Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання відповідача [PERSON] та малолітнього [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку і в обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що він є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Згідно з договором купівлі-продажу від 05.06.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом. [PERSON] та його син [PERSON] до теперішнього часу зареєстровані у вищезазначеній квартирі. Відповідач [PERSON] є рідним сином відповідача і з червня 2014 року, розом зі своєю сімєю, виїхав до Російської Федерації і до теперішнього часу не проживають разом з онуком за місцем своєї реєстрації. З сином та онуком позивач не спілкується, тому, що засоби звязку йому невідомі. Він має на меті оформити субсидію та у повній мірі здійснювати право користування та розпорядження своїм майном. Просить суд визнати відповідача [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою № 34 будинку № 15 по пров. Тітова в м. Мирнограді Донецької області, та зняти [PERSON], та [PERSON] з реєстраційного обліку. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, обґрунтовуючи їх викладеними в позовній заяві обставинами. Також пояснив, що влітку 2014 року його син вперше поїхав до Російської Федерації, зі слів невістки поїхав до міста Йошкарали. Потім син приїхав, приблизно через півроку після від*їзду, побув трохи і на початку 2015 року знов поїхав до Російської Федерації у місто Хабаровськ, забравши з собою свого сина, дружину [PERSON]. Більше він не приїжджав. Відповідач до судового засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи або даних про поважність відсутності у судовому засіданні від відповідача до суду не надходило. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона мешкає з позивачем в одному підїзді, з того моменту, як позивач купив квартиру. Вона знайома з [PERSON]. Зазначила, що відповідач мешкав в квартирі позивача до 2014 року. В 2014 року відповідач поїхав на заробітки. В січні 2015 року відповідач приїхав та повідомив, що знайшов роботу в Російській Федерації. Через деякий час, відповідач забрав свою дружину, двох дітей та поїхав до Росії. Свідок [PERSON] суду пояснила, що з позивачем знайома з 2006 року, з того моменту, як той переїхав до їхнього будинку. [PERSON] мешкає в четвертому підїзді, а позивач в другому. З відповідачем вона познайомилася пізніше, він мешкав в квартирі позивача зі своєю дружиною та двома синами приблизно три роки. В січні 2015 року відповідач приїхав, забрав свою дружину та синів і виїхав до Росії, на постійне місце мешкання, про це їй розповіла дружина відповідача. Свідок [PERSON] часто буває на вулиці, перевіряє опалення, та бачить що відповідач не мешкає разом з позивачем. Дитячих іграшок в квартирі позивача не бачила. Дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], належить позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05.06.2008 року, зареєстрованого в реєстрі № 293176, посвідченого приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] (а.с.9-10,11). Відповідно до актів Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Фортуна» міста Мирноград відповідач [PERSON], та [PERSON], зареєстровані за адресою : [INFO], однак фактично не проживають з 18 червня 2014 року до теперішнього часу. (а.с. 6-7). Згідно з ч. 2 ст.405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З показів свідків, наданих суду матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] та [PERSON], не проживають в [INFO] більше 1 року. Поважних причин не проживання відповідача [PERSON] у даній квартирі судом не встановлено, тому суд вважає можливим визнати даного відповідача таким, що втратив право користуватися належною позивачеві квартирою. Щодо визнання втратившою право на проживання у спірній квартирі малолітньої дитини суд вважає необхідним зазначити наступне. У відповідності до частини другої статті 2 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., підписаної Україною 21.02.1990р., ратифікованої Україною 27.02.1991р., набрала чинності для України 27.09.1991 року (далі по тексту Конвенція), держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сімї. За частиною першою статті 3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За статтею 27 Конвенції, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Статтею 1 Закону України «Про охорону дитинства», визначено, що охорона дитинства система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. За частиною другою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Малолітній [PERSON], внаслідок свого віку має проживати разом із своїми батьками, і у цьому питанні із зазначених причин позбавлений можливості волевиявлення, тому, задля збереження права малолітньої дитини [PERSON] на житло, через відсутність у суду відомостей про реєстрацію місця проживання малолітнього [PERSON] за іншою адресою, вимоги про визнання малолітнього втратившим право користування жилим приміщенням задоволенню не підлягають. Також, на думку суду, не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо зняття відповідача з реєстраційного обліку, оскільки відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням само по собі є підставою для зняття фізичної особи з реєстрації місця проживання. Крім того, відповідний орган, що здійснює на даний час повноваження із прийняття та зняття з обліку фізичних осіб не є відповідачем по справі. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: partial