Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до військової частини [NUMBER] , Міністерства оборони України, про захист честі і гідності, в якому, з урахуванням уточнених позовних, вимог просив визнати пропущений строк позовної давності з поважних причин та поновити його, визнати неправдивою інформацію, поширену службовими особами військової частини [NUMBER] , Міністерства оборони України в період з грудня 2014 року до 02 жовтня 2015 року про те, що він начебто є «педераст», перекручену з інформації про вчинені злочини, яку викрадено (скопійовано) з електронних копій його позовів і скарг до судів, заяв до органів прокуратури і органів внутрішніх справ на його флешках з використанням його ноутбуку; зобов`язати військову частину [NUMBER] , Міністерство оборони України спростувати неправдиву інформацію, поширену службовими особами військової частини [NUMBER] , Міністерства оборони України в період з грудня 2014 року до 02 жовтня 2015 року про те, що він начебто є «педераст», перекручену з інформації про вчинені злочини, яку викрадено (скопійовано) з електронних копій його позовів і скарг до судів, заяв до органів прокуратури і органів внутрішніх справ на його флешках з використанням його ноутбуку, у подібний спосіб, яким вона була поширена на шикуванні особового складу та на оперативній нараді; визнати неправдивою інформацію, поширену службовими особами військової частини [NUMBER] , Міністерства оборони України в період з грудня 2014 року до 02 жовтня 2015 року про те, що під час служби за мобілізацією в Збройних силах України він начебто «отримував гроші» (в такому змісті мається на увазі на свою користь) від військовослужбовців військової частини польова пошта [NUMBER] ; зобов`язати військову частину [NUMBER] , Міністерство оборони України спростувати неправдиву інформацію, поширену службовими особами військової частини [NUMBER] , Міністерства оборони України в період з грудня 2014 року до 02 жовтня 2015 року про те, що під час служби за мобілізацією в Збройних силах України він начебто «отримував гроші» (в такому змісті мається на увазі на свою користь) від військовослужбовців військової частини польова пошта [NUMBER] у подібний спосіб поширення - на оперативній нараді. В обґрунтування позову [PERSON] зазначав, що в квітні 1993 року під час навчання в Українській юридичній академії позивач був завербований в агентство ДЕЛЛА-Центр секретного Центра, яке займалось прихованою корупційною законотворчою діяльністю. [PERSON] вказує, що він виявився помилкою вербовки. Таємна діяльність агентства ДЕЛЛА-Центр через помилку вербовки була провалена. В жовтні-листопаді 1993 року позивач вказує, що вперше помітив за собою зовнішнє спостереження оперативних служб з метою перевірки витікання від нього інформації про діяльність ДЕЛЛА-Центр в Україні. З грудня 1993 року після виявлення членами ДЕЛЛА-Центр помилки вербовки у відношенні [PERSON] до подій Революції Гідності в лютому 2013 року за ним, за його припущеннями, здійснювалось безпідставне систематичне зовнішнє спостереження та зняття інформації з каналів зв`язку (прослуховування телефонних розмов, перлюстрація поштової кореспонденції), з метою спроби зібрати компрометуючий матеріал про нього для використання його проти [PERSON] , на випадок витікання від позивача інформації або офіційної заяви про діяльність ДЕЛЛА-Центр в Україні, перешкоджання оформлення віз в країни Шенгенської угоди, поширення різноманітних неправдивих відомостей, та вчинювались дії, які свідчать про наявність реальних замахів на його життя і здоров`я. З грудня 2000 року до теперішнього часу від позивача поступила численна кількість заяв, скарг до Генеральної прокуратури України та до територіальних підрозділів прокуратури України, до Служби безпеки України та до територіальних підрозділів Служби безпеки України, до органів внутрішніх справ, до судів різних інстанцій про політичне спростування неправдивих відомостей про те, що він начебто є «гомосексуалістом». 3 2012 року дані заяви, скарги, позови, які [PERSON] друкував на власному ноутбуку, зберігались на його власній флешці. По більшості фактів, викладених ним Генеральному прокурору України в його заявах (про посягання на його життя і здоров`я з використанням оперативних служб, зловживання службовим становищем, перевищення влади та службових повноважень у зв`язку з помилкою - вербовки [PERSON] в ДЕЛЛА-Центр) від 30.12.2012 року та 04.01.2013 року, йому було відмовлено у відкритті кримінальних проваджень. 15\~серпня 2014\~року [PERSON] \~був мобілізований\~в добровільному\~порядку в\~Збройні Сили\~України.\~ З\~15\~серпня 2014\~року до\~20\~серпня 2015\~року на\~посаді командира\~взводу охорони\~роти в\~військовій частині\~польова пошта\~ [NUMBER] \~на території\~військової частини\~ [NUMBER] \~в місті\~Чугуїв Харківської\~області,\~а з\~21\~серпня 2015\~року по\~02\~жовтня 2015\~року проходив\~військову службу\~на посаді\~командира мотопіхотного\~взводу мотопіхотної\~роти військової\~частини польова\~пошта -\~ [NUMBER] \~(на\~території в/ч\~пп [NUMBER] ,\~ [NUMBER] )\~в [ADDRESS] .\~Під час\~служби в\~Збройних Силах\~України продовжувався\~розгляд його\~заяв,\~скарг в\~органах внутрішніх\~справ і\~прокуратури,\~його позовів,\~клопотань,\~заяв,\~скарг,\~апеляційних скарг,\~касаційних скарг\~в судах\~різних інстанцій.\~Тому під\~час служби\~позивач тримав\~вищезазначені флешки\~і копії\~вищезазначених документів\~в паперовому\~вигляді при\~собі та\~займався підготовкою\~процесуальних документів\~ для\~подання в\~суди різних\~інстанцій.\~Всі процесуальні\~документи він\~готував у\~вільний час\~в кімнаті\~офіцерів в\~розташуванні казарми\~в/ч\~пп [NUMBER] \~або в\~добовому нарядів\~кімнаті чергового\~частини в/ч\~ПП [NUMBER] , або в кімнаті чергового КПП (внутрішнього патруля) в/ч [NUMBER] , та завжди брав з собою ноутбук з флешками в електронному вигляді на власному ноутбуку і зберігав на флешці та роздруковував на принтері. Разом з ним в добовий наряд черговим частини заступали помічники чергового частини - сержанти або солдати, але він нікому не дозволяв користуватись своїм ноутбуком. Через деякий час позивачу стало зрозуміло, що хтось з його помічників чергового частини або інші військовослужбовці без його дозволу таємно скористались ноутбуком і флешкою з метою викрадення інформації, шляхом копіювання та перенесення інформації на свій носій. Зазначені два файли містили позови і процесуальні документи до Ленінського районного суду міста Харкова, і до органів прокуратури Харківської області, і до Печерського районного суду міста Києва про спростування неправдивих відомостей про те, що [PERSON] начебто є «гомосексуалістом». Внаслідок викрадення з флешки інформації з текстом цих двох позовів серед військовослужбовців військової частини пп [NUMBER] і військової частини [NUMBER] були поширені неправдиві відомості про те, що позивач начебто «гомосексуаліст» (зі слів позивача на його адресу деякі військовослужбовці висловлювались нецензурним синонімом слова гомосексуаліст - «педераст» у присутності інших). Також позивач вказує, що неодноразово піддавався зі сторони військовослужбовців образам даного характеру, та дані слова свідчать, що військовослужбовці обізнані про зміст викрадених з флешки документів. Також позивач вказує, що в діях зазначених підозрюваних та інших невідомих військовослужбовців міститься склад злочину, передбаченого статтею 361 КК України - несанкціоноване втручання в роботу комп`ютерів, що призвело до витоку інформації (про судові справи і кримінальні провадження про сексуальні злочини), а також міститься склад злочину, передбаченого статтею 361-2 КК України - несанкціоноване розповсюдження інформації з обмеженим доступом, яка зберігається в комп`ютерах або на носіях такої інформації (про судові справи і кримінальні провадження про сексуальні злочини), міститься склад злочину, передбаченого частиною 2 статтею 362 КК України - несанкціоноване копіювання інформації, яка оброблюється в комп`ютерах або зберігається на носіях такої інформації, якщо це призвело до її витоку, вчинені особою, яка не має доступу до такої інформації (про судові справи і кримінальні провадження про сексуальні злочини). Даними протиправними діями зазначених підозрюваних та невідомих військовослужбовців з викрадення інформації з флешок [PERSON] вказує, що йому нанесено моральну шкоду, а також дані викрадені і поширені неправдиві відомості принижують його честь і гідність. Крім того, [PERSON] зазначає, що коштів на свою користь від військовослужбовців не отримував, надавав правову допомогу безкоштовно та передав кошти на прохання військовослужбовця його матері у сумі 1000,00 грн. Неправдива інформація була поширена посадовими особами військової частини [NUMBER] та Міністерством оборони України в період з грудня 2014 року до 02 жовтня 2015 року про те, що він начебто є «педераст» та під час служби за мобілізацією в Збройних силах України він начебто «отримував гроші» (в такому змісті мається на увазі на свою користь) від військовослужбовців військової частини польова пошта [NUMBER] , на шикуванні особового складу та на оперативній нараді, у зв`язку з чим просить позов задовольнити та визнати річний строк позовної давності пропущеним з поважних причин, а саме з 03 жовтня 2016 року звернувся він до суду в межах річного строку з дня звільнення його зі складу Збройних Сил України. Згідно розпорядження керівника апарату Чугуївського міського суду Харківської області № 02-08/51 від 12.08.2020 р. «Щодо повторного автоматизованого розподілу невирішених судових справ» та відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26.11.2010р. № 30, у зв`язку із звільненням [PERSON] з посади судді у відставку, здійснено повторний автоматизований розподіл даної справи. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 12.08.2020 року справу розподілено судді Оболєнській С.А. Ухвалою судді Чугуївського міського суду Харківської області Оболєнської С.А. від 26.08.2020 року справу призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні. Під час підготовчого засідання, за клопотанням позивача, ухвалою суду на місці замінено відповідача ВЧ [NUMBER] його правонаступником Міністерством оборони України, а третю особу: Військову прокуратуру Харківського гарнізону Військової прокуратури сил антитерористичної операції її правонаступником Військовою прокуратурою Харківського гарнізону Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил. Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 30.11.2020 р. закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. У відзиві на позов Міністерство оборони України зазначило, що з позовними вимогами не погоджуються, оскільки всі обставини, які наводяться позивачем у позовній заяві, містять припущення та особисті висновки позивача, а не поширення інформації посадовими особами, тому просить у його задоволенні відмовити. Позивачем надана заява про розгляд справи за його відсутності. Відповідач Військова частина [NUMBER] надала до суду заяву про розгляд справи без участі їх представника за наявними в справі матеріалами. Представник третьої особи Військової прокуратури Харківського гарнізону Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил Чехунов М.В. в судовому засіданні зазначив, що позов необґрунтований, доводи, викладені в позовній заяві, жодним належним та допустимим доказом не підтверджені, тому просив у його задоволенні відмовити. Заслухавши пояснення третьої особи, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Положенням статті 34 Конституції України встановлено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Згідно з положенням пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. За частиною першою статті 200 ЦК України інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством (частина перша статті 201 ЦК України). У частині першій статті 277 ЦК України визначено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Всупереч зазначеним вимогам позивач не довів суду: кому, тобто якому колу осіб чи одній особі поширена недостовірна інформація, що ця інформація стосується саме [PERSON] , та конкретно хто є поширювачем інформації. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип змагальності сторін, закріплений у вказаних нормах процесуального права, передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд вважає, що позивачем не доведено, про існування інформації, яка порушує особисті немайнові права позивача, завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам позивача та перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Таким чином, суд приходить до висновку, що обставини, зазначені позивачем у своєму позові, базуються лише на його внутрішніх, суб`єктивно виражених припущеннях, тоді коли відповідно до ст.12, 81 ЦПК України вони повинні бути доведені, оскільки не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини також вказав, що пункт 1 \~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). За таких обставин суд відмовляє у задоволенні позову, у зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed