Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся до Чугуївського міського суду Харківської області з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому, з урахуванням поданих уточнень, просив суд визнати відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком №49 по вул. Комсомольській у м. Чугуєві Харківської області, посилаючись на те, що відповідачі більше двох років в будинку не мешкають. В ході судового розгляду, ухвалою суду від 10.11.2015 р. судом до участі у справі в якості третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору було залучено співвласника вказаного будинку [PERSON] В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що причиною його звернення до суду є те, що перебування відповідачів на реєстраційному обліку у будинку створює перешкоду у здійсненні ним права власності на майно, у зв'язку з чим він обмежений в праві володіння та розпорядження своїм майном в повному обсязі. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити. Відповідачі в судовому засіданні проти позову заперечували, та просили суд у задоволенні позовних вимог відмовити. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні висловився про відсутність в нього заперечень проти задоволення позовних вимог [PERSON] Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини. На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23 лютого 2010 року, ? частина житлового будинку №49 розташованого по вул. Комсомольській у м. Чугуєві Харківської області належить позивачу [PERSON], інша ? частина будинку належить [PERSON] (а.с. 8). В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] та позивач перебували у шлюбі, який на станом на момент розгляду справи розірвано. У спірному будинку № 49 за адресою: Харківська обл., м. Чугуїв, вул. Комсомольська, зареєстровані, зокрема, відповідачі [PERSON], [PERSON] та позивач, що підтверджується данними будинкової книги, а також інформацією наданою Чугуївським РВ ГУДМС України в Харківській області №48/3373 від 15.10.2015 р. (а.с. 6-7, 15). Згідно довідки вуличного комітету № 9 від 09.11.2015 р. відповідачі [PERSON] та [PERSON] у будинку № 49 за адресою: Харківська обл., м. Чугуїв, вул. Комсомольська, зареєстровані, але фактично не проживають (а.с. 24). Правовідносини між власником будинку (квартири) та членами його сім'ї (колишніми членами сім'ї) щодо користування жилим будинком (квартирою) та втрату права користування жилим приміщенням регулюються нормами Житлового кодексу. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 , 405 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно до ч.1 ст.156 ЖК УРСР члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у користуванні жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За правилами даної статті, власник може вимагати усунення всяких порушень його права, хоча б ці порушення і не були пов'язані з позбавленням володіння. Порушення права розпорядження має місце, коли власник незаконно обмежується у можливості реалізації не тільки правомочності користування, але і розпорядження, внаслідок дій особи, яка своєю противоправною поведінкою створює перешкоди, що заважають нормальному здійсненню права власності. Статтею 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника втрачає право на користування житлом в будинку (квартирі), що належить громадянину на праві власності, у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю сторін. Підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є остаточне рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Як стверджували відповідачі, відносини в сімї були складними, в результаті чого виникали постійні сварки, у звязку з чим для відповідачів були створені такі умови, за яких вони не могли проживати в спірному будинку та були змушений виїхати. Перевіряючи доводи позивача про тривале не проживання відповідачів у спірному будинку судом встановлено, що відповідач [PERSON] та її донька [PERSON] були змушені залишити будинок, оскільки позивач внаслідок зловживання спиртними напоями сварився та ображав [PERSON] та її доньку [PERSON] У травні 2013 року [PERSON] разом з донькою [PERSON] були змушені залишити будинок, та на даний час проживають у квартирі, що належить матері [PERSON] Повернутись до будинку відповідачі не мають можливості, оскільки одразу після того як вони залишили будинок позивач змінив у ньому замки, не передавши ключ від нового замка ані [PERSON] ані [PERSON], а пізніше став проживати в будинку з іншою жінкою, що унеможливило повернення до будинку [PERSON] Вказані обставини не заперечувалися самим позивачем в судовому засіданні, який пояснив, що ключі він дійсно не передав не бажаючи перебування відповідачів в будинку у його відсутність. Наразі у будинку залишаються речі відповідачів, а позивач у спірному будинку проживає з іншою жінкою. Разом з тим, позивач підтвердив, що вселення відповідачів до спірного будинку відбувалося за його згоди після його одруження з [PERSON] разом з якою право на проживання в спірному будинку отримала і її неповнолітня на той час дочка [PERSON] Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України позивачем не надано беззаперечних доказів, підтверджуючих необґрунтованість і неповажність причин відсутності відповідачів у спірному житловому приміщенні. Відповідачі в судовому засідання зазначали, що позивач чинить перешкоди у користуванні будинком, відносини між ними є складними. Позивач,

Outcome: dismissed