Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS]. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що з 01.11.2014 року він є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором дарування посвідченого 01 листопада 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №243. У квартирі зареєстровані з 2009 року він, його мати - [PERSON] та з 1999 року відповідач - [PERSON], який являється його рідним братом по матері. Однак відповідач хоча і був зареєстрованим у квартирі, проте в ній не проживав, його особистих речей в квартирі не має, витрати по комунальних послугах не сплачує, квартирою не цікавиться, але при цьому з реєстраційного обліку не знімається, що змушує його звернутись з даним позовом до суду. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19 липня 2017 року в якості третьої особи залучено [PERSON]. (а.с. 124). Також, ухвалами Дніпровського районного суду м. Києва від 19 липня 2017 року прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та залучено до розгляду справи в якості третьої особи за зустрічним позовом [PERSON] Вимоги за зустрічним позовом [PERSON] мотивує тим, що спірне житло він не використовує вимушено, оскільки [PERSON] та [PERSON] чиняться перешкоду у користуванні квартирою [ADDRESS]. Факт чинення перешкод [PERSON] у користуванні даним житлом встановлені рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 квітня 2012 року та рішенням Апеляційного суду м. Києва у справі №22ц/2690/9888/12. Чергові спроби позивача за зустрічним позовом потрапити до оселі протягом останніх років виявились марними, що змусило його звертатись до правоохоронних органів та до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. З огляду на означене, просив задовольнити зустрічний позов та відмовити у задоволенні первісного позову. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Додатково пояснила, що [PERSON] не проживає у [ADDRESS] більше 10 років, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування означеним житловим приміщенням. Проти зустрічних позовних вимог заперечувала в повному обсязі, вважаючи їх необгрунтованими та недоведеними. Пояснила, що [PERSON] не доведено факт того, що йому чиняться позивачем перешкоди у користуванні спірним житлом. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та його представник заперечували проти визнання його таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS], оскільки він не проживав у ній вимушено, так як з боку брата [PERSON] та матері [PERSON] чиняться перешкоди у користуванні житлом, що змушує його проживати у найманій квартирі, так як іншого житла він не має. Крім того додав, що [PERSON] під час його відсутності у зв'язку проходженням військової служби в 1994-1996 роках зняла його з реєстраційного обліку квартири [ADDRESS], здійснила її приватизацію та в подальшому відчужила третій особі залишивши його без житла. Після цих подій, його бабуся [PERSON] забрала його жити до себе та зареєструвала у квартирі [ADDRESS]. В подальшому означена квартира перейшла у власність [PERSON], яка спільно з [PERSON] створили неможливі умови для спільного проживання з ним, що змусило його разом з дружиною [PERSON] та малолітньою донькою винаймати інше помешкання. Після розірвання шлюбу [PERSON] намагався повернутись до свого зареєстрованого місця проживання, однак вселитись не виявилось за можливе у зв'язку з супротивом брата та матері. З того часу він намагається потрапити до житла але його туди не пускають. Враховуючи дані обставини просив задовольнити зустрічні позовні вимоги та зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні спірною квартирою надавши йому ключі від вхідних дверей та вселити його у квартиру [ADDRESS]. Представник відповідача за зустрічним позовом [PERSON] підтримала вимоги відповідача [PERSON] та повідомила, що факт чинення йому перешкод у користуванні житлом підтверджується показами свідків, висновком працівників поліції за результатами заяви [PERSON] від 08 січня 2016 року та іншими письмовими доказами, наявними у матеріалах справи. Третя особа [PERSON] під час судового розгляду справи підтримала первісний позов та заперечувала проти зустрічних позовних вимог. Пояснила, що її син [PERSON] тривалий час не проживає у [ADDRESS]. Проте перешкоди у користуванні житлом ні з боку [PERSON], ні з її боку відповідачу за первісним позовом не чиняться. Заслухавши пояснення представників сторін, відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним, третю особу, допитавши [PERSON] в якості свідка, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що заочним рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 березня 2015 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволено. Визнано [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] (а.с. 24-26). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року задоволено заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва та скасовано заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 березня 2015 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. (а.с.64). Як убачається із матеріалів справи, квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.07.1993 року належала на праві власності [PERSON] - бабусі відповідача [PERSON] За нотаріально посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шпак А.П., 07.04.2009 року за реєстрованим № 306 договором, [PERSON] подарувала вказану квартиру дочці [PERSON], яка являється матір'ю сторін по справі. На підставі договору дарування квартири, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого 01 листопада 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №243, на даний час квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] (а.с. 6-8). Відповідно до довідки Форми № 3 від 23 січня 2015 року №119, виданої КП «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» ЖРЕО-401, в квартирі [ADDRESS] з 2009 року зареєстровані позивач за первісним позовом [PERSON], третя особа [PERSON] та з 1999 року - відповідач за первісним позовом [PERSON] (а.с. 4). Згідно із ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 2 ст.64 ЖК України. до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, відповідач [PERSON] був зареєстрований у спірній квартирі, як член сім'ї наймача. Після відчуження 01.11.2014 року [PERSON] спірної квартири, склад зареєстрованих членів сім'ї не змінився. За даними актів від 16 січня 2015 року, від 11 березня 2015 року, затверджених начальником ЖРЕО-401, [PERSON] в квартирі [ADDRESS] ніколи не проживав та речей в даній квартирі не має (а.с. 5, 21). Разом з тим, як пояснив [PERSON] та показали допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], відповідачу за первісним позовом після смерті бабусі [PERSON] чиняться перешкоди у користуванні спірною квартирою з боку матері [PERSON] та брата [PERSON] Як убачається із висновку перевірки, затвердженого 15 січня 2016 року начальником Дніпровського УП ГУНП в м. Києві 08 січня 2016 року нарядом поліції здійснено виїзд за адресою: [ADDRESS] за фактом вчинення сімейної сварки. По приїзду працівників поліції до них звернувся [PERSON] який повідомив, що його мати не допускає до квартири. Під час відпрацювання даного матеріалу дільничним інспектором поліції Дніпровського управління поліції Рішком Д.В. здійснено вихід за вказаною адресою та проведено профілактичну бесіду з [PERSON] щодо недопущення вчинення правопорушень у побуті (а.с. 120). Крім того, 06 червня 2017 року [PERSON] звертався із заявами щодо перешкод у користуванні житлом до Дніпровського УП ГУНП України в м. Києві, Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Житлово-ремонтного експлуатаційного об'єднання 401, Дніпровського районного відділу ГУ ДМС України в м. Києві та просив не допустити порушення його прав та охоронюваних законом інтересів, в тому числі права на житло (а.с. 94-97). Більше того, питання позбавлення права користування [PERSON] спірною квартирою вже неодноразово було предметом розгляду у судах. Так, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24.04.2012 року в задоволенні позову [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою [ADDRESS] та зняття [PERSON] з реєстраційного обліку квартири - відмовлено. В цій частині рішення суду залишено без змін. (а.с.118,119). За положеннями ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17.07.2012 року встановлено, що [PERSON] з 1999 року має право проживати та користуватися спірною квартирою, як член сім'ї власника цієї квартири, не має власного житла, а [PERSON] чиняться йому перешкоди у проживанні. Зважаючи на викладене колегія суддів палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва відхилила посилання [PERSON] на акти, складені судами про не проживання [PERSON] за вказаною адресою. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що [PERSON] не проживав у [ADDRESS] понад один рік з поважних причин, а саме з огляду на те, що йому чинились перешкоди у користуванні власниками спірної квартири. Несплата [PERSON] витрат на утримання квартири та комунальних послуг не є підставою, в розрізі даного спору, для визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Також, надаючи оцінку усім доказам у справі суд приймає до уваги, що [PERSON] проходив медичне обслуговування за місцем своєї реєстрації: [ADDRESS] з 2014 року, що підтверджується копіями медичної книги амбулаторного хворого та медичних довідок (а.с. 104-110). А відтак, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволенню не підлягають. Щодо зустрічного позовних вимог, то суд приходить до висновку про їх обгрунтованість з огляду на наступне. [PERSON] зареєстрований у [ADDRESS], як член сім'ї власника, його право на проживання та користування квартирою передбачено законом, зокрема ст. ст. 64,156 ЖК України. Судом встановлена обставина того, що [PERSON] чиняться перешкоди у користуванні спірною квартирою, зокрема як пояснив позивач за зустрічним позовом та підтвердили допитані у судовому засіданні свідки, у квартирі були замінені замки і ключів від дверей квартири у нього не має. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів ( ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. (ч.1 та ч. 3 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України) Виходячи з наявних у справі доказів, суд вважає доведеним той факт, що позивачем за зустрічним позовом вживались заходи щодо врегулювання житлових питань, пов'язаних з проживанням в цій квартирі. Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Як було встановлено судом, домовленості між сторонами, щодо користування спірною квартирою не досягнуто. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. За частинами 1, 2 ст. 156 Житлового кодексу УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. (ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа, права якої порушено, невизнано або оспорено має право на захист такого права. Статтею 16 ЦК України визначено способи цивільних прав та інтересів судом. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. З огляду на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] позбавлений можливості реалізувати своє право на проживання в [ADDRESS], а тому порушене право на користування квартирою підлягає захисту. Виходячи з предмету спору та суб'єктивного складу сторін, суд вважає вимоги позивача за зустрічним позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] та вселення у вказане житлове приміщення такими, що грунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України та приходить до висновку, що судовий збір сплачений позивачем за первісним позовом не відшкодовується . З відповідача за зустрічним позовом [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 1280,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved