Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить суд стягнути з відповідача на свою користь 3% річних в сумі 43289,70 грн. та інфляційні витрати в сумі 228988,79 грн., посилаючись на ухилення відповідачки від виконання судового рішення щодо повернення грошових коштів та виконання його в повному обсязі лише через сім років з дня винесення рішення. В обґрунтування позову зазначив, що 03 жовтня 2012 року судом на виконання рішення суду від 11 липня 2012 року, було видано виконавчий лист, відповідно до якого зобов`язано його повернути будинок [ADDRESS] на користь [PERSON] , а відповідачку в свою чергу зобов`язано повернути йому 224962,0 грн., отримані за продаж будинку. Він рішення суду виконав,ю натомість відповідач ухилялась від його виконання, тому ним було подано виконавчий лист до виконавчої служби та відкрито виконавче провадження. Шляхом проведення виконавчих дій було виконано рішення суду шляхом стягнення на його користь: 13.11.2017 р. 235,90 грн., 28.02.2019 р. - 121230,00 грн. та 06.03.2019 р. - 103496,10 грн. тобто протягом семи років відповідачка не повертала грошові кошти у зазначеному судом розмірі, тому вважає, що з [PERSON] підлягають стягненню штрафні санкції за порушення грошового зобов`язання, встановлені частиною 2 статті 625 ЦК України, за період з 03 жовтня 2012 року (дата складання виконавчого листа та набрання рішенням законної сили) до 06 березня 2019 року (дата повного виконання зобов`язання). Ухвалою суду від 08 серпня 2019 року відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти [PERSON] . Ухвалою суду від 28 серпня 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 18 листопада 2019 року зобов`язано начальника Довгинцівського відділу державної виконавчої служби міста Кривого Рогу Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області надати належним чином завірену копію постанови про відкриття виконавчого провадження № 34584372 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2230/11 виданого 03.10.2012 р. щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості в сумі 224962,00 грн. Протокольною ухвалою від 02.12.2019 р. представникові відповідача [PERSON] відмовлено в долученні до справи відзиву на позов в зв`язку з пропуском ним строку, встановленого ухвалою суду від 28 серпня 2019 року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, суду пояснив, що 05 жовтня 2012 року Довгинцівським відділом ДВС було відкрито виконавче провадження за заявою [PERSON] на підставі виконавчого листа по справі № 2-2230-2011 від 11.07.2012 року про зобов`язання [PERSON] повернути [PERSON] суму 224962,00 грн. отриманих за договором купівлі-продажу від 23.07.2010 року будинку [ADDRESS] , та зобов`язання [PERSON] повернути [PERSON] у власність будинок [ADDRESS] . Але виконати вищевказане рішення суду від 11.07.2012 року в строк який вказано державним виконавцем не було змоги з питання того, що позивач умисно в добровільному порядку не повернув їй будинок [ADDRESS] та в рішенні суду не вказано яким способом повернути вказану суму грошей [PERSON] . Тому не з її вини відділ ДВС з жовтня 2012 року по 13 березня 2-019 року виконував судове рішення. Зазначив про незаконні дії [PERSON] , що не були встановлені при розгляді справи в 2012 році, та зловживання позивача на теперішній час щодо незаконного стягнення з відповідачки 3% річних та інфляційних втрат, а тому просить в задоволенні позову відмовити повністю. На запитання представника позивача пояснив, що не заперечує факту відкриття виконавчого провадження за рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу по справі № 2-2230-2011, також не заперечував, що те рішення набрало законної сили, однак вважає, що його відповідач не мала виконувати, оскільки воно є незаконним. Також не заперечував правильності наданого позивачем арифметичного розрахунку 3% річних та інфляційних витрат, однак заперечив сам факт законності нарахування даних санкцій. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи і інші докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Як встановлено судом, рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 липня 2012 року зобов`язано [PERSON] повернути [PERSON] 224962,00 грн., отриманих за договором купівлі-продажу від 23.07.2010 р. будинку [ADDRESS] , зобов`язавши [PERSON] повернути [PERSON] у власність будинок [ADDRESS] (а.с. 8 - копія виконавчого листа). На виконання судового рішення позивач [PERSON] звернувся до виконавчої служби з заявою про виконання судового рішення та постановою державного виконавця Довгинцівського відділу ДВС КМУЮ в Дніпропетровській області було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-2230/11, що не заперечувалось представником відповідача. Постановою державного виконавця від 11 березня 2019 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-2230/11 виданого 03.10.2012 р. у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення (а.с. 9 - копія постанови). За повідомленням Довгинцівського відділу державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 22.05.2019 р. №18150 (а.с. 10 - копія повідомлення), на користь [PERSON] було перераховано кошти - 235,90 грн. 13 листопада 2017 року платіжним дорученням № 2970 від 09.11.2017 р.; 121230,00 грн. 28 лютого 2019 року платіжним дорученням № 1396 від 27.02.2019 р. та 103496,10 грн. 06 березня 2019 року платіжним дорученням № 1446 від 05.03.2019 р. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням. Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зобов`язання виникають і із завдання шкоди. Оскільки відшкодування шкоди можливе і в грошовій формі, то у даному випадку між сторонами виникло грошове зобов`язання, оскільки одна сторона зобов`язана сплатити певну, визначену грошову суму стягувачу. У разі виникнення спору щодо відшкодування шкоди та вирішення його у судовому порядку, визначення конкретного розміру шкоди, тобто грошового зобов`язання здійснюється судом у порядку, передбаченому, у разі, якщо позивачем є фізична особа, ЦПК України. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положеньстатті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. У рішенні суду визнано грошові зобов`язання відповідача [PERSON] , визначено їх розмір; ці зобов`язання належним чином не виконані, тому в цьому випадку вимоги частини другої статті 625 ЦК України підлягають застосуванню. Розглядаючи справу, суд вважає, що позивач не повинен нести збитків від знецінення грошових коштів, які стягнуті на його користь на захист порушеного права. Велика Палата Верховного Суду також в постанові від 19 червня 2019 року по справі №646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) зазначила, що оскільки за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Встановивши, що в 2012 році [PERSON] звернувся до Довгинцівського відділу ДВС з виконавчим листом та заявою про виконання рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11.07.2012 року (набрало законної сили 13.09.2012 року), яке виконано 06 березня 2019 року, суд доходить до висновку про наявність підстав, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] інфляційних втрат та трьох процентів річних за період: з дня пред`явлення виконавчого листа до виконання до фактичного виконання рішення суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року по справі № 646/14523/15-ц). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Тому оскільки належним чином повідомлений про дату слухання справи відповідач відзиву на позов та доказів на його підтвердження, суду не надав, враховуючи, що цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд розглядає справу на підставі наявних у справі доказів. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову та вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача заявлену суму 3% річних та інфляційних витрат.. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 3106,99 грн., сплачений ним при подачі позову (а.с.1) та заяви про забезпечення позову (а.с. 12), тому оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved