Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю та стягнення витрат на лікування та поховання. Свій позов мотивує тим, що з грудня 2003 року по [INFO] року вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах та проживала однією сім'єю з [PERSON], який [INFO] року помер. До дня смерті [PERSON] отримував пенсію та працював в ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор». Зазначає, що з 2015 року [PERSON] захворів і вона разом з ним їздила по медичних закладах з метою покращити його здоров'я. Витрати на його лікування, а після смерті й на поховання, поминальний обід були проведені нею за власні кошти. Вказує, що встановлення факту проживання однією сім'єю з [PERSON] їй необхідне для отримання права на частину спільно нажитого майна, а саме коштів - заробітної плати та виплат по лікарняному листу [PERSON], оскільки вона вела домашнє господарство, коли останній хворів, на його лікування вони витрачали кошти зі спільного бюджету, в тому числі і її особисті. На поховання [PERSON] вона сплатила свої кошти в сумі 4903 грн. та 7080 грн. на поминальний обід. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, спадкоємцями першої черги є мати померлого - [PERSON] та його дочка - [PERSON] Дізнавшись про те, що дочка померлого [PERSON] звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, запропонувала останній відшкодувати їй понесені нею витрати на лікування та поховання [PERSON], однак [PERSON] відмовилась. На підставі вищезазначеного та ч. 1 ст. 1232 ЦК України просить встановити факт спільного проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу в період з грудня 2003 року по [INFO] року; Стягнути з [PERSON] та [PERSON] на її користь кошти, потрачені нею на лікування та поховання [PERSON] в сумі 14 983 грн. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали в повному обсязі з підстав, зазначених в позовній заяві. Просили позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, подала суду письмові заперечення, в яких зазначає, що позивач неправдиво вказує на проживання однією сім'єю з її батьком, оскільки позивач лише «витягувала» з нього гроші, вони разом розпивали спиртні напої та вчиняли сварки, що, на її думку, не може розцінюватись як «сім'я». Крім того, зазначає, що витрати на своє лікування батько оплачував самостійно, а кошти, витрачені на його поховання були виділені ДП Луцький ремонтний завод «Мотор» та працівниками заводу. Вважає, позов [PERSON] безпідставним та таким, що підтверджує її корисливі мотиви. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, будучи належним чином повідомленою про час, дату та місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомила. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача [PERSON], дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч. 3 ст.10, ч. ч. 1, 2 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до норм ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ст.235 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. В поданій до суду позовній заяві [PERSON] посилається на те, що встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу їй необхідно для отримання частини спільно нажитого майна з [PERSON], хоча не заявляє відповідних позовних вимог. Встановлення факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу не породжує юридичних наслідків, виходячи зі змісту позову. Крім того, в своїх поясненнях суду позивач зазначила, що встановити вказаний факт вона бажає заради справедливості і для пам'яті дітей померлого. Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Саме ця правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі № 6-148цс12, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. У постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 в справі № 6-135цс13 також зазначається, що суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід встановити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін. За положеннями ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За клопотанням сторони позивача, судом викликано та допитано в якості свідка [PERSON], яка повідомила, що позивач та [PERSON] спільно проживали приблизно 13 років, та свідка [PERSON], який теж дав покази про те, що йому відомо про спільне проживання позивача з [PERSON], крім того, одного разу він бачив як вона супроводжувала його до медичного закладу. Свідок [PERSON], викликана та допитана в судовому засіданні за клопотанням відповідача [PERSON], зазначила, що їй нічого не було відомо про спільне проживання позивача з [PERSON] Таким чином, позивачкою не доведено, що вона та [PERSON] вели спільне господарство, що в них був спільний бюджет чи вони проводили спільні витрати. До такого висновку суд приходить, враховуючи ту обставину, що позивач не зазначає будь-якого майна, придбаного за час проживання з [PERSON], яке вона вважає спільною сумісною власністю. Відомості про дохід позивачки, дохід спадкодавця, квитанції про оплату комунальних послуг померлим за період спільного проживання, підтвердження реєстрації місця його проживання, докази про сумісні покупки побутової техніки чи проведення ремонту помешкання в зазначений нею період тощо, - суду не надано, незважаючи на те, що суд неодноразово роз'яснював позивачці її права та обов'язки. Відповідно до ст. 1232 ЦК України спадкоємці зобов'язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER], вид. Луцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області, [PERSON] помер [INFO] року у віці 56 років (а.с.6). Судом встановлено, що після смерті спадкодавця [PERSON] спадкоємцями першої черги за законом є його матір [PERSON] та дочка [PERSON], які є відповідачами в справі. В обґрунтування витрат, понесених на лікування [PERSON] позивач надає копії квитанцій про внесення [PERSON] благодійних внесків на рахунок медичного закладу «Львівський онкоцентр» та довідку № 2429/2-09 від 21.11.2016 року Волинської обласної клінічної лікарні (а.с.9). Відповідно до ст.1 ЗУ «Про благодійництво і благодійні організації» благодійництво - це добровільна безкорислива пожертва фізичних та юридичних осіб у поданні набувачам матеріальної, фінансової, організаційної та іншої благодійної допомоги; специфічними формами благодійництва є меценатство, спонсорство і волонтерська діяльність. Враховуючи вищевикладене, кошти, сплачені як благодійні внески не підлягають до відшкодування, оскільки благодійність характеризується добровільним характером зі сторони особи, яка її здійснює, а тому не може вважатися витратами, які підлягають відшкодуванню. Крім того, такі благодійні внески були здійснені самим [PERSON] Заявляючи вимоги про стягнення витрат на лікування, позивачка не надала суду жодного доказу щодо утримання нею померлого та що витрачені на лікування кошти були саме її особистими коштами. На підтвердження витрат, пов'язаних з похованням [PERSON] позивач надає копію квитанції від [INFO] року з магазину ритуальних послуг, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], на суму 4 903 грн., відповідно до якої було оплачено труну - 2400 грн., наволочку - 50 грн., катафалк - 350 грн., підвозка - 135 грн., будинок трауру - 720 грн., комплект покривало - 320 грн., рушник атлас гіпюр - 60 грн., накидка - 60 грн., хустка - 40 грн., вінок 220 грн., стрічка 8 грн., рукопання могили 540 грн. (а.с.8). Крім того, позивачем надано квитанцію про оплату рахунку із закладу громадського харчування від 04 червня 2016 року на суму 7080 грн. в обґрунтування витрат на поминальний обід (а.с.8). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого - це комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Із зазначеного закону вбачається, що поминальні обіди не є витратами на поховання, які передбачені ст. 1232 ЦК України, а тому не підлягають стягненню із спадкоємців. Відповідно до довідки №9782/02-15 від 18.11.2016 р., виданої Луцьким об'єднаним управлінням пенсійного фонду України Волинської області, 0806.2016 р. в Луцьке об'єднане управління пенсійного фонду України Волинської області звернулась [PERSON] із заявою та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання. Допомогу на поховання було виплачено згідно ст.. 53 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в розмірі двомісячної пенсії померлого [PERSON], а саме - 4573,80 грн. Крім того, як вбачається з довідки ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор» №345 від 18.10.2016 р. матеріальна допомога на поховання [PERSON] в сумі 2000,00 грн. була передана 03.06.2016 року голові цехового комітету для сприяння в організації похорону. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила, що вона як голова цехового комітету ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор» брала безпосередню участь в організації похорону [PERSON], разом з позивачкою була в магазині ритуальних послуг, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та надавала кошти, виділені заводом, для здійснення оплати по квитанції. Таким чином, підтверджені документально належними та допустимими доказами витрати, понесені позивачем на поховання [PERSON] в повній мірі покриваються отриманими нею коштами від держави та від ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор». На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed