Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод у володінні та користуванні житловим приміщенням шляхом виселення. Позовні вимоги обґрунтовує таким. Позивачу [PERSON] на праві особистої власності належить житловий будинок з будівлями та спорудами [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі - продажу житлового будинку від 06.12.2019 року та Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. На час придбання вище вказаного житлового будинку, в ньому вже проживала без реєстрації відповідачка [PERSON] разом зі своїми неповнолітніми дітьми. Після набуття права власності позивач поставив до відома відповідачку про звільнення житлового в найближчий час, на що вона пообіцяла до 01.01.2020 року добровільно виселиться з нього разом з дітьми. Проте, до вказаної дати, житловий будинок вона не звільнила, щоразу обіцяючи це зробити в найближчий час. Оскільки, відповідачка та її неповнолітні діти, не є членами сім`ї позивача та створюють йому істотні перешкоди у володінні та користуванні належним йому житловим приміщенням, позивач просить суд усунути перешкоди в його володінні та користуванні житловим приміщенням та виселити [PERSON] , [INFO] , разом з неповнолітніми дітьми: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , без надання іншого житла, з житлового будинку [ADDRESS] . В судове засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Ганюков В.Д. не з`явилися. Представник позивача - адвокат Ганюков В.Д. надав заяву про розгляд справи у його відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягав, не заперечував проти заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, відзив на позовну заяву не надала, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Представник третьої особи, в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідно до вимог ст.ст. 280 - 283 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступних висновків. Так, [PERSON] на праві особистої власності належить житловий будинок з будівлями та спорудами [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі - продажу житлового будинку від 06.12.2019 року між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчено приватним нотаріусом Михайлівського районного нотаріального округу Запорізької області Ворожбяновою Л.М. та зареєстровано в реєстрі за №666, Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №191908387 від 06.12.2019 року. Згідно Акта про обстеження місця проживання виданого Депутатом Роздолшьської сілської ради Тараненко Т.М. від 28 квітня 2020 року, встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою [ADDRESS] , дійсно фактично проживає за адресою [ADDRESS] . Разом з нею за вказаною адресою проживають її діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Згідно розписок від 13.05.2019 року, 14.05.2019 року та 27.12.2019 року [PERSON] брала кошти в розмірі 1000 грн., 5500 грн. та 1000 грн. за будинок [ADDRESS] , а також зобов`язувалася звільнити приміщення до 1 січня 2020 року. Відповідно до висновку Михайлівської районної державної адміністрації Запорізької області від 17 липня 2020 року № 02-39/0252, орган опіки і піклування виступає проти виселення неповнолітніх дітей, оскільки це призведе до порушень їх прав на житло. Частиною 1 статті 15\~ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які сторона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, закріплений і в ч. 2\~ст. 12 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Гарантування кожному права на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року. Відповідно до статті 8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до ст.41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 317\~ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.1 ст.319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321\~ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлення права власності або обмежена у його здійсненні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом достовірно встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Частиною 1 статті 383\~ЦК України та ст.150\~ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно ч.1 ст.156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст.156\~ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Як встановлено судом, відповідачі не є членами сім`ї позивача та були вселені до спірної квартири за згодою попереднього власника, за усної домовленості, що вони повинні були звільнити вказану квартиру на першу вимогу власника. Так, права власника квартири, визначені ст.ст. 317, 383\~ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У відповідності до положень ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З аналізу вищевказаних норм у їхньому взаємозв`язку, слід зробити висновок, що власник майна має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Як було встановлено під час розгляду даної справи, співвідповідачі проживали у спірній квартирі як на момент зміни її власника, так і продовжують проживати у вказаному житлі на даний час. З вищенаведеного слідує, що факт проживання відповідачів в спірній квартирі після зміни власника за умови відсутності для того передбачених законодавством підстав, є сам по собі достатнім доказом вчинення перешкод позивачу з боку останніх в здійсненні її права на користування та розпорядження своїм майном, яке є абсолютним. Право відповідачів на користування житлом, власниками (співвласниками) якого вони не являються, було похідним від прав колишнього власника цього житлового приміщення, а припинення права власності у колишнього власника, тягне за собою втрату права користуватися житлом й особами, які були вселені за згоди останнього. Тривалий строк користування спірною квартирою, враховуючи зміну власника, членами сім`ї якого вони не є, не може бути підставою для відмови у захисті прав нового власника на користування житлом на власний розсуд. Аналогічний висновок зробив Верховний суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 25 липня 2018 року (справа № 638/13030/13-ц провадження № 61-20713св18) та Верховний суд у складі суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15 серпня 2018 року при розгляді справи № 595/1271/16-ц провадження № 61-18966св18. Стаття 109\~ЖК України вказує, що виселення із жилих приміщень допускається з підстав, встановлених законом та в судовому порядку. Положення ст.ст. 98 та 116\~ЖК України передбачають підстави виселення, зокрема тимчасових жильців, оскільки після того, як особа, до якої вони вселились, позбулась права власності, вони стали тимчасовими жильцями. Із змісту ч. 1 ст. 116 ЖК України, вбачається, що, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Суд зазначає, що предметом даного позову не є виселення відповідачів з підстав, передбачених ст.116 ЖК України, а усунення права користування належною позивачу на праві власності квартирою, яке можливе, в тому числі, й шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не суперечить вимогам закону. Таким чином судом встановлено, що відповідачі проживали в спірному будинку з дозволу попереднього власника, який як власник цього майна надав їм право користуватися таким. Позивач [PERSON] на законних підставах набув право власності на даний будинок та став її одноосібним власником. На даний час відсутня будь-яка домовленість між власником та відповідачами на право користування житловим приміщенням, в добровільному порядку звільнити таке вони не бажають, тому суд вважає, що право власності позивача підлягає судовому захисту шляхом їх виселення із спірної квартири. При цьому, суд враховує, що будинок, з якого позивач просить виселити відповідача [PERSON] з її неповнолітніми дітьми не є їх єдиним житлом, оскільки вони мають інше зареєстроване місце проживання в тому ж населеному пункті за адресою: [ADDRESS] . Діти взагалі ніколи не були зареєстровані у спірному будинку, відповідно даний будинок не був їхнім місцем постійного проживання. На вказану обставину належним чином не звернув увагу орган опіки і піклування при складенні відповідного висновку, тому суд не приймає до уваги вказаний висновок. Таким чином, виселення з даного приміщення відповідачів, в тому числі дітей, не означає абсолютного позбавлення осіб житла, і тому не є порушенням їхніх конвенційних прав на житло та конвенційних прав дітей, і не є таким фактором , який би у даному випадку мав перевагу над конвенційним правом позивача на захист майнового права. При наведених обставинах втручання держави у даному випадку є виправданим і співмірним. Враховуючи викладене позовна заява підлягає задоволенню повному обсязі. Крім того, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп.

Outcome: approved