Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя, у якому просить здійснити поділ квартири, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Обґрунтовує свої вимоги тим, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 14 липня 2007 року, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 вересня 2018 року розірвано. За час перебування у шлюбі вони набули спільне нерухоме майно: квартиру загальною площею 61,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , проте, угоди про поділ спільного майна між сторонами не досягнуто. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання права особистої власності на квартиру [ADDRESS] , в якому вказав, що з 14 липня 2007 року перебував у шлюбі із відповідачем, у якому в них народилося двоє дітей, 19 вересня 2018 року шлюб між ними було розірвано. Під час спільного проживання до розірвання шлюбу він за кошти, які йому надала його мати [PERSON] , придбав власну квартиру, яка є його особистою власністю. Вказує, що його мати [PERSON] надала йому у власність кошти в позику 04.01.2015 року з метою купівлі квартири для нього на суму 450000 грн., що еквівалентно на той час 23400 євро із терміном повернення вказаної позики в період 10 років. Надалі він вступив у дольову участь і ставши особистим асоційованим членом «ЖБК» забудівельника особисто придбав для себе дану квартиру, що засвідчується свідоцтвом про право власності від 22.08.2015 року серії [NUMBER] . 19.09.2018 року він повернув борг матері на загальну суму 4300 євро, решту коштів повертає. Відповідач участі в придбанні квартири не приймала, оскільки власних коштів у неї не було, вона довгий час не працювала, після отримання роботи мала мінімальні заробітки, кошти в яких витрачала суто на свої потреби, не вела спільного господарства у сім`ї. Просив визнати його право особистої приватної власності на спірну квартиру. Позивач [PERSON] подала відзив на позову заяву, у якому вимоги за зустрічним позовом не визнає, просить відмовити у задоволенні зустрічного позову. Вказує, що спірна квартира були придбана за час їх спільного проживання за їх спільні кошти, про існування розписки та факту отримання позики їй нічого не було відомо, крім того, зі змісту розписки не вбачається, на придбання якої саме квартири було отримано позику [PERSON] , також, позивачем не надано доказів, що дане майно придбане не в інтересах сім`ї. Відповідач [PERSON] подав відповідь на відзив, згідно якої вказує, що позивачу [PERSON] було відомо, що дана квартира придбана особисто ним за кошти, які йому надала його матір, що підтверджується звукозаписом розмови між ними. Також, зазначає, що вважає безпідставними заперечення позивача про те, що у розписці не зазначено точної адреси квартири, оскільки ним придбана лише одна квартира в місті Тернополі. Крім того, вказав, що весь період шлюбу існував формально, про що [PERSON] власноручно написала заяву та це підтверджено рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 19.09.2018 року. Вказує, що він одноособово виконував зобов`язання за договором боргової розписки щодо коштів, які він отримав для купівлі квартири та після розірвання шлюбу продовжує повертати борг, а відповідач жодної участі у придбанні даного майна не брала. З посиланням на правову позицію ВСУ від 16.12.2015 року в справі №6-2641-цс15, від 01.07.2015 року в справі 6-612цс15, від 07.09.2016 року у справі №6-801цс16, від 05.04.2017 у справі №6-399цс17 посилається на те, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя. Позивач [PERSON] подала заперечення, у яких вказано, що вона в період з 2007 по 2013 роки не отримувала прибутки і не працювала та не мала заощаджень з поважних причин, оскільки вела спільне господарство та виховувала спільних із відповідачем дітей, з 2013 року працевлаштувалась та працювала офіційно, отримувала кошти, які витрачала на спільні потреби їх сім`ї, тому спірна квартира, яка придбана у 2015 році, придбана за спільні кошти та є спільною сумісною власністю подружжя. Звукозапис розмов з відповідачем вважає неналежним доказом, оскільки на ньому зафіксовані лише сімейні сварки. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали первісний позов, не визнали зустрічні позовні вимоги. Крім того, позивач [PERSON] пояснила, що до 19.09.2018 року проживала з відповідачем, перебували в шлюбі, вели спільне господарство, мали спільний побут, за спільні кошти придбали спірну квартиру, проживали у спірні квартирі з часу її придбання до розірвання шлюбу. Кошти на придбання майна були спільними, деякі кошти на ремонт квартири були надані її батьками. Відповідач та його представник в судовому засіданні первісний позов не визнали, зустрічний позов підтримали. Також, відповідач [PERSON] пояснив, що позивач не має відношення до придбання квартири, він квартиру придбав за особисті кошти, отримані від матері в борг згідно розписки, тому вона є його особистою власністю. Заслухавши пояснення, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають до задоволення, у задоволенні вимог за зустрічним позовом слід відмовити, виходячи з наступних обставин. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 липня 2007 року, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 вересня 2018 року. Від даного шлюбу у сторін народилось двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] та дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Під час спільного подружнього життя відповідачем [PERSON] придбано квартиру [ADDRESS] , загальною площею 61,1 кв.м., житловою площею 22,6 кв.м., згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22.08.2015 року індексний номер: 42700340. Дана квартира придбана згідно договору №41 про сплату пайових внесків у ЖБК «Ідеал» від 19 січня 2015 року на суму 401016 грн., довідки ЖБК «Ідеал» від 13 серпня 2015 року про внесення [PERSON] пайового внеску в повному обсязі, акту приймання - передачі об`єкта нерухомості у власність від 13 серпня 2015 року, технічного паспорта, виготовленого ТзОВ «Технічна інвентаризація нерухомості Тернопільської області» 27.07.2015 року. На сплату пайових внесків [PERSON] вніс кошти в сумі 134000,00 грн. згідно квитанції від 22.01.2015 року, 132016,00 грн. згідно квитанції від 16.03.2015 року, 2244,00 грн. згідно квитанції від 10.08.2015 року, 85000,00 грн. згідно квитанції від 16.02.2015 року, 50000,00 грн. згідно квитанції від 09 лютого 2015 року. Таким чином, загальна вартість квартири становить 403260,00 грн. Ринкова вартість квартири станом на 25 серпня 2020 року згідно звіту Тернопільської торгово-промислової палати становить 458500 грн. Між [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договори на виконання робіт в спірній квартирі від 14.09.2015 року на суму 6800 грн., від 31.08.2015 року та суму 16310 грн. Відповідач обґрунтовуючи свої позовні вимоги вказував, що спірна квартира була придбана, хоча і в період шлюбу, однак за належні йому особисті кошти. Відповідач в період їх шлюбу без поважних причин не працювала, кошти в придбання будинку не вкладала. Будинок він придбав за кошти, які йому були надані його матір`ю, він повернув 4300 євро. Факт позики підтверджено розпискою [PERSON] від 04.01.2015 року про отримання від своєї матері коштів в борг в сумі 450000 грн., еквівалентно 23400 євро, зобов`язується повернути в 10 річний термін з дня отримання коштів та показаннями свідка [PERSON] . Суд вважає даний докази належним та допустимим, оскільки оригінал розписки оглянутий в судовому засіданні, в розписці вказані сума коштів, яка є предметом позики та строк її повернення. Доводи позивача про неналежність даного доказу суд відкидає як необгрунтовані. Так, свідок [PERSON] суду пояснила, що вона позичила її сину [PERSON] 23400 євро на купівлю квартири на [ADDRESS] 4 січня 2015 року, дала сину кошти в сумі 450000 грн. під розписку. Дані кошти їй давала дочка з Німеччини. Син придбав квартиру, оскільки хотів, щоб в ній проживала сім`я, проживали в квартирі позивач з дітьми до розірвання шлюбу. Позивач [PERSON] участі у купівлі квартири не брала, гроші не вкладала, яка до 2013 року не працювала, з 2013 року працювала в санстанції. Під час видання розписки позивача [PERSON] не було. Син їй повернув борг до вересня 2018 року в сумі 4300 євро, після розірвання шлюбу повернув ще 7000 євро. Свідок [PERSON] суду пояснив, що спірну квартиру сторони придбали за спільні сумісні кошти, за дитячі кошти, оскільки відповідач працював, вони заощаджували. Сторони сплачували кошти за придбання квартири трьома платежами. Він давав кошти на ремонт та для придбання кухонного гарнітуру в сумі 40000 грн., 40000 грн., 17000 грн., 20000 грн. Йому нічого невідомо про розписку та що матір відповідача давала кошти для придбання квартири, відповідач не повідомляв, що він позичив кошти для придбання квартири. Сторони проживали з дітьми в спірній квартира близько 2-х років. Після розірвання шлюбу він з дружиною придбали квартиру дочці. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч. 3 ст.12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч.2 ст.60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма ч. 3 ст. 368 ЦК України встановлює, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частинами 1-3 статті 61 СК визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. Таким чином, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). При зверненні із зустрічним позовом відповідач [PERSON] зазначав, що спірна квартира належить йому на праві особистої власності, оскільки вказане майно придбане ним за кошти, які належали йому особисто. Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. За змістом пункту 3 частини першої статті 57 СК України майно, набуте дружиною, чоловіком, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто є особистою приватною власністю. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок щодо застосування пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: як час набуття майна так і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Проаналізувавши надані сторонами докази, суд дійшов висновку що під час перебування сторін у шлюбі відповідачу його матір`ю були надані кошти в сумі 450000 грн. на придбання квартири на підставі договору позики, оформленого розпискою від 04.01.2015 року. Даний договір позики ніким із сторін не оспорюється з підстав його недійсності. Проте, відповідачем [PERSON] не доведено на підставі належних та допустимих доказів, що договір позики від 04.01.2015 року був укладений не в інтересах сім`ї, оскільки поясненнями самого відповідача, свідка [PERSON] , підтверджено, що відповідач [PERSON] взяв у неї в борг кошти на придбання квартири з метою проживання у ній сторін з дітьми. Крім того, судом встановлено із пояснень сторін та свідків [PERSON] , [PERSON] , що позивач та відповідач із дітьми проживали у спірній квартирі з часу її придбання до розірвання шлюбу. Таким чином, суд приходить до висновку, що кошти отримані за договором позики є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набуті під час перебування у шлюбі за договором, укладеним в інтересах сім`ї. Доводи відповідача про те, що позивач [PERSON] не брала участь у придбанні цього майна своїми коштами чи особистою працею суд не бере до уваги, оскільки суд встановив та сторони в судовому засіданні підтвердили, що з 2013 року та станом на час укладення договору про сплату пайових внесків на придбання квартири позивач офіційно працювала та отримувала заробітну плату та з поважних причин не мала доходу, необхідного для придбання квартири. Таким чином, відповідачем в судове засідання не було подано належних та допустимих доказів, що вказане нерухоме майно було придбане за кошти, що належать йому особисто. Судом встановлено, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою подружжя дане майно розділено не було, позивач звернулась з вимогою до відповідача про поділ даного майна, дізнавшись про порушення її права. Дослідженим в судовому засіданні наданим відповідачем звукозаписом розмов сторін не підтверджено визнання позивачем факту придбання спірної квартири за особисті кошти відповідача [PERSON] . Крім того, досліджені в судовому засіданні надані відповідачем фотознімки суд вважає неналежними доказами, оскільки вони не підтверджують факт придбання квартири за особисті кошти відповідача, а доводи відповідача про те, що відсутність меблів в кімнатах свідчить про те, що позивач розтратила майно, яке знаходилось у ній, суд вважає безпідставними та такими, що не стосуються предмету пору. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Частинами 4 ст. 71 СК України встановлено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Враховуючи, що відповідач згоди на присудження йому грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на квартиру не надав, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. На підставі наведеного, суд вважає, що право власності позивача порушено відповідачем, тому позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення шляхом поділу набутого під час шлюбу між сторонами майна та визнання за нею права власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 61,1 кв.м., житловою площею 22,6 кв.м., вартістю 201630,00 грн. (403260,00 грн. : 2) в порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Поряд з тим, в судовому засіданні відповідачем [PERSON] не доведено, що спірна квартира є його особистою власністю, тому суд вважає, що позовні вимоги за зустрічним позовом до задоволення не підлягають. В силу вимог ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з [PERSON] 2000 грн. 00 коп. судового збору в дохід держави.

Outcome: approved