Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Вінницької міської ради, про визначення частки померлого у спільній сумісній власності, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадщину за законом. Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 25.02.1991 №106 квартиру [ADDRESS] , передано в приватну спільну власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , на підставі чого видано свідоцтво про право власності на житло від 25.02.1993. [INFO] померла [PERSON] , після її смерті відкрилась спадщина на належну їй частку у вказаній квартирі. Проте, через невідповідність правовстановлюючих документів, позивач не мав змоги оформити спадщину. Однак, відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23.07.2020 встановлено факт належності свідоцтва про право власності на квартиру від 25.02.1993 на житло [PERSON] , яка померла [INFO] . На момент смерті [PERSON] . [PERSON] постійно проживав у квартирі [ADDRESS] , фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, а тому вважається таким, що прийняв спадщину. А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просив визначити, що розмір частки померлої [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру становить 1/4 частку, встановити факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] , визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частку квартири, яка належала померлій [PERSON] . У судовому засіданні представник позивача адвокати Кундеус С.І. та Олійник О.Л. позовні вимоги підтримали та просили суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові (а.с.44-48). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] до судового засідання не з`явились, однак від них надійшла письмова заява про розгляд справи за їх відсутності, в якій відповідачі позовні вимоги визнають у повному обсязі та не заперечують проти задоволення останніх (а.с.71). Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. У судовому засіданні представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Вінницької міської ради за довіреністю Никонюк О.В. не заперечив щодо задоволення позовних вимог, так як права територіальної громади не порушуються, а у позивача немає іншого способу захисту порушених прав окрім судового порядку. Заслухавши пояснення учасників справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, оглянутими у судовому засіданні матеріалами інвентаризаційної справи, та, зважаючи на визнання відповідачами позову, що не суперечить закону та не порушує права, свободи, інтереси інших осіб, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що [INFO] у м. Вінниці у віці 83 років померла [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис №963 від 12 квітня 1993 року відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 12 квітня 1993 року (а.с.12). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне їй майно. Зокрема, зі змісту рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 липня 2020 року у цивільній справі №127/10576/20 за заявою [PERSON] за участю заінтересованої особи Вінницької міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення, встановлено факт належності свідоцтва про право власності від 25.02.1993 року на житло, а саме квартири [ADDRESS] [PERSON] , яка померла [INFO] . Рішення суду набрало законної сили 25 серпня 2020 року (а.с.13-14). За вказаним вище свідоцтвом про право власності від 25 лютого 1993 року №б/н, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності позивачу [PERSON] , відповідачам [PERSON] , [PERSON] та померлій [INFO] [PERSON] (а.с.9). Підставою для видачі свідоцтва зазначено рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 25 лютого 1993 року №106, відповідно до якого у порядку Закону України «Про приватизацію житлового фонду» дозволено житловим органам приватизувати квартири з безоплатною передачею у власність у [ADDRESS] [PERSON] та членам його сім`ї (а.с.6-8). [PERSON] та [PERSON] проживали спільно з 17 травня 1991 року, що підтверджується довідкою про склад сім`ї наймача (а.с.94). Відповідно до рішення Народного суду Ленінського району м. Вінниці від 12 серпня 1992 року [PERSON] є наймачем двох суміжних кімнат площею 38,4 кв. м. по [ADDRESS] . Сусідами по комунальній квартирі є [PERSON] та [PERSON] . З травня 1991 року [PERSON] проживає однією сім`єю із [PERSON] , які взяли на себе всі клопоти про [PERSON] і живуть із нею з травня 1991 року. Вказаним рішенням суду визнано [PERSON] членом сім`ї [PERSON] та [PERSON] , зобов`язано Вінницький міськвиконком укласти із [PERSON] договір житлового найму на приміщення двох суміжних кімнат площею 38,4 кв. м. в будинку [ADDRESS] , де проживає [PERSON] і виписати один особовий рахунок. Рішення суду набрало законної сили 25 серпня 1992 року (а.с.11). Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Разом із тим позивач [PERSON] та інші особи із заявами про прийняття спадщини після померлої [PERSON] не зверталися, спадкова справа після померлої [PERSON] не заводилась, що підтверджується листом Державного нотаріального архіву Вінницької області від 10 листопада 2020 року №2542/01-18 (а.с.77). Таким чином, на час розгляду справи право власності на частку у квартирі [ADDRESS] , яка належала померлій [PERSON] , ні за ким не зареєстроване, а позивач не може зареєструвати своє право на об`єкт нерухомості, бо не здатний беззаперечно підтвердити своє право власності на об`єкт нерухомості належними правовстановлюючими документами. Згідно з звітом про оцінку майна ТОВ «Оціночна компанія «Новація» від 07 вересня 2020 року вартість 1/4 частки житлової квартири загальною площею 84,8 кв.м за адресою: [ADDRESS] , становить 150\~225 грн (а.с.19-26). У судовому засіданні було допитано свідків [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] суду повідомила, що вона є сусідом сім`ї [PERSON] з 1988 року по теперішній час, а саме проживають в одному під`їзді будинку. Сім`я [PERSON] та [PERSON] разом проживали. Позивач взяв її у свою сім`ю, оскільки вона була одинокою, піклувався про неї, утримував, лікував, після смерті поніс витрати на її поховання. Свідок [PERSON] пояснила суду, що є сусідкою сім`ї [PERSON] з 1972 року, проживають у різних під`їздах одного будинку. Пам`ятає [PERSON] , яка була одинокою, її утримання взяв на себе [PERSON] , так як вона потребувала стороннього догляду, доглядав її, взявши у свою сім`ю. Свідок підтвердила, що [PERSON] ніс витрати по сплаті комунальних послуг за житло, утримував та лікував [PERSON] . У суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їхню заінтересованість у результаті розгляду справи відсутні, їх покази дані в судовому засіданні об`єктивно підтверджуються вищезазначеними доказами по справі. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. За змістом ч. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) відносини спадкування регулюються нормами ЦК України (2004 року), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-138цс13) Відповідно до абз. 3 п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК Української РСР. Таким чином, на час відкриття спадщини діяв ЦК Української РСР 1963 року, норми якого підлягають застосуванню до спірних правовідносин. У відповідності\~до частин\~першої,\~другої статті\~524\~ЦК Української\~РСР спадкоємство\~здійснюється за\~законом і\~за заповітом.\~Спадкоємство за\~законом має\~місце,\~коли і\~оскільки воно\~не змінено\~заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Згідно з статтею 527 ЦК Української РСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. [PERSON] був членом сім`ї [PERSON] , проживав спільно із померлою останньою тривалий час, у тому числі і на момент її смерті, утримував її, ніс витрати по лікуванню, похованню, а також сплачував комунальні платежі, проводив поточний ремонт квартири, виконував всі інші обов`язки власника квартири. Відповідно до ст. 529 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. У даній справі [PERSON] фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, що належало [PERSON] , яка померла [INFO] . Інші особи про права на спадкове майно у ході судового розгляду не заявляли, до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини чи з інших підстав не зверталися. У статті 553 ЦК Української РСР зазначено, що спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06 лютого 2013 року у справі № 6-167цс12. Таким чином, інші особи жодних дій, які б свідчили про прийняття спадщини, не вчинили, а тому вважається, що вони відмовились від прийняття спадщини після померлої [PERSON] . При цьому, для визначення факту прийняття позивачем спадщини після померлої [PERSON] першочергове значення має обсяг спадкового майна, а тому слід визначити частку померлої у праві спільної власності на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до статті 112 ЦК Української РСР майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам. Спірна квартира набута у спільну власність позивача, відповідачів та померлої [PERSON] у порядку приватизації. Відповідно до ч.2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Доказів на підтвердження того, що при надбанні майна співвласники мали будь-яку домовленість щодо розміру часток у спільній власності, мали різний ступінь участі у створенні спільної власності, немає. Таким чином, суд виходить із принципу рівності часток співвласників, та вважає, що частка померлої [PERSON] у праві спільної власності на квартиру [ADDRESS] становила 1/4 частки. Відповідно до ч.1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності Тобто, стаття 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах. За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція) кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути здійснене лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, враховуючи визнання позову відповідачами у справі, що не суперечить закону та не порушує права, свободи, інтереси інших осіб, приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню. Судові витрати залишити за позивачем, як на тому наполягав останній у позовній заяві. На підставі викладеного та

Outcome: approved