Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить визнати незаконним її виселення з житлового приміщення [ADDRESS] та поновлення права на житло шляхом вселення до житлового приміщення [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач спільно з [PERSON] за свої кошти побудувала житловий будинок [ADDRESS] , проте оформила його іншу фізичну особу - [PERSON] , після чого позивач разом зі своєю матір?ю - [PERSON] тривалий час проживала в зазначеному будинку. Позивач вказує, що 16.07.2019 року [PERSON] продала будинок відповідачу [PERSON] , який 13.12.2019 року без рішення суду із застосуванням фізичної сили та погроз виселив позивача разом із матір`ю з будинку [ADDRESS] , чим позбавив їх єдиного наявного житла. За вказаних обставин позивач звернулась до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 28.05.2019 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 27.05.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, до канцелярії суду надали заяви про проведення судового засідання за їх відсутністю, з урахуванням викладених пояснень з приводу предмету заявлених позовних вимог. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Шевцов ОА. будучи присутніми в судовому засіданні підтримали позовну заяву, просили задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі на підставах, викладених в позові. Будучи допитаною в якості свідка позивач пояснила, що впродовж тривалого часу проживала у будинку [ADDRESS] , правовою підставою для її проживання за вказаною адресою є існування домовленостей з попередніми власниками на користування вказаним нерухомим майном. Відзначила, що ними за спільні гроші придбано земельні ділянки, на яких здійснювалось будівництво, після закінчення якого та приведення правовстановлюючих документів у відповідність планувалось оформити частку позивача на спірне домоволодіння. Разом з тим, відповідач придбав цей будинок у [PERSON] , в якому проживала позивач разом з матір`ю та самовільно виселив її з займаної житлової площі. Представник відповідача адвокат Чишко С.В. заперечувала проти заявлених позовних вимог, просила відмовити у задоволенні позовної заяви в повному обсязі за необґрунтованістю та безпідставністю. Зазначила, що відповідач є законним власником житлового будинку [ADDRESS] , позивач не укладала з відповідачем, а також з попереднім власником договору найму житлового приміщення, не була зареєстрована за вказаною адресою, у позивача відсутні будь-які правовстановлюючі документи на вищезазначений житловий будинок в підтвердження існування у позивача будь-яких прав домоволодіння. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, перевіривши доводи, викладені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, заперечення відповідача, дослідивши матеріали справи в їх системному взаємозв`язку приходить до наступного. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Судом встановлено та вбачається з матеріалів цивільної справи, що житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 16.07.2019 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , який нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А., зареєстрованого за № 4076. Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що 06.08.2019 року внесено запис за кримінальним провадженням за № 12019220000001148 на підставі заяви [PERSON] у зв`язку з її зверненням 05.08.2019 року до СУ ГУНП в Харківській області щодо умисних дій невстановлених осіб, які шляхом обману та зловживання довірою, повідомляючи завідомо неправдиву інформацію заволоділи належним їй майном, чим спричинили останній матеріальну шкоду. Зі змісту копії розписки від 12.09.2018 року вбачається, що [PERSON] отримала в борг від [PERSON] грошові кошти у сумі 77000 доларів США, які вона зобов`язується повернути не пізніше 01.01.2019 року, у випадку непередбачених обставин, зобов`язується погасити борг особистим майном. Відповідно до листа-відповіді т.в.о начальника Управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування ГУНП в Харківській області від 01.06.2020 року за № 84аз/119-25/01-2020 за наявними даними інформаційної підсистеми реєстрації звернень на спецлінію «102» в період з 12.12.2019 року по 13.12.2019 року за адресою: м. Харків, вул. Лазьківська-Лужок, 9 службою «102» зареєстровані виклики поліції від [PERSON] . В судовому засіданні допитана в якості свідка [PERSON] пояснила, що є рідною матір?ю позивача [PERSON] , зазначила, що будівництвом будинку по [ADDRESS] займалась позивач, вона фінансово допомагала доньці у будівництві зазначеного будинку, вони разом придбавали меблі та інші предмету побуту для проживання в цьому будинку, сплачували комунальні платежі, здійснювали витрати, пов`язані з утримання вказаного будинку, в якому проживали разом з донькою [PERSON] . Зазначила, що 13.12.2019 року відповідач [PERSON] разом з невідомими особами примусово виселив їх з цього будинку, позбав їх права користування вказаним домоволодінням, особистими речами, одягом, тощо. За фактом їх протиправних дій викликалися працівники поліції, разом з тим застосовуючи фізичну силу, їх було виселено з цього будинку, без надання іншого житла, без компенсації витрат, з позбавленням їх особистих речей. В судовому засіданні допитаний в якості свідків [PERSON] та [PERSON] пояснили, що ним відомо, що 13.12.2019 року позивача [PERSON] та її матір [PERSON] було виселено невідомими особами з будинку по [ADDRESS] . Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини\~\~(далі ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом\~\~і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Поняття «майно» у частині першій статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, є очевидним, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється не тільки згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі та воно є пропорційним у демократичному суспільстві. Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Вирішуючи спір та надаючи оцінку виселенню позивача із житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , власником якого є відповідач [PERSON] , суд посилається на те, що позивач не є членами сім`ї відповідача, проживання позивача в будинку відповідача суперечить волі нового власника вказаного майна, вказані обставини перешкоджають вільному володінню, користуванні та розпорядженню нерухомим майном, а право користування позивачем цим будинком не було похідним правом на проживання від прав колишнього власника будинку [PERSON] . Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, встановлених законом. Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч.4 ст.334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас, спосіб захисту порушеного права визначає позивач, при цьому суд не вправі втручатися у обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, оскільки вбачатимуться ознаки порушення принципу диспозитивності. Згідно ч.1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.1 статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Згідно статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Як вбачається з матеріалів справи, позивач не є власником або співвласником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , не є членом родини власника вказаного нерухомого майна, місце проживання позивача не зареєстровано у встановленому законом порядку за вказаною адресою, в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі письмові докази в підтвердження існування між сторонами письмових домовленостей щодо проживання/користування позивачем в зазначеному будинку, в тому числі з попереднім власником, відсутні будь-які документи в підтвердження наявності домовленостей між позивачем [PERSON] та [PERSON] з приводу спільного будівництва зазначеного будинку, не доведено наявність похідного права на користування позивача вказаним житловим будинком. За таких обставин, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності цивільного судочинства, надаючи оцінку усім обставинам у справі, в тому числі щодо наявності правових підстав для вселення позивача до будинку за адресою: [ADDRESS] , який належить на праві власності відповідачу, перевіряючи пропорційність вказаного заходу, зважаючи на те, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позовною заяви [PERSON] до [PERSON] про визнання незаконним виселення слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed