Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 11 квітня 2010 року помер його батько [PERSON], який постійно проживав на [INFO], після чого 16 грудня 2010 року померла його мати [PERSON], а 14 січня 2014 року брат [PERSON], який постійно проживав за тією ж адресою. Крім того, посилається на те, що після його смерті залишилося спадкове майно, яке складається з житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого по вул. 40 років Перемоги, 57, в с. Шалигине Глухівського району, який було побудовано в 1972 році, та належав його батьку [PERSON] Також мотивує свої вимоги тим, що він є спадкоємцем цього майна за законом і прийняв спадщину, подавши заяву до Глухівської районної державної нотаріальної контори, але у видачі свідоцтва про право на спадщину на даний будинок йому було відмовлено у звязку з відсутністю правовстановлюючого документа, тому позивач просить суд визнати за ним право власності на вищевказане спадкове майно. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, пославшись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не зявився, однак Шалигинська селищна рада надала суду заяву, що визнає позов [PERSON] в повному обсязі і просить розглянути справу без участі її представника. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Так, з свідоцтва про смерть [PERSON] I-БП №151589, виданого 12 квітня 2010 року Шалигинською селищною радою Глухівського району Сумської області, вбачається, що [PERSON] помер 11.04.2010 р. в смт. Шалигине Глухівського району Сумської області у віці 82 років, про що в книзі реєстрації смертей 12.04.2010 р. зроблено відповідний актовий запис за №23. З свідоцтва про смерть [PERSON] I-БП №165982, виданого 20 грудня 2010 року Шалигинською селищною радою Глухівського району Сумської області, вбачається, що [PERSON] померла 16.12.2010 р. в смт. Шалигине Глухівського району Сумської області у віці 77 років, про що в книзі реєстрації смертей 20.12.2010 р. зроблено відповідний актовий запис за №67. Також з свідоцтва про смерть [PERSON] I-БП №209817, виданого 17 січня 2014 року виконавчим комітетом Шалигинської селищної ради Глухівського району Сумської області, вбачається, що [PERSON] помер 14.01.2014 р. в смт. Шалигине Глухівського району Сумської області у віці 57 років, про що в книзі реєстрації смертей 17.01.2014 р. зроблено відповідний актовий запис за №03. В суді також установлено, що позивач [PERSON] є сином померлих [PERSON] і [PERSON] та рідним братом спадкодавця [PERSON], померлого 14.01.2014 р. Відповідно до ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. З спадкової справи [PERSON], померлого 14.01.2014 р., вбачається, що 01.04.2014 р. його брат [PERSON] звернувся до Глухівської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (а.с. 41), тобто, спадщину прийняв. З свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 15.06.2011 р. державним нотаріусом Глухівської районної державної нотаріальної контори (реєстр. №221), вбачається, що [PERSON] є спадкоємцем майна матері [PERSON], померлої 16.12.2010 р., яке складається з грошових внесків, що знаходяться на рахунках ВАТ «Державний Ощадний банк України». Також в суді встановлено, що постановою державного нотаріуса Глухівської районної державної нотаріальної контори від 08.10.2015 р. [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно після померлого 14.01.2014 р. брата [PERSON] на спадкове майно, яке складається з житлового будинку та земельної ділянки, розташованої на вул. 40 років Перемоги, 57, в смт. Шалигине у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Згідно довідки Шалигинської селищної ради Глухівського району Сумської області за вих. №485 від 04.06.2015 р. відповідно рішення виконкому Шалигинської селищної ради вул. Колгоспна в смт. Шалигине була перейменована на вул. 40 років Перемоги та змінено нумерацію будинку 69 на 63, а потім на 57. Крім того, судом установлено, що на підставі свідоцтва про право власності, виданого 16.09.1959 р. Шалигинською селищною радою (реєстр. №110), жилий будинок на вул. Колгоспна, 69, в смт. Шалигине належав на праві власності [PERSON], і на його місці батьком позивача [PERSON] було збудовано новий будинок, а саме, після перейменування вулиці та нумерації будинків №57 на вул. 40 років Перемоги, однак, право власності на цей будинок ним не було оформлено, що підтверджується інвентаризаційними відомостями, які надані КП «Глухівське БТІ» (а.с. 63-65, 67). З довідки комунального підприємства «Глухівське бюро технічної інвентаризації» №59 від 10.02.2014 р. вбачається, що право власності на житловий будинок №57 на вул. 40 років Перемоги (колишня вул. Колгоспна, 63) в смт. Шалигине в КП «Глухівське БТІ» не зареєстровано. Згідно витягу з рішення виконавчого комітету Шалигинської селищної ради від 05.07.1993 р. [PERSON] передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку, яка знаходиться на вул. 40 років Перемоги, 57, в смт. Шалигине, для ведення особистого підсобного господарства площею 0,33 га, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд 0,04 га. При цьому, надана позивачем довідка Шалигинської селищної ради за вих. №192 від 11.02.2015 р. про те, що будинок №57 на вул. 40 років Перемоги в смт. Шалигине належав на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 11), не є документом, що підтверджує право власності, але на думку суду, той факт, що йому було передано у приватну власність земельну ділянку для обслуговування жилого будинку за вищевказаною адресою, свідчить про те, що [PERSON] мав право здійснювати будівництво на вказаній земельній ділянці. Виходячи зі змісту частин 1 і 2 ст. 331 ЦК України, ч.1 ст. 182 ЦК України та пункту 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002 р., право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва обєкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності. Отже, до прийняття обєкта новоствореного нерухомого майна в експлуатацію та його державної реєстрації право власності на цей обєкт не виникає. До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва (ч.3 ст. 331 ЦК України). Відтак, статтею 331 ЦК України не передбачена можливість визнання права власності на недобудоване нерухоме майно в судовому порядку. Аналогічна позиція міститься і в Постанові Верховного Суду України від 19 вересня 2011 року (№3-82гс11). А відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та положень ЦПК України Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. В той же час, ст. 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцю на момент прийняття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Оскільки судом встановлено, що будівництво жилого будинку та господарських будівель і споруд по вул. 40 років Перемоги, 57, в смт. Шалигине здійснювалося [PERSON] згідно із законом, але за життя не було зареєстровано за ним та його спадкоємцями [PERSON] та [PERSON], то до позивача [PERSON] як спадкоємця за законом перейшли права та обовязки забудовника. Разом з тим, згідно ч.3 ст. 331 ЦК України та виходячи з розяснень, які містяться в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої Ради. Але за позовом дружини, членів сімї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами, а при неможливості такого поділу суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з врахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Тобто, судом може бути залишено будинок одній із сторін, а отже, і визнано її право на жилий будинок. Враховуючи викладене та зважаючи на те, що відповідач проти позову не заперечує, то оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд вважає, що за позивачем, як спадкоємцем за законом після померлого брата [PERSON] слід визнати не право власності на жилий будинок, а лише його право як забудовника будинку, оскільки його не введено в експлуатацію та не було зареєстровано право власності спадкодавця на цей будинок. На підставі ст.ст. 328, 331, 1218, 1220 - 1223, 1261, 1268 - 1270 ЦК України та

Outcome: partial