Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що він являється власником будинковолодіння, що знаходиться по вул.Д.Галицького, 25 в с.Княжий Міст Мостиського району Львівської області. Вказане будинковолодіння належить йому на праві приватної власності згідно реєстраційного посвідчення, виданого на підставі договору купівлі-продажу від 27.08.1998 року. Стверджує, що окрім нього в даному будинку фактично проживають: дочка [PERSON], зять [PERSON], внук [PERSON], а також син [PERSON] Зазначає, що в будинку також зареєстрована колишня дружина та відповідачка по справі [PERSON] Остання фактично не проживає там понад два роки. Вказаний будинок покинула добровільно, забравши усі свої речі. Стверджує, що факт не проживання відповідачки [PERSON] в належному йому на праві власності житловому будинку підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов проживання Судововишнянської міської ради Львівської області. З огляду на наведене, просив суд ухвалити рішення, яким усунути йому (позивачу) перешкоди у користуванні будинком, що розташований за адресою: с.Княжий Міст, вул.Д.Галицького, 25 Мостиського району, шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим будинком. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, проте подав заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд слухати справу у його відсутності та проти винесення судом заочного рішення не заперечує. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, будучи своєчасно та належним чином повідомленою про дату та час слухання справи, а також не надіслала клопотання про відкладення розгляду справи. Представник третьої особи - Мостиського РВ ГУ ДМС у Львівській області в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. Згідно ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи наведене, суд вважає, що у справі є в наявності достатньо матеріалів про права і взаємовідносини сторін для розгляду справи за відсутності відповідачки і постановлення заочного рішення, оскільки прийняття такого рішення не суперечить закону та відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Дослідивши подані документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що даний позов слід задовольнити з огляду на таке. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до вимог частини 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право. Частиною 3 цієї ж статті також передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Судом встановлено, що будинковолодіння №25 по вул. Д.Галицького, 25 в с.Княжий Міст Мостиського району Львівської області належить на праві приватної власності [PERSON], позивачу по справі, згідно реєстраційного посвідчення від 18.10.1999 року, виданого на підставі договору купівлі-продажу від 27.08.1998р. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти. Користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 ст.319 Цивільного Кодексу України передбачено, що позивач як \~власник має право володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 зазначеного Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Із акту обстеження матеріально побутових умов господарства [PERSON] від 09.02.2017 року за №40, відомо, що в будинку №25 по вул.Д.Галицького в с.Княжий Міст Мостиського району Львівської області зареєстрована відповідачка [PERSON], однак остання понад два роки в даному будинку не проживає. У відповідності до пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», по справах про визнання\~\~наймача або члена його сімї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Із матеріалів цивільної справи не встановлено обставин створення позивачем [PERSON] перешкод відповідачці [PERSON] у користуванні спірним жилим приміщенням, остання за захистом своїх прав на проживання у будинку позивача не зверталася. Встановлено, що відповідачка [PERSON] добровільно залишила будинок, на протязі останніх двох років не проживає в такому. Відповідно до змісту ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.58-59 ЦПК України. Своїми процесуальними правами позивач [PERSON] розпорядився на власний розсуд, а відповідачка [PERSON] не тільки не надала ніяких доказів на спростування доводів позивача, але й не зявилася в судове засідання без поважних причин, хоча про день, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Згідно зі ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як відомо із змісту ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищенаведене, а також те, що відповідачка [PERSON] відсутня за спірним місцем проживання без поважних причин більше строку, встановленого ч.1 ст.71 Житлового кодексу України, а саме понад один рік, немає жодних підстав для її вселення у спірний будинок, всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх в сукупності, суд приходить до висновку, що є всі підстави для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням - будинком, що належить позивачу та розташований по вул. Д.Галицького, 25 в с.Княжий Міст Мостиського району Львівської області.

Outcome: approved