Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням. Ухвалою Деснянського районного суму м. Києва від 09.01.2019 року відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, визначено відповідачу п'ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Відповідачем у встановлений законом строк до суду не подано заяви із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та не подано відзиву на позовну заяву. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що позивач по справі [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS]. Вищезазначена квартира була приватизована у 1998 ропі в рівних долях родиною у складі 3 осіб: позивачем по справі, [PERSON], [PERSON]. Дані обставини підтверджуються свідоцтвом про право власності на житло від 13 січня 1998 року, виданого Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної ради. На даний час у квартирі зареєстровано 3 особи: позивач, [PERSON], [PERSON]. В 2014 році [PERSON] померла. Відповідачка по справі [PERSON] зареєстрована в квартирі, однак з квітня 2017 року фактично не проживає. Відповідачка та син позивача [PERSON] в 2013 році уклали шлюб та проживали однією родиною до квітня 2017 року. В квітні 2017 році відповідачка виїхала з квартири, її місцезнаходження ні позивачу, ні його сину невідоме. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 квітня 2018 року шлюб між [PERSON] та відповідачкою розірвано. Відповідачка квартирою не цікавиться, комунальні послуги не сплачує, її речі в квартирі відсутні. В зв'язку з тим, що відповідачка фактично не проживає з квітня 2017 року, але зареєстрована в квартирі, яка належить позивачу та на праві спільної власності, позивач змушений сплачувати додаткову суму комунальних платежів, платежів за газ, електроенергію, водопостачання та водовідведення. Також не може вільно користуватися та розпоряджатись своїм майном, тобто порушуються права позивача як власника. У зв»зяку з викладеним вище позивач просить суду визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 13 січня 1988 року, виданого Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної ради посвідчено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності в рівних долях [PERSON] та членам її сім'ї [PERSON] та [PERSON]. 08 листопада 2013 році [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER], виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис-1595. В 2014 році [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 531. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26.04.2018 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. В квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [PERSON], що підтверджується матеріалами справи. Крім цих осіб, в квартирі також зареєстрована колишня дружина сина позивача [PERSON]. Згідно Акту обстеження квартири [NUMBER] від 19.12.2018 складеними комісією Житлово-експлуатаційної дільниці № 310 засвідченого підписами мешканців цього будинку, мешканці будинку 3а по проспекту Маяковського в місті Києві підтверджують факт, що [PERSON] не проживає в [ADDRESS]. Даний акт підписаний начальником ЖЕД-310 ДавидокТ.В. Так дійсно, згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов'язані з позбавленням його володінням майном. Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Разом з цим, згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим жилим приміщенням може виникати та існувати лише у осіб, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство або при їх вселенні була інша угода про порядок користування цим приміщенням. У разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік він втрачає право на користування цим будинком. Такі ж вимоги стосуються і колишніх членів сім'ї власника житла. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідач порушує право власності позивача, позбавляє можливості розпорядитись своїм майном на власний розсуд, тобто позивач обмежений у здійсненні свого права власності. Факт реєстрації в квартирі відповідача завдає додаткових матеріальних витрат на оплату комунальних послуг, що завдає позивачу матеріальної шкоди. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими і вони підлягають задоволенню. На підставі ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати в розмір 704, 80 грн.

Outcome: approved