Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення коштів за розпискою, мотивуючи свої вимоги тим, що 24.04.2015 р. громадянин [PERSON] отримав у позику від [PERSON] грошові кошти загальною сумою 184 050,00 грн. строком до 01.05.2015 року, що підтверджується розпискою, в разі не повернення даних коштів до 01.05.2015 р., зобов'язався виплатити штрафні санкції в розмірі 3% від загальної суми заборгованості за кожний календарний місяць прострочки. Однак, відповідач своїх зобов'язань за договором не виконав, у зв'язку з чим утворилась заборгованість в загальному розмірі 281 950, 55 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в матеріалах справи, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи судом повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило, а тому, відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність відповідача та ухвалити у справі заочне рішення за згодою позивача. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 24.04.2015 року [PERSON] отримав кошти у [PERSON], а саме в борг грошові кошти в сумі 184 050,00 грн., та зобов'язався повернути [PERSON] таку ж суму грошових коштів не пізніше 01.05.2015 р. [PERSON] взяв на себе зобов'язання повернути таку ж суму коштів до 01.05.2015 р. та якщо він не поверне дані кошти до вказаної дати, він зобов'язується виплатити штрафні санкції в розмірі 3% від загальної суми боргу за кожний календарний місяць прострочки. У вищевказаний строк [PERSON] на порушення своїх договірних зобов'язань позику не повернув, на звернення про добровільну сплату заборгованості ніяким чином не прореагував. Станом на момент подачі позову до суду, тобто на 28.02.2018 р. сума позики, що підлягає поверненню позивачу - 281 950,55 грн., що складається з суми боргу в розмірі 184050,00 грн., суми процентів в розмірі 16305,77 грн., суми втрат від інфляції в розмірі 64233,45 грн., суми 3 % річних в розмірі 17361,33 грн. Відповідно до п.2 ст.625 ЦК України «Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом», а отже, 3% від 184050,00 грн. складає 17361,33 грн. Згідно положень ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно зі ст. 598 ЦК України припинення зобов'язань на вимогу однією із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Згідно з вимогами статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 653 ЦК України встановлено правові наслідки зміни або розірвання договору. За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу. Щодо заявлених вимог про стягнення інфляційних збитків, суд приходить до наступних висновків. Положення ст. 625 ЦК України регулюють зобов'язальні правовідносини, тобто поширюються на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов підлягає задоволенню, з відповідача на користь позивача на підставі ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 819 грн. 50 коп. З урахуванням вказаних підстав, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: approved