Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, уточнивши позовні вимоги в грудні 2020 року, до відповідачки [PERSON] про поділ спільного майна подружжя посилаючись на те, що він з відповідачкою перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.10.1983 року, який було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18.10.2017 року. За період перебування у шлюбі ним та відповідачкою набуто спільне майно, а саме квартира [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за відповідачкою, однак він має право на 1/2 частку даної квартири як на об`єкт спільного майна подружжя. Крім того, на підставі рішення Банилово-Підгірнівської сільської ради народних депутатів №54 від 07.06.1995 року [PERSON] надано дозвіл на будівництво житлового індивідуального будинку на відведеній земельній ділянці площею 0,10 га в с. Банилів-Підгірний Сторожинецького району Чернівецької області відповідно до проекту забудови земельної ділянки індивідуального забудовника. 21.07.1995 року головним архітектором району затверджено план забудови земельної ділянки та проект будинку. В 1995 році ним та відповідачкою розпочато побудову житлового будинку с. Банилів-Підгірний Сторожинецького району Чернівецької області. Для будівництва будинку та споруд були використані цемент, гравій, арматура, пісок, цегла, керамблок, вапно, азбестоцементні листи, металочерепиця, дошка обрізна, дерево-кругляк, пластикові листи, ковані вироби з металу, металопластикові конструкції, керамічна плитка та інші будівельні матеріали. Відповідно до п.2 висновку №534 будівельно-технічної експертизи, вартість (опосередкована) будівельних матеріалів, виробів і конструкцій використаних в процесі будівництва одноповерхового житлового будинку з мансардою літ.А, який складався з п`яти кімнат та кухні, а також господарської будівлі літ.Б, розташованих на земельній ділянці площею 0,10 га по [ADDRESS] (без врахування поліпшень, виконаних [PERSON] після розірвання шлюбу, перелічених в акті Старостинського округу с. Банилів-Підгірний Сторожинецької міської ради Сторожинецького району Чернівецької області №554 від 27.10.2020 року), визначена станом на час проведення експертизи із застосуванням комп`ютерного програмного забезпечення - програмного комплексу ІВК (1.914.0414), що відповідає ДСТУ Б Д.1.1-1:2013 становить 539493 грн., перелік (найменування) та кількість використаних матеріалів, виробів та конструктивних елементів зазначається у відомості ресурсів до локального кошторису, відсоток вартості будівельних матеріалів, виробів і конструкцій використаних в процесі будівництва одноповерхового житлового будинку з мансардою літ.А, який складався з п`яти кімнат та кухні, а також господарської будівлі літ.Б, розташованих на земельній ділянці площею 0,10 га по [ADDRESS] , які є спільним майном подружжя становить 51%. А тому просив визнати об`єктом спільної власності подружжя квартиру [ADDRESS] та визнати за ним право власності на 1/2 частку даної квартири; визнати об`єктом спільної власності подружжя будівельні матеріали, вироби і конструкції використані в процесі будівництва одноповерхового житлового будинку з мансардою літ.А, який складався з п`яти кімнат та кухні, а також господарської будівлі літ.Б, розташованих на земельній ділянці площею 0,10 га по [ADDRESS] та визнати за ним право власності на 51/200 частку вказаних будівельних матеріалів, виробів та конструкцій, а також стягнути з відповідачки на його користь судові витрати. Позивачка [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до відповідача [PERSON] про визнання майна особистою власністю, який ухвалою суду від 29.09.2020 року прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом, посилаючись на те, що квартира [ADDRESS] є її особистою приватною власністю, оскільки вона хоча і придбана в період перебування в шлюбі, однак не за рахунок спільної участі подружжя коштами або працею в її набутті. Вона та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.10.1983 року, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18.10.2017 року. Від шлюбу в них є повнолітня донька [PERSON] . Починаючи з 2001 року вона з відповідачем разом не проживали, оскільки вона 09.09.2001 року виїхала на заробітки та фактично на постійне проживання за кордон в Королівство Іспанія. В 2010 році вони з відповідачем остаточно посварилися і з того часу ведення спільного господарства та спілкування між ними як подружжям припинено повністю. 05.01.2011 року між ТДВ «Чернівецький домобудівний комбінат» та [PERSON] укладено договір будівельного підряду №176 на будівництво двокімнатної квартири в багатоквартирному житловому будинку по [ADDRESS] . Згідно з п.п.1.2, 2.2 укладеного договору, після закінчення будівництва ТДВ «Чернівецький домобудівний комбінат» зобов`язується передати [PERSON] двокімнатну квартиру [NUMBER] загальною площею 57,64 кв.м. вартістю 342237 грн., якщо [PERSON] сплатить всю суму до 07.02.2011 року. Відповідно до п.2.3 договору, [PERSON] повинна доплатити тільки за збільшення фактичної загальної площі, після оформлення інвентарної справи, з розрахунку 5937,50 грн. за 1 кв.м. загальної площі. На виконання укладеного договору будівельного підряду [PERSON] сплатила грошові кошти в сумі 353281 грн., а саме: 05.01.2011 року в сумі 329000 грн., 01.02.2011 року в сумі 13237 грн., 04.10.2013 року в сумі 11044 грн. 10.10.2013 року між нею та [PERSON] укладено договір дарування майнових прав на квартиру [ADDRESS] . 10.10.2013 року між нею, ТДВ «Чернівецький домобудівний комбінат» та [PERSON] укладено Додаток №1 до договору будівельного підряду №176 від 05.01.2011 року про зміну власника спірної квартири. Вона отримала майнове право на набуття у власність даної квартири, жодних коштів за отримане майнове право вона нікому не сплачувала. 11.10.2013 року між нею та ТДВ «Чернівецький домобудівний комбінат» підписано акт прийому-передачі закінченої будівництвом спірної квартири, згідно з яким ТДВ «Чернівецький домобудівний комбінат» передав, а вона прийняла в особисту власність квартиру [ADDRESS] вартістю 353281 грн. 13.12.2013 року їй видано свідоцтва про право власності на спірну квартиру, тобто квартиру вона безоплатно отримала як подарунок доньки, тому дана квартира не є спільною сумісною власністю подружжя. А тому просила визнати квартиру [ADDRESS] її особистою приватною власністю та стягнути з [PERSON] на її користь судові витрати по сплаті судового збору, витрати за проведення експертизи та витрати за надання правничої допомоги. Позивач [PERSON] допитаний в судовому засіданні в якості свідка підтвердив обставини, викладені в позовній заяві та у відповіді на відзив, просив задовольнити позовні вимоги. Зустрічні позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у відзиві на зустрічний позов, просив відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог. Доповнив, що квартира [ADDRESS] придбана ним та відповідачкою разом, оскільки вони обоє працювали за кордоном та надавали кошти доньці для оплати за квартиру. Крім того, в результаті поточного ремонту істотно збільшилась вартість спірної квартири і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти, а тому спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір будівельного підряду укладався донькою, оскільки він та відповідачка не мали змоги приїхати із-за кордону для укладення договору. Пізніше спірна квартира мала бути оформлена на нього та відповідачку. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав, викладених в позовній заяві та у відповіді на відзив, просила задовольнити позовні вимоги. Зустрічні позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у відзиві на зустрічний позов, просила відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог. Відповідачка [PERSON] допитана в судовому засіданні в якості свідка підтвердила обставини, викладені в зустрічній позовній заяві, просила задовольнити зустрічний позов. Первісні позовні вимоги визнала частково, не заперечувала щодо виділення у власність [PERSON] 51/200 частку будівельних матеріалів, виробів і конструкцій використаних в процесі будівництва будинку по [ADDRESS] , а в задоволенні позовних вимог в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] просила відмовити, оскільки спірна квартира є її особистою приватною власністю. Представник відповідачки в судовому засіданні зустрічні позовні вимоги підтримала повністю з підстав, викладених в зустрічній позовній заяві, просила задовольнити зустрічний позов. Первісні позовні вимоги визнала частково та не заперечувала щодо виділення у власність [PERSON] 51/200 частку будівельних матеріалів, виробів і конструкцій використаних в процесі будівництва житлового будинку з мансардою, господарською будівлею по [ADDRESS] . Вважала, що необхідно виділити також у власність [PERSON] 149/200 часток будівельних матеріалів, виробів та конструкцій. В задоволенні іншої частини первісних позовних вимог просила відмовити. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідачки, представника відповідачки, свідків, дослідивши письмові докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що первісні позовні вимоги підлягають задоволенню частково, зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню повністю. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували з 14.10.1983 року в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18.10.2017 року (т.1 а.с.8). Від шлюбу в сторін є повнолітня донька [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (т.1 а.с.81) та копією свідоцтва про шлюб (т.1 а.с.82). Відповідачка [PERSON] з 2001 року постійно проживає в Королівстві Іспанія, з 2010 року сторони не підтримують шлюбні стосунки, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету. Вказані обставини встановлені рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18.10.2017 року (т.1 а.с.8). Відповідно до ч.4 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 05.01.2011 року між ТДВ «Чернівецький домобудівний комбінат» та [PERSON] укладено договір будівельного підряду №176 на будівництво двокімнатної квартири в багатоквартирному житловому будинку по [ADDRESS] (т.1 а.с.86-87). Згідно з п.п.1.2, 2.2 договору, після закінчення будівництва ТДВ «Чернівецький домобудівний комбінат» зобов`язується передати [PERSON] двокімнатну квартиру [NUMBER] загальною площею 57,64 кв.м. вартістю 342237 грн. при умові, якщо [PERSON] сплатить всю суму терміном до 07.02.2011 року. Відповідно до п.2.3 договору, [PERSON] повинна доплатити тільки за збільшення фактичної загальної площі, після оформлення інвентарної справи, з розрахунку 5937,50 грн. за 1 кв.м. загальної площі. На виконання укладеного договору будівельного підряду [PERSON] сплатила грошові кошти в сумі 353281 грн., а саме: 05.01.2011 року в сумі 329000 грн., 01.02.2011 року в сумі 13237 грн., 04.10.2013 року в сумі 11044 грн., що підтверджується копіями квитанцій (т.1 а.с.91-93). 10.10.2013 року між [PERSON] та відповідачкою [PERSON] укладено договір дарування (т.1 а.с.88), відповідно до якого [PERSON] безоплатно передає в особисту власність (дарує), а [PERSON] приймає у власність майнові права на квартиру [ADDRESS] , які належать дарувальнику згідно договору будівельного підряду №176 укладеному дарувальником з ТДВ «Чернівецький домобудівний комбінат» 05.01.2011 року. Фактична вартість квартири складає 353281 грн. та сплачена дарувальником ТДВ «Чернівецький домобудівний комбінат» повністю. 10.10.2013 року між ТДВ «Чернівецький домобудівний комбінат», [PERSON] та відповідачкою [PERSON] укладено Додаток №1 до договору будівельного підряду №176 від 05.01.2011 року про зміну власника спірної квартири (т.1 а.с.89), відповідно до якого [PERSON] отримала майнове право на набуття у власність спірної квартири. 11.10.2013 року між ТДВ «Чернівецький домобудівний комбінат» та відповідачкою [PERSON] підписано акт прийому-передачі закінченої будівництвом двокімнатної квартири [ADDRESS] (т.1 а.с.90), згідно з яким ТДВ «Чернівецький домобудівний комбінат» передав, а [PERSON] прийняла в особисту власність квартиру [ADDRESS] вартістю 353281 грн. 13.12.2013 року відповідачка [PERSON] зареєструвала своє право власності на спірну квартиру, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно (т.1 а.с.9) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.1 а.с.10). Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч.1 та ч.6 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 14.07.2021 року у справі №509/1927/18, від 17.06.2020 року у справі №320/2297/17 та від 24.03.2020 року у справі №367/3800/14-ц. Як встановлено судом, грошові кошти на придбання спірної квартири [PERSON] отримала від продажу в кінці грудня 2010 року належної їй на праві власності іншої квартири, що підтвердила в судовому засіданні допитана в якості свідка [PERSON] , яка пояснила суду, що вона є донькою сторін. В січні 2011 року вона в ТДВ «Чернівецький домобудівний комбінат» купила квартиру [ADDRESS] , за яку внесла кошти в сумі 41300 доларів США, через місяць ще оплатила 13000 грн., а згодом в 2013 році оплатила 1200 євро чи доларів США. Вона в кінці 2010 року продала свою квартиру по [ADDRESS] за 41000 доларів США та оплатила квартиру [NUMBER] . Після весілля в 2007 році вона з чоловіком купили квартиру [ADDRESS] за кошти в сумі 334000 грн., це були гроші чоловіка, батьків чоловіка, її матері і всі гроші з весілля. В 2013 році у її чоловіка були фінансові борги, через які могли забрати квартиру [NUMBER] , тому вона подарувала спірну квартиру матері, мати гроші за квартиру їй не давала. В 2012 році в квартирі робили ремонт, однак крім плитки, паркету і фарбування стін, в такому стані квартиру вона і подарувала матері. Батько не допомагав фінансово ні в придбанні квартири ні в проведенні ремонту в квартирі, єдине, що допоміг батько це занести паркет і меблі з квартири [NUMBER] в квартиру [NUMBER] . В серпні 2014 року вона в квартиру [NUMBER] вселила сина і сестру чоловіка та в грудні 2014 року поїхала за кордон. Однак в 2015 році батько вселився в квартиру [NUMBER] і вигнав звідти сина та сестру чоловіка. Квартиру [ADDRESS] викупила її мати за 75000 доларів США. Тобто, квартира [ADDRESS] була безоплатно набута у власність [PERSON] згідно з додатком №1 до договору будівельного підряду №176 від 05.01.2011 року про зміну власника квартири, укладеного 10.10.2013 року між ТДВ «Чернівецький домобудівний комбінат», [PERSON] та [PERSON] , а також договору дарування майнових прав на квартиру, укладеного 10.10.2013 року між [PERSON] та [PERSON] . Суд вважає, що спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя не були джерелом набуття спірної квартири у власність [PERSON] , тому квартира [ADDRESS] не є об`єктом спільної сумісної власності, а в силу положень ст.57 СК України є особистою приватною власністю відповідачки [PERSON] , а тому в задоволенні первісних позовних вимог в цій частині необхідно відмовити, задовольнивши зустрічні позовні вимоги. Крім того, суд вважає, що посилання позивача [PERSON] на те, що в результаті поточного ремонту істотно збільшилась вартість спірної квартири і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти, а тому дана квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжяє безпідставним у зв`язку з наступним. Відповідно до ст.62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак, при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника. Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя. Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися так, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі №214/6174/15-ц. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що в минулому році позивач та відповідачка їздили відпочивати в район. Вони жили в квартирі по [ADDRESS] , яку купили разом, працюючи обоє за кордоном. Він проводив в квартирі сантехнічні роботи. Ремонт в квартирі контролював позивач. Коли він пару років тому був в сторін в спірній квартирі, то позивач з відповідачкою поводили себе як чоловік і дружина. На даний час в квартирі проживає позивач. Відповідачка приїжджає в Україну один раз в рік. Свідок [PERSON] пояснив суду, що він допомагав заносити в квартиру [ADDRESS] плитку. Позивач на даний час проживає в даній квартирі. Зі слів позивача йому відомо, що позивач з відповідачкою разом купили вказану квартиру. Суд вважає, що участь позивача [PERSON] в поточному ремонті квартири [ADDRESS] не може бути підставою для визнання спірної квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки позивачем не доведено та не надано суду докази того, що в результаті поточного ремонту істотно збільшилась вартість спірної квартири і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. Крім того, поточний ремонт житла без капітального переобладнання не є істотним збільшенням вартості квартири, а тому не є підставою для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку з чим і в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Рішенням Банилово-Підгірнівської сільської ради народних депутатів №54 від 07.06.1995 року (т.1 а.с.120) відповідачці [PERSON] дозволено будівництво індивідуального житлового будинку на відведеній земельній ділянці площею 0,10 га в с. Банилів-Підгірний Сторожинецького району Чернівецької області та делеговане право на виготовлення будівельного паспорту на забудову садиби. Також вказано, що після завершення будівництва, новий житловий будинок підлягає прийманню в експлуатацію. Відповідно до акту Старостинського округу с. Банилів-Підгірний Сторожинецької міської ради Сторожинецького району Чернівецької області №554 від 27.10.2020 року (т.1 а.с.149), в період шлюбу подружжям [PERSON] та [PERSON] протягом 1995-1998 років побудовано одноповерховий житловий будинок з мансардою літ. А, який складався з п`яти кімнат та кухні, а також господарської будівлі літ. Б. Вказаний житловий будинок не введено в експлуатацію, право власності на нього не зареєстровано. Після розірвання шлюбу, [PERSON] виконано роботи, а саме протягом листопада-грудня 2017 року залито фундамент та здійснено добудову з цегли до житлового будинку літ. А, веранди, котельні та ванної кімнати (прибудова літ. А1 та ганок літ. а) та добудовано до сараю літ. Б сараї літ. В. та літ. Г з підвалом. Протягом січня 2018 року проведено повну заміну існуючого даху з шестихвильового шиферу на металочерепицю з заміною дерев`яних брусків, в житловому будинку літ.А з прибудовою літ.А1 та ганком літ.а. Влітку 2018 року повністю поміняно дерев`яні вікна на металопластикові в житловому будинку літ. А з прибудовою літ. А1 та ганком літ. а. В кінці літа - на початку осені 2018 року здійснено зовнішні оздоблювальні роботи в житловому будинку літ. А з прибудовою літ. А1 та ганком літ. а, сараїв літ. Б, літ. В. та літ. Г. Влітку 2020 року побудовано альтанку літ. Д, виконано внутрішні оздоблювальні роботи в сараях літ. Б, літ. В. та літ. Г. Влітку 2020 року в житловому будинку літ. А з прибудовою літ. А1 та ганком літ. а проведено внутрішні оздоблювальні роботи у ванній кімнаті, кухні та влаштовано у цих приміщеннях сантехнічне обладнання, а також проведені внутрішні оздоблювальні роботи в одній житловій кімнаті. Вказані обставини не заперечувались представником позивача [PERSON] в судовому засіданні. Згідно з ч.1 ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ст.69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст.ст.368, 372 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності - є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, у судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі №200/22329/14-ц. Отже, новостворене нерухоме майно, будівництво якого здійснено в передбаченому законом порядку, набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. До цього об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів як речей матеріального світу, як у зібраному виді (конструкції, окремі елементи об`єкта незавершеного будівництва, чи сам об`єкт у цілому в залежності від ступеня готовності), так і у вигляді окремих видів будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.06.2021 року в справі №1008/339/12. Відповідно до висновку №534 будівельно-технічної експертизи, складеного 30 листопада - 07 грудня 2020 року (т.2 а.с.2-72), ступінь/відсоток готовності будівель і споруд домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] , забудовником якого є [PERSON] згідно з будівельним паспортом №455/78, виданого на підставі рішення Банилово-Підгірнівської сільської ради від 07.06.1995 року, що не введений в експлуатацію, станом на час проведення їх обстеження, в ході проведення експертизи, становить близько: житловий будинок літ. А - 92%; господарська будівля літ. Б - 81%; сараї літ. В і Г - 66%; підвал під сараєм літ. Г, альтанка літ. Д та огорожі придатні до експлуатації відсоток готовності - 100%. Вартість (опосередкована) будівельних матеріалів, виробів і конструкцій використаних в процесі будівництва одноповерхового житлового будинку з мансардою літ. А, який складався з п`яти кімнат та кухні, а також господарської будівлі літ. Б, розташованих на земельній ділянці площею 0,10 га по [ADDRESS] (без врахування поліпшень, виконаних [PERSON] після розірвання шлюбу, перелічених в акті Старостинського округу с. Банилів-Підгірний Сторожинецької міської ради Сторожинецького району Чернівецької області №554 від 27.10.2020 року), визначена станом на час проведення експертизи та становить - 539493,59 грн. та кількість використаних матеріалів, виробів та конструктивних елементів зазначається у відомості ресурсів до локального кошторису. Вартість (опосередкована) будівельних матеріалів, виробів і конструкцій використаних в процесі будівництва житлового будинку літ. А з прибудовою літ. А1 та ганком літ. а, загальною площею 136,30 кв.м., господарської будівлі літ. Б, сараю літ. В, сараю з підвалом літ. Г та альтанки літ. «Д» по [ADDRESS] (існуючий стан після поліпшень, виконаних [PERSON] після розірвання шлюбу, перелічених в акті Старостинського округу с. Банилів-Підгірний Сторожинецької міської ради Сторожинецького району Чернівецької області №554 від 27.10.2020 року), визначена станом на час проведення експертизи та становить - 1051394,70 грн., перелік (найменування) та кількість використаних матеріалів, виробів та конструктивних елементів зазначається у відомості ресурсів до локального кошторису. Відсоток вартості матеріалів, виробів і конструкцій використаних у ході проведених [PERSON] після розірвання шлюбу поліпшень, перелічених в акті Старостинського округу с. Банилів-Підгірний Сторожинецької міської ради Сторожинецького району Чернівецької області №554 від 27.10.2020 року, від вартості усіх матеріалів, виробів і конструкцій використаних у будівництві будівель та споруд домоволодіння забудовником якого є [PERSON] (згідно будівельного паспорту №455/78, виданого на підставі рішення Банилово-Підгірнівської сільської ради від 07.06.1995 року, що не введений в експлуатацію), розташованого по [ADDRESS] , становить близько 49%. Відсоток вартості матеріалів, виробів і конструкцій використаних у будівництві житлового будинку з мансардою літ. А, який складався з п`яти кімнат і кухні (без зовнішніх оздоблювальних робіт) та господарська будівля літ. Б., які є спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , від вартості усіх матеріалів, виробів і конструкцій використаних у будівництві будівель та споруд домоволодіння забудовником якого є [PERSON] (згідно будівельного паспорту №455/78, виданого на підставі рішення Банилово-Підгірнівської сільської ради від 07.06.1995 року, що не введений в експлуатацію), розташованого по [ADDRESS] , становить близько 51%. Суд вважає, що спільною сумісною власністю подружжя є 51/200 частки вартості будівельних матеріалів, виробів і конструкцій використаних в процесі будівництва житлового будинку літ. А з прибудовою літ. А1 та ганком літ. а, загальною площею 136,30 кв.м., господарської будівлі літ. Б, сараю літ. В, сараю з підвалом літ. Г та альтанки літ. «Д» по [ADDRESS] . Таким чином, суд вважає, що за позивачем [PERSON] необхідно визнати право власності на 51/200 частку, що становить 269746,80 грн., будівельних матеріалів, виробів і конструкцій використаних в процесі будівництва житлового будинку літ. А з прибудовою літ. А1 та ганком літ. а, загальною площею 136,30 кв.м., господарської будівлі літ. Б, сараю літ. В, сараю з підвалом літ. Г та альтанки літ. «Д» по [ADDRESS] , задовольнивши в цій частині первісні позовні вимоги. Крім того за відповідачкою [PERSON] необхідно визнати право власності на 149/200 частки будівельних матеріалів, виробів і конструкцій використаних в процесі будівництва житлового будинку літ. А з прибудовою літ. А1 та ганком літ. а, загальною площею 136,30 кв.м., господарської будівлі літ. Б, сараю літ. В, сараю з підвалом літ. Г та альтанки літ. «Д» по [ADDRESS] . Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що необхідно задовольнити частково первісні позовні вимоги та задовольнити повністю зустрічні позовні вимоги. У відповідності до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд вважає, що з позивача [PERSON] на користь відповідачки [PERSON] необхідно стягнути судові витрати за проведення експертизи в сумі 2520 грн., що становить четверту частину вартості будівельних матеріалів, виробів і конструкцій використаних позивачем в процесі будівництва спірного житлового будинку з прибудовою та господарськими будівлями (10080 грн. / 4), що підтверджується квитанцією від 09.11.2020 року (т.1 а.с.189) та довідкою СП «Західно-Український Експертно-Консультативний Центр» від 02.12.2020 року про зарахування коштів (т.2 а.с.1). Крім того, відповідачка [PERSON] мала сплатити за подання зустрічного позову кошти в сумі 1871,10 грн., однак сплатила кошти в сумі 3742,20 грн., а тому кошти в сумі 1871,10 грн. (3742,20 - 1871,10) необхідно повернути відповідачці як зайво сплачені. Також, суд вважає, що оскільки і позивач і відповідачка понесли судові витрати по сплаті судового збору, тому відсутні підстави для стягнення цих витрат з них на користь один одного. Що ж стосується клопотання представника відповідачки [PERSON] - [PERSON] про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 25000 грн., то необхідно зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст.134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Згідно з ч.2 ст.134 ЦПК України, у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. 20.07.2020 року представником відповідачки [PERSON] - [PERSON] подано до суду зустрічну позовну заяву (т.1 а.с.77), однак в ній та у відзиві не зазначено та до відзиву не надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс чи які очікує понести. Такий розрахунок представником відповідачки було подано лише 21.09.2020 року. Таким чином, суд вважає, що оскільки під час розгляду справи відповідачка разом з першою заявою по суті спору не подала суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вона очікує понести у зв`язку з розглядом справи, а тому в задоволенні клопотання представника відповідачки [PERSON] - [PERSON] про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 25000 грн. необхідно відмовити. Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 року у справі №904/4494/18. На підставі викладеного та

Outcome: partial