Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-08 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулась до суду з позовом, в якому просить суд визнати [PERSON] [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Свою заяву мотивує тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивачу [PERSON] , належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Окрім неї у вказаному будинку зареєстровані [PERSON] , 1972 року народження, [PERSON] , 1994 року народження, [PERSON] , 1997 року народження, [PERSON] , 2019 року народження, [PERSON] , 1992 року народження. У 2015 року [PERSON] зібрав свої речі та виїхав з належного позивачу житлового будинку. З відповідачем позивач зв`язок не підтримують, теперішнє місце його проживання чи постійного заняття або роботи їй не відомо. Таким чином, відповідач відсутній без поважних причин на протязі останніх шести років за адресою: [ADDRESS] , а тому, на думку позивача втрачає право користування цим житлом. Перебування відповідача на реєстраційному обліку за вказаною адресою в певній мірі має для позивача негативні наслідки, так як на протязі тривалого часу вона несе додаткові витрати пов`язані з оплатою комунальних послуг, тому вона не бажає щоб відповідач мав право користування її житлом, а тому змушена звернутись до суду з вказаним позовом. Позивач надала до суду заяву в якій просила розглянути позов у її відсутність, в якій зазначила, що позов підтримує та просить задовольнити. Відповідач надав до суду заяву в якій зазначив, що позов визнає та зазначив, що за адресою: [ADDRESS] , він не проживає з 2015 року. Судом на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є спадкоємцем по заповіту [PERSON] , 1939 року народження, який помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.08.2014 року, посвідченого державним нотаріусом Грабовенко-Ворсуляк Д.М. та зареєстровано в реєстрі за №2-1670. Також вказана інформація підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01.08.2014 року. Відповідно до довідки, виданої Виконавчим комітетом Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області за №664 від 15.03.2021 року, встановлено, що [PERSON] мешкає в [ADDRESS] , та дійсно син [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в належному їй житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , але не проживає з 2015 року по теперішній час. Згідно довідки виданої Виконавчим комітетом Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області за №663 від 15.03.2021 року встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , мешкає [PERSON] , а також чоловік [PERSON] , 1972 року народження, син [PERSON] , 1994 року народження, дочка [PERSON] , 1997 року народження, онука [PERSON] , 2019 року народження. Як вбачається з акту про не проживання від 26.01.2021 року складений депутатом В. Дальницької с/ради Губановим А.Л. та підписано свідками [PERSON] , [PERSON] , встановлено, що [PERSON] , 1992 року народження, в житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований, але не проживає з 2015 року по теперішній час, його носильні речі при огляді не виявлені. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Звернення до суду із даною позовною заявою про позбавлення права користування житловим приміщенням є однією із форм захисту власником своїх прав. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю (постанова Верховного Суду України від 16.01.2012 року №6-57цс11). Як встановлено матеріалами справи, позивач є власницею будинку [ADDRESS] , в якому зареєстрований відповідач. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України). Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Підстави для визнання члена сім`ї власника таким, що втратив право користування житловим приміщенням, визначені ч. 2 ст. 405 ЦК України, а саме відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином згідно п.3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №207, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Відповідно до п. 26 вказаних вище Правил зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до позовних вимог позивача та наданих письмових доказів, суд вважає доведеним, що відповідач не проживає більше 6 років у будинку, якийналежить позивачу на праві власності. Доказів на підтвердження поважності причин не проживання в будинку за місцем реєстрації відповідачем суду не подано. З урахуванням викладеного, досліджених по справі доказів, встановлених обставин справи, суд вважає, що позивачем доведено наявність передбачених ч.2 ст. 405 ЦК України підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням та позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved