Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, в обґрунтування якої зазначив, що він на підставі договору купівлі-продажу набув право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. У вересні 2018 року позивачу стало відомо, що один з продавців зазначеної квартири, а саме відповідач [PERSON], не знявся з реєстрації і до теперішнього часу зареєстрований у ній. Однак з часу продажу квартири, тобто з 12 вересня 2005 року, [PERSON] у квартирі не проживає. Зобов'язання про зняття з реєстрації, визначене п.15 договору купівлі-продажу квартири, відповідач не виконав. Відповідач [PERSON] не є членом сім'ї позивача та не має права користування житлом власника. Будь-якої угоди про користування відповідачем квартирою позивача сторонами не укладалось. На теперішній час точне місце проживання чи перебування відповідача позивачу не відомо. Тим, що відповідач зареєстрований у квартирі позивача, [PERSON] вважає, що порушується його право на власність. Відповідач не проживає більше тринадцяти років у квартирі, не будучи при цьому її власником або співвласником, в добровільному порядку з реєстрації не знявся. У зв'язку з зазначеним позивач просить суд постановити рішення, яким визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. Про місце, дату і час розгляду справи сторони повідомлені належним чином. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав свої позовні вимоги, просив задовольнити їх з зазначених у позові підстав. Проти винесення по справі заочного рішення не заперечував, зазначивши, що відповідача у справі він не бачив від дня купівлі квартири, його теперішнє місце знаходження позивачу не відоме. Відповідач у справі, місце реєстрації якого за адресою, зазначеною у позові, підтверджено відповіддю органу місцевого самоврядування, викликався у підготовчі засідання на 01 березня 2019 року та 13 березня 2019 року рекомендованою поштою. Поштові відправлення на ім'я відповідача повернулися без вручення адресату (а.с.22,29). У зв'язку з зазначеним суд відповідно до вимог частини 11 статті 128 ЦПК України здійснив виклик відповідача у судові засідання на 08 квітня 2019 року та 18 квітня 2019 року через оголошення на офіційному веб-сайті суду. Відповідач після оприлюднення оголошень про його виклик у судові засідання повторно не явився, про причину неявки суд не повідомив, з заявами про відкладення розгляду справи з певних причин або про розгляд справи в його відсутність до суду не звертався, відзиву на позов [PERSON] до нього не подав. З зазначених підстав суд розглядає справу у відсутність відповідача за наявних у справі доказів з постановленням заочного рішення відповідно до вимог ч.4 ст.223 ЦПК України. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він з 2005 року постійно проживає в [ADDRESS],тобто, він є сусідом позивача у справі. Позивач [PERSON] зі своєю родиною, яка складається з нього, дружини і двох дітей, вселилися у квартиру [ADDRESS] у цьому ж будинку, де живе і свідок, через декілька місяців після вселення його, свідка, у свою квартиру, і відтоді [PERSON] постійно проживає у квартирі [ADDRESS] зі своєю сім'єю. Свідок жодного разу з 2005 року і дотепер не бачив у квартирі, яка належить позивачу, відповідача [PERSON] і навіть не знає його в обличчя. Будь-які дані про те, що [PERSON] з'являвся в квартирі позивача, йому, свідку, невідомо. Суд, вислухав у судовому засідання позивача, свідка, дослідивши письмові докази, приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, виходячи з наступного. З копії договору купівлі-продажу квартири від 12 вересня 2005 року, встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] продали та зобов'язуються передати у власність [PERSON] належні кожному з них по 1/6 частині в квартирі за адресою: [ADDRESS], а [PERSON] купив та зобов'язується прийняти у власність вищевказану квартиру загальною площею 70,2 кв.м, житловою площею 43,9 кв.м, та сплатити за неї грошову суму, що вказана в цьому договорі. Абзацом першим пункту 15 договору передбачено, що продавці зобов'язуються знятися з реєстраційного обліку до 19 вересня 2005 року. Договір посвідчено приватним нотаріусом Пологівського районного нотаріального округу Запорізької області Черкун В.І. 12 вересня 2005 року та зареєстровано в реєстрі за №3969 (а.с.10-12). З копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №8479684 від 28 вересня 2005 року встановлено, що [PERSON] є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], форма власності приватна (а.с.14). З копії акту про підтвердження відсутності особи від 10 жовтня 2018 року встановлено, що [PERSON], який мешкає за адресою: [ADDRESS], [PERSON], яка мешкає за адресою: [ADDRESS], та [PERSON], який мешкає за адресою: [ADDRESS], стверджують, що [PERSON] з моменту передачі квартири за адресою: [ADDRESS] у власність [PERSON] не мешкає в ній та ніколи не з'являвся (а.с.16). Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, оскільки відповідач не є власником (співвласником) спірної квартири, не проживає в ній, витрати по утриманню квартири не несе, комунальні послуги не сплачує, умови абз.1 п.15 договору купівлі-продажу квартири від 12 вересня 2005 року не виконав, суд вважає, що реєстрація відповідача в належній позивачу квартирі порушує право останнього як його власника. Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Outcome: approved