Маріупольського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Донецькій області (а.с.54). Ухвалою суду від 30.05.2019 року задоволено клопотання позивача, залучено до участі у справі співвідповідачів Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області, Головне управління Держпраці у Донецькій області та Головне управління Держпраці у Луганській області ( а.с. 67-68). У судовому засіданні за клопотанням позивача було допитано свідка [PERSON] , яка суду пояснила, що позивач є її батьком. В 1991 році, коли вона пішла до магазину, де працював батько, то вона побачила, як його виносять два чоловіки, які казали, що його підстрелили. Батько на той час працював у вино-горілчаному відділі. Батько тривалий час лікувався, переніс три операції. Вислухавши сторони, свідка, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 30 січня 1990 року по 08 лютого 1992 року працював на підприємстві Краснолуцький відділ робітничого постачання, який входив до концерну «Луганськвугілляторгобслуговування» у місті Красний Луч луганської області на посаді продавця. 31 жовтня 1991 року на робочому місці у робочий час з [PERSON] трапився нещасний випадок, внаслідок якого він отримав вогнепальне поранення правового стегна, правого сідничного нерву. 11 листопада 1991 року було складено Акт № 7 за формою Н-1 про нещасний випадок на виробництві( а.с.8-11). 27.12.1992 року [PERSON] було встановлено другу групу інвалідності строком до 1 березня 1993 року. З 1 березня 1993 року встановлено третю групу інвалідності строком до 1 березня 1995 року, що підтверджується витягом із Акту огляду у МСЕК від 26.04.1993 року. В акті зазначено, що причиною інвалідності є трудове каліцтво( а.с.19-20). [PERSON] 13.09.2018 року звернувся до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Маріупольського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Донецькій області із заявою про призначення йому страхових виплат у зв`язку з виробничою травмою. Листом від 02.10.2018 року йому було відмовлено у призначені страхової виплати, з посиланням на те, що зміст Акту Н -1 не відповідає вимогам, встановленим Положенням про розслідування і облік нещасних випадків на виробництві, затвердженого постановою Всесоюзної центральної ради професійної спілки від 17.08.1989 року № 8-12. За таких обставин Маріупольське відділення не має можливості призначити [PERSON] страхові виплати, останньому запропоновано звернутися до суду ( а.с.16-18). Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Згідно з пунктом 5 частини 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» нещасний випадок - обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обов`язків, внаслідок яких заподіяно шкоду здоров`ю або настала смерть. Відповідно до частини другою статті 36 цього Закону факт нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання розслідується в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України, відповідно до Закону України «Про охорону праці». В силу ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Закон України «Про охорону праці» від 14.10.1992 року був прийнятий після отримання травми позивачем і застосуванню до вказаних правовідносин щодо розслідування і фіксації обставин даного нещасного випадку не підлягають. Відповідно до ч.3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування підставою для оплати потерпілому витрат на медичну допомогу, проведення медичної, професійної та соціальної реабілітації, а також страхових виплат є акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання (отруєння) за встановленими формами. Відповідальність за ушкодження здоров`я працівника, отриманого ним у зв`язку з виконанням своїх трудових обов`язків з вини організації, зобов`язаної сплачувати за нього внески по державному соціальному страхуванню (у тому числі колгоспів), передбачалась ст. 456 ЦК УРСР та чинними на час виникнення спірних правовідносин Положенням про розслідування та облік нещасних випадків на виробництві, затвердженим постановою Президії Всесоюзної центральної ради професійних спілок і Держпроматомнагляду СРСР від 17.08.1989 р. № 8-12. Відповідно до п.п. 1.1., 1.4-1.5, 2.2-2.3 цього Положення комісія по розслідуванню у складі: начальника цеху, начальника відділу (інженера) з охорони праці, старшого громадського інспектора з охорони праці чи іншого представника профспілкового комітету цеху (підрозділу), повинна була протягом 3 діб провести розслідування обставин та причин нещасного випадку і скласти акт форми Н-1 в чотирьох екземплярах, у якому вказати причину нещасного випадку і заходи щодо його попередження. Таким актом оформлялись усі нещасні випадки, які викликали втрату працівником працездатності не менше одного дня. Акт повинен бути затвердженим керівником підприємства, а його завірена копія надана потерпілому. Надана позивачем копія акту за формою Н-1 від 11 листопада 1991 року № 7 у цілому відповідає вказаним вимогам, оскільки містить дані про місце, причини і наслідки нещасного випадку на виробництві, а його заповнення на бланку старого зразку не спростовує викладених у ньому обставин розслідування цього нещасного випадку. При цьому відомості, які викладені у вищезазначеному акті, повністю узгоджуються з матеріалами справи, а саме з довідками МСЕК, в яких зазначено, що втрата працездатності настала внаслідок травми на виробництві, відомостями, які викладені в трудовій книжці, поясненнями вищевказаного свідка. Таким чином, наявні у справі докази в їх сукупності є підставою для висновку про те, що позивач дійсно отримав ушкодження здоров`я саме на виробництві, однак наданий ним екземпляр акту форми Н-1 не повністю відповідає вимогам нормативних актів, чинних на час його складання, і усунути ці недоліки неможливо, тому слід встановити даний факт в судовому порядку, що необхідно позивачу для вирішення питання для подальшого призначення відповідних виплат. При цьому суд відхиляє позицію представника Маріупольського міського відділення в частині того, що даний позов не підлягає розгляду в Орджонікідзевському районному суді, оскільки питання, пов`язані із встановленням факту каліцтва на виробництві, коли виникає з цього приводу спір, а також, якщо при каліцтві у зв`язку з виконанням держаних чи громадських обов`язків пенсія призначається особам, які внаслідок цього стали інвалідами, вирішується судом в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів, що зазначено в керівних роз`ясненнях п.9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року. Позови, що виникають з трудових правовідносин можуть пред`являтися за місцем проживання позивача ( ч. 1 ст. 28 ЦПК України), який проживає в Лівобережному районі м. Маріуполь, який знаходиться під юрисдикцією Орджонікідзевсього районного суду м. Маріуполь.

Outcome: approved