Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем [PERSON], зареєстрований 15 грудня 2012 року органом реєстрації актів цивільного стану м. Ліон 04 Округа (Рона), актовий запис № 225. В обґрунтування вимог, викладених у позовній заяві, зазначає про те, що внаслідок втрати взаємопорозуміння та почуття любові одне до одного, сімейне життя не склалося, у зв'язку із чим сторони у справі протягом тривалого часу не підтримують сімейні стосунки та не ведуть спільне господарство. Подальше спільне життя та збереження шлюбу вважає неможливим та таким, що суперечило б інтересам сторін. У судовому засіданні позивач та її представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили суд задовольнити позов. Позивач зазначила, що з червня 2015 року і до жовтня 2017 року сторони у справі особисто не спілкувались, шлюбно-сімейних стосунків не відновлювали та не підтримували, відновлення стосунків, збереження сім'ї та примирення з відповідачем позивач вважає неможливим. Представники відповідача у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, в обґрунтування заперечень зазначили про те, що у даному конкретному випадку підлягають застосуванню положення Закону України «Про міжнародне приватне право», зокрема, ст.ст. розділу ІХ Закону, а також положень Цивільного кодексу Франції, які передбачають вирішення питань врегулювання майнових прав подружжя до вирішення питання про розірвання шлюбу, а також надання обов'язкового строку для примирення сторонам. Вислухавши пояснення та заперечення осіб, які беруть участь у справі, та дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. 15 грудня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований органом реєстрації актів цивільного стану м. Ліон 04 округа (Рона), актовий запис № 225, що стверджується копією свідоцтва про шлюб у перекладі з французької на українську мову, апостильоване 25.07.2017 року. У період шлюбу у сторін у справі народився син - [PERSON], [INFO]. За змістом ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право» (далі - Закон). Відповідно до роз'яснень, викладених у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя», визначено, що під міжнародним договором України слід розуміти міжнародну угоду з іноземною державою або іншим суб'єктом міжнародного права, укладену в письмовій формі і врегульовану міжнародним правом, незалежно від того, викладена така угода в одному або декількох пов'язаних між собою документах чи від його контрактного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо). Положення п. 3 ч. 1 ст. 1, ст.ст. 75-77 Закону встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов'язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом. Згідно ст. 63 Закону, припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначається правом, яке діє в даний час щодо правових наслідків шлюбу. Правові наслідки шлюбу визначаються правом держави, у якій подружжя (яке не має спільного особистого закону), мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б дин із подружжя все ще має місце проживання у цій державі. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON], [PERSON] та їх спільному сину - [PERSON] скасовано дозволи на проживання у зв'язку із закінченням терміну контракту [PERSON] та наступного виїзду із Франції, що стверджується свідоцтвом Міжнародної організації кримінальної поліції (ІНТЕРПОЛ) від 23.05.2016 року (а.с. 123). Позивач стверджує, що після фактичного припинення сімейно-шлюбних стосунків з відповідачем, позивач з дитиною у червні 2015 року залишила місце спільного проживання з відповідачем та виїхала до України, де і продовжує постійно проживати з сином до цього часу. Вказана обставина підтверджується також і довідкою Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 31.10.2017 року щодо перетину державного кордону позивача та дитини за період з 15.04.2014 року по 15.08.2017 року (а.с. 201). Відсутність факту спільного проживання сторін станом на час вирішення спірного питання про розірвання шлюбу на території Французької Республіки стверджується також і змістом листа від 22.12.2016 року адвоката [PERSON] - Жоель Форе-Шальвен, адресованого до відділу права ЄС, міжнародного приватного права та правової допомоги у цивільних справах, в якому зазначено про те, що сторони припинили спільне проживання у грудні 2015 року, [PERSON] переїхав у Париж у зв'язку із роботою, а [PERSON] - до Барселони (а.с. 198-199). Аналізуючи вказані обставини,суд надходить до висновку про відсутність підстав для застосування положень Цивільного Кодексу Французької Республіки, оскільки в ході судового розгляду не доведено той факт, що останнім спільним місцем проживання сторін у справі була територія Французької Республіки, навпаки вказана обставина спростована наявними у справі доказами. Судом встановлено, що спільне життя сторін у справі не склалось, у зв'язку із тим, що останні мають різні погляди на сімейне життя, що призвело до втрати взаємопорозуміння та почуття любові одне до одного. Примирення та збереження сім'ї є неможливим. Протягом тривалого часу сторони у справі не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільного господарства, мають окремі бюджети, проживають окремо. Також в ході судового розгляду встановлено, що останній раз сторони у справі до жовтня 2017 року, спілкували особисто лише у червні 2015 року, сімейно-шлюбні стосунки не відновлювались з того часу, спільного господарства не вели та не здійснювали спроби примирення між собою та збереження сім'ї. Статтею 56 Сімейного кодексу України визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Суд виходить з того, що вжиття заходів щодо збереження сім'ї у даному випадку не може дати позитивного результату, оскільки подальше спільне життя подружжя неможливе та є таким, що суперечило б інтересам сторін у справі, враховуючи обставини, що склалися у даному випадку, у зв'язку із чим позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved