Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» (далі ПАТ «Універсал Банк»), в якому просить визнати недійсним кредитний договір №015-2008-1579 від 20.05.2008 р., укладений між Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк», правонаступником якого є відповідач ПАТ «Універсал Банк». В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 20 травня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та нею укладено кредитний договір №015-2008-1579. Відповідно до умов вказаного кредитного договору, ПАТ «Універсал Банк» надало кредитні кошти в сумі 94\~000 доларів США, які вона зобовязалась повернути у повному обсязі не пізніше 10 травня 2038 року та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених договором. Відповідно до п. 1.3 договору цільовим призначенням кредиту є придбання майна, а саме двокімнатної квартири за адресою: м. Львів, пр. Червоної Калини, 82/89. З метою забезпечення вказаних зобовязань, між [PERSON] та ПАТ «Універсал Банк» був укладений договір поруки від 20 травня 2008 року. Вважає, що вказаний кредитний договір не ґрунтується на засадах добросовісності, розумності та справедливості, суперечить чинному законодавству та укладений з порушенням прав Позивача як споживача\~ фінансових послуг. Зокрема вказує, що банком при укладенні кредитного договору було порушено Закон України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, що полягає в тому, що при укладенні кредитного договору, банк не проінформував її в письмовій формі про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобовязаннями споживача; переваги\~ та недоліки пропонованих схем кредитування; тип відсоткової ставки (фіксована, плаваюча тощо); валютні ризики, які несе споживач; методику, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, повязаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобовязання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Відповідач не надав їй застережень щодо можливих та/або очікуваних змін курсу національної валюти по відношенню до валюти основного договору, тобто банк не надав позичальнику інформацію відносно предмету договору, яка необхідна для здійснення свідомого вибору щодо валюти кредиту. Вважає, що умови кредитного договору є дискримінаційними та несправедливими по відношенню до неї, оскільки всупереч принципу добросовісності мають наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Вказане полягає в тому, що відповідно до п.2.12 кредитного договору кредитор може збільшити процентну ставку, зазначену у п.1.1 договору, у разу зміни Національним Банком України розміру чинної облікової ставки та/або у разі запровадження адміністративного та/або в інших заходів, які збільшують вартість коштів на українському ринку, та/або у випадку LIBOR,\~ EURIBOR, та/або в інших випадках, якщо кредитор обґрунтовано вважає, що така зміна відповідає ринковим умовам або має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів кредитора. Крім того, вважає що п.3.3. кредитного договору, яким закріплено обовязок позичальника здійснювати щорічне страхування предмету іпотеки на користь банку в рекомендованій банком страховій компанії, є несправедливим та суперечить п.2 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Стверджує, що кредитним договором передбачена лише відповідальність позичальника, натомість не передбачено відповідальності банку, що ставить позичальника у невигідне становище. На підставі наведеного просить позов задовольнити.\~\~ В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Представник відповідача проти задоволення позову заперечив, посилаючись на те, що спірний кредитний договір відповідає вимогам закону та укладений з дотриманням вимог, необхідних для його чинності. З кредитного договору вбачається домовленість сторін про те, що з настанням певної обставини змінюються умови кредитного договору. Представник відповідача також вказав на п.8.5 кредитного договору, згідно якого позивач уклавши цей договір підтвердив, що розуміє наслідки настання валютних ризиків за кредитом в іноземній валюті, та йому повідомлена інформація щодо методики визначення курсів і комісій, повязаних з конвертацією валюти, і що до укладення цього договору він був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту в банку. Заслухавши пояснення представника позивача, а також представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3 ч. 1 ст.3 ЦК України, а в ч.1 ст. 626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних відносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до п. п. 7, 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як вбачається з матеріалів справи, 20.05.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №015-2008-1579, за умовами якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 94\~000 доларів США на строк до 10.05.2038 року\~включно та на умовах, передбачених у цьому договорі (а.с.17-20). В подальшому в оспорюваний договір вносились зміни додатковими угодами б/н до кредитного договору №015-2008-1579 від 20.05.2008 року, а саме від 10 квітня 2009 року, від 06 травня 2009 року, від 10 січня 2010 року та від 29 січня 2010 року. Пунктом 1.1 договору сторони погодили, що розмір базової процентної ставки може змінюватися згідно умов цього договору. У пункті 2.12 договору сторони погодили, що кредитор може збільшити процентну ставку, зазначену у п. 1.1 договору, у разі зміни НБУ розміру облікової ставки, або у разі запровадження адміністративних та інших заходів, які збільшують вартість коштів на українському ринку та в інших випадках, якщо кредитор обґрунтовано вважає, що така зміна відповідає ринковим умовам або має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів кредитора. Відповідно до п. 1.1.1 договору за користування коштами понад встановлений строк (або терміни погашення) нараховується процентна ставка в розмірі 37,35% річних. Розмір підвищеної процентної ставки за користування кредитом понад встановлені цим договором терміни сплати щомісячних платежів застосовуються до всієї простроченої суми основного боргу позичальника. Під терміном «прострочена сума основного боргу» сторони розуміють суму кредиту, що надана позичальнику за договором та станом на певну дату не повернена останнім до кредитора у терміни її погашення згідно умов договору. Пунктом 2.1.3 кредитного договору передбачено відкриття позичальником поточного рахунку № 26206000191246 (01504011000191246) у кредитора для здійснення розрахунково-касового обслуговування операцій позичальника з надання та погашення кредиту. Відповідно до п.2.3 договору видача кредиту за цим договором проводиться на поточний рахунок позичальника, відкритий згідно умов п.2.1.3 договору. Зі змісту пунктів 2.4-2.5 кредитного договору вбачається що погашення кредиту та сплата нарахованих відсотків здійснюється позичальником шляхом сплати щомісячних платежів, розмір яких встановлений в Графіку погашення кредиту, що викладений в додатку №2 до договору. Вищезазначені умови договору позичальник розумів та погодив, про що свідчить його підпис у кредитному договорі. Крім того, покликання на ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки стосовно розміру підвищеної процентної ставки, яку встановлено в п.п. 1.1.1. кредитного договору №015-2008-1579 від 20.05.2008 року за користування кредитними коштами понад строк, суд вважає вказане твердження необґрунтованим, виходячи з наступного. Положеннями частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. В частинах третій, четвертій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому пунктом 4 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Які умови Договору є несправедливими, визначає ч.3 ст. 18 цього Закону. Зокрема, несправедливими є умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором (п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону). У цьому зв'язку суд зважає на те, що відповідачем дотримано вимоги Закону щодо не перевищення граничного, встановленого законом, розміру компенсації (винагороди) за надану відповідачем позивачу кредитну послугу, така умова не є дискримінаційною, та є справедливою. Також суд керується ст.526 ЦК України, відповідно до якої зобов'язання має виконуватися належним чином. У цьому зв'язку суд зазначає те, що вказана процентна ставка застосовується відповідачем за умови порушення виконання зобов'язання, а саме за користування кредитними коштами понад визначений Договором строк. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Твердження позивача про те, що договором передбачена лише відповідальність позичальника, натомість не передбачено відповідальності банку, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, тобто позивач не був позбавлений права, при відсутності згоди або сумніву щодо певних умов кредитного договору звернутись за наданням кредиту до іншої кредитної установи (іншого банку). Не відповідають також дійсності доводи позивача про порушення банком вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо ознайомлення позичальника з інформацією щодо наявних форм кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі тип відсоткової ставки, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, податковий режим сплати відсотків, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, оскільки відповідно до п.8.5 кредитного договору позичальник підтвердив, що розуміє наслідки настання валютних ризиків за кредитом в іноземній валюті, та йому повідомлена інформація щодо методики визначення курсів і комісій, повязаних з конвертацією валюти, і що до укладення ним цього договору він був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Доводи позивача відносно того, що п.3.3. кредитного договору, яким закріплено обовязок позичальника здійснювати щорічне страхування предмету іпотеки на користь банку в рекомендованій банком страховій компанії, є несправедливим та суперечить п.2 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суд також вважає безпідставними, оскільки вказані умови погоджені позивачем та є наслідком її вільного волевиявлення. Крім того, позивачем всупереч вимог ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що нею під час укладання договору було запропоновано інші його умови та відповідач неправомірно відмовив позивачу в укладанні на вказаних умовах. За таких умов суд приходить до висновку про те, що сторонами при укладенні кредитного договору було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов цього договору, про що свідчить підписання договору сторонами та його виконання. Банк ознайомив позивача в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, попередив про те, що позивач несе валютні ризики під час виконання зобовязань за цим договором, позивачу було надано інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, повязаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобовязання під час погашення заборгованості позичальника за кредитом та процентами за користування ним, а позивач підтвердив це своїм підписом, та відповідно погодився зі всіма умовами кредитного договору, підписавши його та додаткові угоди до такого. Договір укладено у відповідності до вимог чинного законодавства, тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

Outcome: dismissed