Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати звільненому працівнику. Свої позовні вимоги мотивує тим, що в період з 05.08.2011 по 26.06.2017 він працював на ПАТ «Азот». 26.06.2017 згідно наказу відповідача № 639-вх від 23.06.2017 він був звільнений з посади начальника зміни оперативної служби підміни цеху електропостачання ПАТ «Азот» за власним бажанням, проте в день звільнення йому не було здійснено виплату нарахованої заробітної плати. Станом на 20.12.2017 загальна сума заборгованості по заробітній платі ПАТ «Азот» перед позивачем становить 13710,37 грн., а саме: за лютий - 2202,65 грн., березень - 4439,09 грн., квітень - 2398,17 грн., що підтверджується довідкою від 21.12.2017 за вих.. № 704. На систематичні вимоги здійснити виплату заробітної плати відповідач повідомляв, що не має коштів для проведення розрахунку. Згідно довідки від 21.12.2017 № 705 середньоденна заробітна плата позивача становила 414,25\~грн. Позивач зазначає, що невиплатою зарплати при звільненні, відповідачем порушені його трудові права і вважає, що відповідач повинен сплатити йому середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за період з 27.06.2017 по 09.01.2018 в сумі 55923,75 грн. (135 робочих днів х 414,25 грн. (середньоденна зарплата) = 55923грн. 75коп.). В звязку з цим, він змушений був звернутися до адвоката за правовою допомогою для звернення до суду. На підставі договору про надання правничої допомоги від 06.12.2017 позивачем було сплачено адвокату 1000 грн., що підтверджується договором та квитанцією до прибуткового касового ордеру. Таким чином, просить суд, - стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати звільненому працівнику за період з 27.06.2017 по 09.01.2018 в сумі - 55923,75 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1000 грн. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не зявилися, до початку надали заяву від 27.02.2018, в якій просили справу розглядати без їхньої участі, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Крім того, 06.02.2018 було подано відповідь на відзив відповідача на позовну заяву. В судове засідання представник відповідача не зявився, хоча був належним чином повідомлений, про день і час, місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив. 31.01.2018 надано відзив на позов та 12.02.2018 заперечення на відповідь на відзив, відповідно до яких заперечує проти позову та просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суд, радячись на місці, ухвалив проводити розгляд справи без участі сторін на підставі письмових матеріалів справи. Дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, обєктивного та всебічного дослідження, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що в період з 05.08.2011 по 26.06.2017 позивач [PERSON] працював на ПАТ «Азот». 26.06.2017 згідно наказу відповідача № 639-вх від 23.06.2017 [PERSON] був звільнений з посади начальника зміни оперативної служби підміни цеху електропостачання ПАТ «Азот» за власним бажанням. В порушення вимог ст..116 КЗпП України, ПАТ «Азот» в день звільнення позивача не здійснив виплату нарахованої заробітної плати. Відповідно до довідки № 704 від 21.12.2017 станом на 20.12.2017 загальна сума заборгованості по заробітній платі ПАТ «Азот» перед позивачем становить 13710,37 грн., а саме: за лютий - 2202,65\~грн., березень - 4439,09 грн., квітень - 2398,17 грн. На систематичні вимоги здійснити виплату заробітної плати відповідач повідомляв, що не має коштів для проведення розрахунку. Згідно із даними довідки від 21.12.2017 № 705 середньоденна заробітна плата позивача становила 414,25\~грн. Крім того, встановлено, що ПАТ «Азот» заборгував позивачу середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за період з 27.06.2017 по 09.01.2018 в сумі 55923,75 грн. За період з 27.06.2017 по 09.01.2018 пройшло 135 робочих днів, а саме: з 27 червня - 3 дні, в липні - 21 день, серпні - 22 дні, вересні - 21 день, листопаді - 22 дні, грудні - 20 днів, по 9 січня - 5 днів. Отже, 135 днів х 414, 25 грн. (середньоденна зарплата) = 55923 грн. 75коп. При цьому, відповідачем не оспорюється розрахунок такої заборгованості. Станом на час розгляду справи, встановлено, що ПАТ «Азот» (код ЄДРПОУ: 00203826) не ліквідоване. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обовязків. Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.. 5 ЦПК). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», та інш. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та інш. нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України). Частиною першою ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позивачем не порушені строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України (позовна заява надійшла до суду 09.01.2018) з врахуванням положень рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 по справі №4-рп/2012. При розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком (ст. 238 КЗпП України). Як передбачено ст. 116 згаданого Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП України). Крім того, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При розгляді справи судом не встановлено вини [PERSON], як працівника підприємства, у виникненні становища, яке призвело до затримки розрахунку по заробітній платі. Крім того, позовні вимоги про відшкодування позивачеві відповідачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 1000 грн (тисяча гривень) знайшли своє підтвердження та підлягають до задоволення, оскільки підтверджуються договором про надання правничої допомоги від 06.12.2017 та квитанцією до прибуткового касового ордеру від 04.01.2018р. Отже, вирішення даного спору узгоджується з рішеннями Верховного Суду України, що викладені у постанові від 03.07.2013 справа №6-60-цс13, від 16.01.2012 справа №6-54цс11, від 25.04.2012 справа №6-23цс12, від 29.01.2014 справа №6-144цс13, від 27.04.2016 №6-113цс16. На основі повно і всебічно зясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність повного задоволення позовних вимог. Відповідно до статті 141 ЦПК України, необхідно з відповідача в дохід держави стягнути судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного та,

Outcome: approved