Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вищезазначеною позовною заявою до [PERSON] та просить зобовязати відповідача усунути їй перешкоди у користуванні квартирою № 3 в будинку № 13 по пр. Південному в місті Кривому Розі, шляхом вселення до зазначеної квартири; встановити порядок користування даною квартирою, виділивши в користування позивачу житлову кімнату площею 21,1 кв.м. та кладову площею 1,2 кв.м; в користування відповідачу виділити житлову кімнату площею 16,9 кв.м.; та залишити в загальному користуванні сторонам кухню площею 7,5 кв.м., вбиральню площею 1,2 кв.м., ванну кімнату площею 2,9 кв.м., коридор площею 10,5 кв.м., житлову кімнату площею 16,1 кв.м. Відповідач про дату та час розгляду справи повідомлений своєчасно в установленому порядку /а.с.33, 39-40, 92-93, 101-102, 112-113/, але в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, заперечень проти позову не надав. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідно до ст.74 ЦПК України порядок виклику відповідача в судове засідання дотримано. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просить задовольнити, суду пояснила, що вона є власницею 5/9 часток вищезазначеної квартири, які успадкувала після смерті своєї матері [PERSON], що померла 12.12.2005. Власником інших 4/9 часток є її рідний брат відповідач [PERSON], який після смерті матері оселився в цій квартирі разом зі своєю сімєю та став перешкоджати їй користуватися належною часткою у житлі. В квартирі вона не була 12 років, з того часу, як померла матір. Оскільки вирішити спір стосовно користування квартирою з відповідачем в добровільному порядку не вдається, вона змушена звернутися до суду. Представник позивача заявлені вимоги підтримав в повному обсязі та просить задовольнити. Доповнив пояснення позивача про те, що позивач ключів від квартири, співвласницею якої вона є, не має, оскільки відповідач змінив замки, двері не відкриває, тому позивач не має доступу до спірного житла. Зазначив, що квартира складається із трьох ізольованих кімнат, тому позивач бажає встановити через суд порядок користування квартирою, після чого сторони матимуть можливість користуватися окремими кімнатами. Вирішити спір мирним шляхом з відповідачем позивач можливості не має, оскільки останній не йде на контакт, з сестрою не спілкується. Позивач та представник наполягають на розгляді справи за відсутності відповідача, не заперечують проти заочного розгляду справи. За таких обставин суд вважає можливим відповідно до\~ст.169 ЦПК України, розглянути справу за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, та оголосив про заочний розгляд згідно ст.ст. 224-225 ЦПК України. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що позивач після смерті матері отримала у спадщину частку квартири за адресою: [ADDRESS], якою не користується, оскільки брат її не впускає до квартири, змінив замки. Свідок [PERSON] пояснила, що позивач доводиться їй невісткою, вони спілкуються, їй відомо, що за життя матірю позивача на неї будо складено заповіт, але її брат [PERSON] майже одразу після смерті матері заселився до квартири з дружиною та дітьми, не дає сестрі можливості користуватися квартирою, на що вона неодноразово скаржилася. Заслухавши позивача, її представника, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступне. На підставі рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11.03.2014 № 213/3133/13-ц (пр. № 2/213/49/14) позивачу [PERSON] належить 5/9 часток квартири за адресою: [ADDRESS]. Квартира належить споживачу на праві приватної спільної часткової власності. При цьому власником 4/9 цієї квартири є [PERSON], що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та Реєстру прав власності на нерухоме майно /а.с 6,\~117-118/. Відповідно до\~ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Із показів позивача та свідків судом встановлено, що відповідач чинить перешкоди позивачу у доступі до квартири [ADDRESS] у мі. [PERSON], в квартиру позивача не впускає, ключів від вхідних дверей квартири не надає. Позивач у спірній квартирі не проживає з грудня 2005 року, не користується нею. Згідно\~зі ст.41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності є непорушним. Власник майна відповідно до ст.ст.\~317,\~319,\~325\~ЦК України\~має право володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому на праві приватної власності майном на свій розсуд та вчиняти будь-які дії щодо свого майна, які не суперечать закону. Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб, і не має права використовувати його для промислового виробництва. Закріплений в нормативно-правових актах принцип непорушності права приватної власності означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 1 пункт 1 Першого Протоколу до\~Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод»\~гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як вбачається з судової практики Європейського суду з прав людини, останній чітко зазначає, що друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом» (рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України» (Ukraine-Tyumen v. Ukraine), N 22603/02, п. 49 від 22 листопада 2007 року). Європейською конвенцією про захист прав людини та основних свобод (далі\~Конвенція) гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п. 1 ст. 8 Конвенції). Пункт 2 ст.8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Відповідно до вимог ч.1\~ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до\~ст.155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у рішенні № 6-1500цс15 від 17 лютого 2016 року,власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обовязки. Це конституційне положення повязане з принципом поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів обєктами власності. Власність зобовязує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, всього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, громадянина чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків. Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків. Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним, тобто такий, що відповідає змісту порушеного права і має своїм наслідком його відновлення. Нормою ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Оскільки судом встановлено, що позивач має майнові права щодо квартири [ADDRESS], та позбавлена на даний час права користуватись належною їй часткою цієї квартири, а також, те, що в добровільному порядку не має можливості усунути перешкоди в користуванні належною їй власністю, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині усунення позивачу перешкод в користуванні вказаною квартирою, зобовязавши відповідача [PERSON] не чинити позивачу [PERSON] перешкод у здійсненні права користування належною їй на праві часткової власності квартирою, та вселити її до зазначеної квартири. Викладеним обставинам відповідають правовідносини, щодо здійснення права спільної часткової власності, права користування квартирою, та правовідносини щодо гарантій прав громадян, які мають у приватній власності квартиру. Вирішуючи питання щодо визначення порядку користування квартирою, суд приходить до наступного. Згідно з матеріалами інвентарної справи, зокрема технічним паспортом на спірну квартиру, виготовленого станом на 14.07.2003, квартира [ADDRESS] у мі. [PERSON] має загальну площу 77,4 кв.м., складається із 3-х житлових кімнат: площею 21,1 кв.м., 16,9 кв.м. та 16,1 кв., а також - кухні площею 7,5 кв.м, кладової площею 1,2 кв.м; вбиральні площею 1,2 кв.м., ванної кімнати площею 2,9 кв.м., коридора площею 10,5 кв.м. /а.с.48-49/. Відповідно до\~ст.358 ЦК України\~право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. З наведеної норми випливає, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Судом встановлено, що порядок користування вказаною квартирою між сторонами не визначено, тому позивач позбавлена можливості з цього питання досягнути домовленості з відповідачем. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.16\~постанови від 12.04.1985 № 2 «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при поділі жилого приміщення особі може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов. Пунктом 14\~Постанови Пленуму ВСУ №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»\~встановлено, що квартира не підлягає поділу в натурі якщо неможливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири, у такому випадку може бути встановлено лише порядок користування приміщеннями квартири. У протилежному випадку може бути встановлений порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до ч.2\~ст.50 ЖК України\~не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев'ять років. Згідно\~зі ст.47 ЖК України норма житлової площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 кв.м. на одну особу. За вимогами\~ст.63 цього Кодексу не може бути самостійним предметом договору найму жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі. Оскільки з оглянутої судом копії інвентарної справи вбачається, що спірна квартира складається із 3-х ізольованих кімнат, та позивачем заявлено вимогу про визначення порядку користування квартирою таким чином, що кімнати, які будуть виділені сторонам в користування, мають площу більшу, ніж встановлену законом норму житлової площі в Україні 13,65 кв.м, зокрема позивачу 21,1 кв.м, та відповідачу 16,9 кв.м., тому суд вважає, що, визначаючи такий порядок користування квартирою, який було запропоновано позивачем, не порушує права сторін, а встановлений порядок користування буде відповідати часткам сторін у власності. При цьому суд враховує, що відповідач не скористався своїм правом захисту, не надав заперечень проти позову, а також не надав суду інформації стосовно стану своєї сімї та кількості зареєстрованих в квартирі осіб, які також мають право користування цією квартирою. З огляду на викладене, позовні вимоги в цій частині суд також вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Водночас, враховуючи, що згідно з Державними будівельними норми України, кладова (комора) разом з іншими (ванна, вбиральня, душова, приміщення для прання, кухня, коридор тощо) відноситься до підсобних приміщень, суд вважає, що кладову кімнату слід залишити в загальному користуванні сторін, а тому позовні вимоги у справі підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, відповідно до ст. 88 ЦПК України у разі задоволення позовних вимог, понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача. Водночас суд враховує, що після уточнення позовних вимог позивачем не було доплачено судовий збір, а тому підлягає також стягненню з відповідача судовий збір за вимогу немайнового характеру в дохід держави у розмірі 640,00 грн.

Outcome: partial