Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування позову вказано, що згідно свідоцтва про право власності на житло позивачу належали 3/8 частки трьох кімнатної квартири, яка розташована за адресою: м.Кривий Ріг, мікрорайон 5 Зарічний, буд.63. кв.36. а 3/8 частки зазначеної квартири належали відповідачу і 1/4 частка належала його онуку сину відповідача. У зв'язку з похилим віком, станом здоровя він потребував і потребує стороннього догляду, а тому бажав укласти з відповідачем по даній справі, [PERSON], - донькою, договір довічного утримання. Донька погодилась і 25.05.2012 року вони уклали договір, як він вважав довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрований в реєстрі за № 781. У червні 2013 року виник конфлікт між позивачем та відповідачем і тоді відповідач сказала, що вона вижене з квартири, але він бажає проживати в квартирі до останніх своїх днів. Після він звернувся до приватного нотаріуса [PERSON], яка у липні 2013 року відповіла, що за реєстровим №781 був укладений договір дарування 3/8 часток квартири, що підтверджується її довідкою, про вчинену нотаріальну дію №311\\02-17 від 17.07.2013 року. Таким чином, позивач стверджує, що внаслідок помилки уклав договір дарування, яким подарував відповідачу належні йому на праві власності 3/8 частки, спірного житла, уклав договір дарування позивач помилково, він мав намір укласти договір довічного утримання, оскільки є людиною похилого віку. Відповідач, та її представник в суді позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні. Представник відповідача направив до суду клопотання про застосування строків позовної давності до вимог позову. Відповідач зазначила, що між ними дуже неприязні стосунки, та вона не заперечує з приводу того, що б її батько позивач за справою, постійно проживав у спірній квартирі, так як вони не можуть проживати разом за однією адресою із-за постійних сварок. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд встановив наступне. Позивач [PERSON] батько відповідача [PERSON], які зареєстровані за адресою м. Кривий Ріг, мікрорайон 5 Зарічний 63/36 (а.с.8). Відповідач за вказаною адресою не проживає, так як між ними склалися неприязні стосунки, про що сторони не заперечують. Сторони по даній справі 25.05.2012 року, уклали договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрований в реєстрі за № 78104, яким\~ [PERSON] \~подарував\~[PERSON] \~належну їй на праві власності 3/8\~\~частину трьох кімнатної квартири, яка розташована за адресою: м.Кривий Ріг, мікрорайон 5 Зарічний[ADDRESS], а 1/4 частки зазначеної квартири подарував [PERSON] онуку, від імені якого діяв представник [PERSON] (а.с.22). Згідно ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Статтею 233 ЦК України встановлено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Суд зазначає, що договір дарування\~\~3/8 частин спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом 25.05.2012 року, відповідає вимогам\~ст.203 ЦК України, а саме: відповідає внутрішній\~\~волі дарувальника та обдарованої, спрямований на настання реальних наслідків, відповідає нотаріальній формі укладення даного правочину, а тому не може бути визнаний судом недійсним. Позивач не надав суду доказів з приводу того, що він під час укладання договору дарування був введений в оману, чи не розумів змісту укладеного договору. В судовому засіданні позивач вказує, що після укладання договору дарування між ним та відповідачем погіршилися відносини та вона змінила місце свого проживання. В судовому засіданні допитані свідки позивача [PERSON], який доповів, що він знайомий позивача та відповідача, та йому відомо що після укладання договору дарування [PERSON] посварився зі своєю донькою, вона викликала міліцію та після цього виїхала із спірного житла, а її батько продовжував проживати в цій квартирі. [PERSON] своїми такими діями хоче примусити відповідача приглядати за ним та надавати йому допомогу. Свідки відповідача [PERSON], та [PERSON], кожен окремо суду доповіли, що знайомі із сторонами по справі, між ними відносини дуже напружені, їм відомо, що договір дарування укладався за пропозицією позивача, він сам ініціював перед донькою [PERSON] укладання цього договору. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як передбачено ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Позивач зазначає, що він про укладання спірного договору не знав, та на підтвердження його укладання витребував повідомлення від приватного нотаріуса 17.07.2013 року (а.с.5). На думку суду позивач був обізнаний про укладений договір та ознайомлений з його змістом саме у день його укладання 25.05.2012 року, договором дарування, де є особистий підпис позивача, що підтверджується показами свідків. Позивач [PERSON] 17.04.2015 року звернувся до суду з позовом про визнання договору дарування від 25.05.2012 року - недійсним, тобто з порушенням строку позовної давності встановленої ст. 257 ЦК України. Оскільки, представник відповідача та відповідач звернулися до суду з клопотанням про застосування строку позовної давності, суд вважає, що є всі підстави для застосування строку позовної давності до даних правовідносин, а тому відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України в позові слід відмовити. З врахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, а судові витрати покладається за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed