Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про встановлення факту його проживання разом з [PERSON], [INFO], який помер [INFO] року, однією сім'єю, з січня 1998 року по день смерті [PERSON] та про визнання за ним права власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті [PERSON] В обґрунтування свого позову позивач послався на те, що з січня 1998 року, він разом з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю в квартирі [ADDRESS], що полягало у тому, що вони були пов'язані між собою спільним побутом, веденням спільного господарства, а також взаємними правами та обов'язками, згідно яким [PERSON] займався домашніми справами, а позивач разом з [PERSON] та [PERSON] забезпечували добробут всієї сім'ї. [INFO] року, [PERSON] помер. Після його смерті залишилася спадщина: 437/1000 часток квартири [ADDRESS]. На підставі того, що позивач проживав зі спадкодавцем однією сім'єю не менш, як п'ять років до часу відкриття спадщини, та у зв'язку з відсутністю у [PERSON] інших спадкоємців, позивач вважає, що він відповідно до ст. 1264 ЦК України, має право на спадкування після смерті [PERSON] за законом у четверту чергу. 09.06.2013 року, позивач звернувся до нотаріального органу з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], у зв'язку з чим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філімоновую Г.В. 09 червня 2013 року, була відкрита спадкова справа. Для оформлення своїх спадкових прав, [PERSON] у травні 2014 року, звернувся до Приморського районного суду міста Одеси с заявою у порядку окремого провадження, про встановлення факту проживання з [PERSON] однією сім'єю, однак через неподання [PERSON] до суду доказів, рішенням вищевказаного суду від 28 травня 2014 року, у задоволені цієї заяви йому було відмовлено. 17 липня 2014 року, рішенням Приморського районного суду міста Одеси, яке було залишене у силі ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 14 квітня 2015 року, за заявою Одеської міської ради, у порядку окремого провадження, вищевказана спадщина була визнана відумерлою. Позивач вважає, що оскільки він є спадкоємцем четвертої черги за законом, та у передбачений законом строк прийняв спадщину, він має право власності на вищевказане спадкове майно з часу відкриття спадщини. І на підставі того, що строк для оформлення спадкових прав, законодавством України не встановлений, а також того, що відмова у задоволені заяви про проживання однією сім'єю у порядку окремого провадження не позбавляє особу права звернення до суду для захисту своїх прав у загальному порядку, а також у зв'язку з тим, що відповідач не визнає за [PERSON] його права власності на спадкове майно, позивач просить суд встановити факт його проживання зі спадкодавцем однією сім'єю з січня 1998 року по день смерті [PERSON]- [INFO] року, та визнати за ним право власності на вищевказане спадкове майно. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали повністю, та просили його задовольнити. Представник відповідача позов не визнав, посилаючись на вищевказані судові рішення про відмову у задоволені заяви [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю, та про визнання спадщини відумерлою, які на думку відповідача є підставою для відмови у позові, та вважав позов [PERSON] необґрунтованим та не доведеним. Вислухавши пояснення сторін, показання свідків, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд доходить до висновку що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, оцінюючи докази по справі в їх сукупності, судом встановлено те, що [PERSON] разом з [PERSON] проживали однією сім'єю за адресою [ADDRESS], з 1 січня 1998 року по день смерті [PERSON]- [INFO] року. Вищевказані обставини знайшли своє підтвердження дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами: актом мешканців будинку [ADDRESS] від 22 вересня 2014 року, про проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю, довідкою Житлового управління «Ренесанс ЛТД-92» № 183, від 22.09.2014 року, про спільне проживання та оплату [PERSON] комунальних послуг за [PERSON] з січня 1998 року, довідкою Ф-1 №182, від 22.09.2014 року, про проживання та реєстрацію місця проживання [PERSON], [PERSON], [PERSON], довідкою Житлового управління «Ренесанс ЛТД-92» № 196, від 02.10.2014 року, про проживання та реєстрацію місця проживання [PERSON], розпискою [PERSON] від 30.03.2013 року, про отримання грошей від [PERSON] на поховання [PERSON], договором-замовленням на організацію та проведення поховання № 001238, від 30.03.2013 року. Також вищевказані обставини у судовому засіданні підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON] Зокрема, у судовому засіданні від 16.07.2015 року, свідок [PERSON] пояснила суду, що вона проживає [ADDRESS] у місті Одесі, знає, як сусідка [PERSON] та знала [PERSON] [PERSON] жил разом с [PERSON] з січня 1998 року по день смерті [PERSON] В них було спільне харчування, вони разом зустрічали новий рік. Коли [PERSON] хворів, [PERSON] про нього піклувались, допомагали, разом жили, харчувались. Допомагали один одному. При цьому свідок зазначила, що це їй відомо особисто. Також свідок зазначила, що [PERSON] їй особисто говорив про те, що він вважав [PERSON] частиною своєї сім'ї. Свідок [PERSON] у судовому засіданні від 16.07.2015 року, пояснив суду, що він знає [PERSON], який є його другом та приятелем, та він «вхожий» до їхнього дому. Свідок пояснив, що йому відомо те, що [PERSON] жил по сусідству з [PERSON] ([PERSON]), але не просто по сусідству, оскільки ці квартири були об'єднані тим, що і зі сторони [PERSON] ([PERSON]) і зі сторони [PERSON] можливо було безпосередньо попасти один до одного через бокову двір. Між [PERSON] і [PERSON] були не тільки дружні відносини, але й родинні відносини. Деталізуючи це, свідок пояснив, що між ними були не тільки душевні відносини, а була допомога не тільки матеріальна, але й фізична. При цьому свідок зазначив, що [PERSON] особисто говорив йому про те, що [PERSON], це близькі йому люди. Вищевказані, встановлені судом обставини повністю співвідносяться з п. 21 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року, «Про судову практику у справах про спадкування», згідно якої при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю. Доводи представника відповідача з його посиланням на ч.2 ст. 223 ЦПК України про те, що задоволенню позову [PERSON] перешкоджають рішення Приморського районного суду міста Одеси від 28 травня 2014 року, згідно якому у задоволені заяви [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, було відмовлено, та рішення Приморського районного суду від 17 липня 2014 року і Ухвала Апеляційного суду Одеської області від 14 квітня 2015 року, по справі про визнання спадщини відумерлою, згідно яким вищевказана спадщина визнана відумерлою, у даному випадку неспроможні з наступних підстав. Так, згідно з ч.2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Згідно вищевказаної статті, відмова у задоволені позову з вказаних підстав можлива лише тоді, коли рішення, що набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстава позовів. Як вбачається з вищевказаних судових рішень, вони винесені у порядку окремого провадження, в якому немає сторін (позивача та відповідача), позову, та позовних вимог, а тому наявність судового рішення по справі окремого провадження не позбавляє особу звернутися за захистом своїх прав до суду в загальному порядку. До того ж, як вбачається з вищевказаних судових рішень, факти та правовідносини щодо проживання або не проживання [PERSON] зі спадкодавцем однією сім'єю, судами не встановлювались, а позов [PERSON] про визнання за ним права власності на вищевказане спадкове майно, судами не розглядався. Навпаки, рішення Приморського районного суду від 17 липня 2014 року та Ухвала Апеляційного суду Одеської області від 14 квітня 2015 року, по справі про визнання спадщини відумерлою свідчать про наявність між сторонами спору про право власності на вищевказане майно, який повинен розглядатися виключно у позовному проваджені. Як вбачається з вищевказаних судових рішень, на момент їх винесення, у судів не було даних про наявність у [PERSON] права на спадкування за законом четвертої черги після смерті [PERSON], яке знайшло своє підтвердження лише у даному судовому засіданні, а тому, задовольняючи даний позов суд виходить з нових обставин щодо підтвердження [PERSON] у судовому порядку своїх спадкових прав. Доводи представника відповідача про те, що Акт про проживання [PERSON] однією сім'єю з [PERSON] від 22.09.2014 року, є неналежним та неприпустимим доказом, є неспроможними, оскільки цей доказ повістю відповідає вимогам статей 57-59; 64 ЦПК України. Так, згідно ст. 64 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Як вбачається з вищевказаного акту, в ньому містяться відомості про обставини щодо проживання [PERSON] та [PERSON] певний час разом однією сім'єю, тобто про обставини, які мають значення для справи, що дозволяє суду розглядати та досліджувати вищевказаний акт у сукупності з іншими доказами, як письмовий доказ. Справжність цього акту, а також обставини, які викладені у цьому акті, у судовому засіданні від 16.07.2015 року, підтвердила свідок [PERSON] Також судом встановлено те, що [INFO] року, [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть [PERSON] від 30.03.2013 року. Після смерті [PERSON] відповідно до ст. 1220 ЦК України, відкрилася спадщина - 437/1000 часток квартири [ADDRESS], яка складається: з 520/2000 (260/1000) часток вищевказаної квартири, які належали при житті [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло [NUMBER], виданого УЖКГ міськвиконкому Одеської міської ради 26.06.1997 року, та зареєстрованого в КП ОМБТІ та РОН 13.10.2003 року під № 452 на стор. 191 в книзі 473 пр, та з 177/1000 часток вищевказаної квартири які належали [PERSON] на підставі договору дарування № 7-3317 від 11.09.2009 року, зареєстрованого в КП ОМБТІ та РОН 24.09.2009 року, номер запису 452 в книзі 725 пр-100. Суд вважає, що на підставі того, що [PERSON] проживав зі спадкодавцем однією сім'єю не менш, як п'яти років до часу відкриття спадщини, він відповідно до ст. 1264 ЦК України, набув право на спадкування за законом у четверту чергу. Також судом встановлено те, що [PERSON] прийняв вищевказану спадщину, що полягає у тому, що 09.06.2013 року, він звернувся до нотаріального органу з відповідною заявою про прийняття спадщини, у зв'язку з чим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філімоновую Г.В. 09 червня 2013 року, була відкрита спадкова справа № 9/2013. Згідно довідки спадкового реєстру № 34216939 від 09.06.2013 року, та довідки Приватного нотаріуса Філімоновой Г.В. № 182/02-14, від 09 жовтня 2014 року, померлий [PERSON] за життя не складав заповіту, та інші спадкоємці, окрім [PERSON], до нотаріальної контори не звертались. Враховуючи відсутність у спадкодавця спадкоємців за заповітом, а також відсутність спадкоємців за законом першої, другої, та третьої черг, [PERSON], відповідно до ст. 1264 ЦК України, є спадкоємцем [PERSON] четвертої черги за законом, оскільки проживав разом з [PERSON] не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, а саме з січня 1998 року по [INFO] року. Відповідно ст. 1268 п.5. ЦК України, спадщина належить спадкоємцю з часу її відкриття. Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, у тому числі й право власності. На підставі наявних у справі доказів судом встановлено те, що від вищевказаної спадщини [PERSON] не відмовлявся, та усунений від даної спадщини, відповідно до ст. 1224 ЦК України, він також не був, а відтак [INFO] року, [PERSON] набув право власності на все спадкове майно, що належало на момент смерті [PERSON], зокрема на 437/1000 часток квартири [ADDRESS]. Та обставина, що [PERSON] досі не оформив свої спадкові права, не позбавляє його вищевказаного права власності, оскільки відповідно до ст. 1297 ЦК України, строк для оформлення спадкових прав, законодавством не встановлений. Задовольняючи позов [PERSON] про визнання за ним права власності на вищевказане спадкове майно суд виходить з того, що невизнання відповідачем права на вищевказану спадщину та визнання цієї спадщини відумерлою порушує право власності [PERSON] на вищевказане спадкове майно, а тому дане право відповідно до ст. ст. 16; 392 ЦК України, підлягає захисту, шляхом визнання цього права.

Outcome: approved