Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до [PERSON] з позовом про визнання права власності на Ѕ частку будинку, посилаючись на наступні обставини. У період з 06.03.2001 року по 22.03.2013 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі із сином відповідачки [PERSON]. Під час шлюбу, ними був збудований житловий будинок №174 по вул. Шевченко смт Володимирівка Волноваського району Донецької області, який було зареєстровано в реєстрі права власності на нерухоме майно 08.11.2005 року на імя чоловіка [PERSON] Після розірвання шлюбу, майно подружжя не було поділено, оскільки вони продовжили спільне проживання та ведення господарства. 11 листопада 2017 року [PERSON] помер. Спадкоємцем після смерті чоловіка є його мати [PERSON], яка має намір продати вищевказаний будинок, у звязку із чим, позивач просить суд визнати за нею право власності на Ѕ частку цього майна. Уточнивши позовні вимоги 18.10.2018 року, позивач [PERSON] зазначає, що як їй стало відомо, первісний відповідач [PERSON] відмовилась від свого права на спадкування на користь дочки померлого [PERSON]С, та остання звернулась до нотаріуса із заявою про отримання спадщини. У звязку із чим, просить суд визнати будинок № 174 по вул. Шевченка смт Володимирівка Волноваського району Донецької області спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на Ѕ частку цього майна. Присутня у судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала уточнені позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні. Будучи належним чином сповіщеною про час та дату розгляду справи у судовому засіданні відповідач [PERSON] до зали суду не зявилась. Представником відповідача [PERSON] подано заяву про розгляд справи за їх відсутності, з позовними вимогами не погодились, зазначивши про їх необґрунтованість, виходячи з незаконного, на їх думку, свідоцтва про право власності померлого на спірне майно. Просили суд застосувати позовну давність до вимог позивача. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню у повному обсягу з наступних підстав. Згідно з ч.1\~ст.5 ЦПК України\~визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55,\~124\~Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до положень ч. 3 ст.\~12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч.1, 2\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1\~ст. 60 СК України\~та ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Так, у судовому засіданні встановлено, що період з 06.03.2001 року по 22.03.2013 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що підтверджується рішенням про розірвання їх шлюбу Волноваського районного суду Донецької області від 12.03.2013 року (а.с.5). Під час шлюбу, ними був збудований жилий будинок №174 по вул. Шевченко смт Володимирівка Волноваського району Донецької області, який було зареєстровано в реєстрі права власності на нерухоме майно 08.11.2005 року на імя чоловіка [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданого Володимирівською селищною радою 08.11.2005 року (а.с.9). Згідно даних свідоцтва про смерть серії ІІ-НО №002584 від 13.11.2017р., виданого виконкомом Володимирівської селищної ради Волноваського району Донецької області, 11 листопада 2017 року [PERSON] помер (а.с.6). Однією з підстав для відмови у позові, на думку відповідача, є незаконність свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Володимирівською селищною радою 08.11.2005 року. Суд критично ставиться до такого доводу, оскільки на момент розгляду справи, судових рішень, якими було б визнано незаконність вищевказаного документу надано не було, та зустрічних позовних вимог про встановлення такої незаконності відповідачем оголошено не було. В період з 22.03.2013 року набуття чинності рішенням суду про розірвання шлюбу - до моменту звернення до суду із дійсним позовом 23.04.2018 року - питання щодо поділу майна подружжям [PERSON] не вирішувалось, судових рішень з цього приводу ухвалено не було. Під час судового засідання, позивачем [PERSON], на питання суду, уточнювалось, що після розірвання шлюбу, між нею та [PERSON] фактичного припинення шлюбних відносин не відбулось, вони продовжили мешкати однією родиною у спірному житловому будинку та вести господарство. Вона, як дружина здійснювала його поховання та несла витрати на поминальні ритуали. Однак, підтвердити факт спільного проживання з [PERSON] позивач не в змозі, оскільки судового рішення про цей факт не було ухвалено та у дійсному позові таких вимог нею також оголошено не було. Строк позовної давності щодо звернення до суду із позовом про поділ майна подружжя закінчився\~в 2016 році, тобто\~три роки\~з моменту розірвання шлюбу та позивач не просив його поновити. Згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 3\~ст. 267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У відповідності до частини 4\~ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Враховуючи наявну письмову заяву представника відповідача про застосування до вимог [PERSON] наслідків спливу позовної давності, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні вимог щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя будинок № 174 по вул. Шевченко смт Володимирівка Волноваського району Донецької області. Вимоги [PERSON] щодо визнання за нею права власності на Ѕ частину спірного будинку є похідними від основної, та задоволенню також не підлягають.

Outcome: dismissed