Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-27 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом про стягнення із відповідача Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на його користь 191658,24 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 січня 2016 року по 26 лютого 2019 року. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він працював в ЛМКП «Львівтеплоенерго». 05.01.2016 звільнений у зв`язку із станом здоров`я, який перешкоджав виконувати роботу. Починаючи з липня 2010 року по червень 2015 року відповідач здійснював йому нарахування заробітної плати з порушенням норм чинного законодавства, що призвело до суттєвого заниження її розміру. Він був змушений звернутися до суду з позовом про стягнення заробітної плати. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 11 листопада 2016 року стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на його користь заборгованість із заробітної плати в розмірі 39653,17 грн. Крім цього, рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 15 вересня 2017 року стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на його користь 22844,88 грн. надбавок та доплат до заробітної плати. Також, рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 12 грудня 2018 року стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на його користь 57643,91грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати. Враховуючи, що з дня звільнення з роботи заробітна плата йому не була виплачена в повному обсязі, то у відповідності до вимог ст.117 КЗпП України\~відповідач зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку. В зв`язку з вказаним, просить позов задовольнити. 20 червня 2019 року представник відповідача ЛМКП «Львівтеплоенерго» подала до суду письмовий відзив, в якому просить застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] до 39999,24 грн. 22 липня 2019 від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якій він зазначає, що підстав зменшувати розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні немає, а тому просить задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі. Ухвалою суду від 30 серпня 2019 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків такої. Ухвалою суду від 19 вересня 2020 року провадження по справі зупинено до ухвалення Великою Палатою Верховного Суду рішення у справі №761/9584/15-ц. Ухвалою суду від 25 березня 2020 року провадження по справі поновлено та призначено справу до розгляду. 07 квітня 2020 року від представника відповідача ЛМКП «Львівтеплоенерго» надійшли додаткові пояснення в яких вона просить у задоволені позову відмовити, мотивуючи це тим, що позивач пропустив трьох місячний строк звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав викладених у ньому, наголосив на тому, що невиплата заробітної плати протягом тривалого періоду відбулась з вини відповідача. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила, зазначила, що з розрахунком позивача погоджується, але останній свідомо затягував із часом звернення до суду з даним позовом для того щоб збільшити суму стягнення середнього заробітку. На виконання рішень суду, 11.08.2017, 02.11.2017 та 06.11.2017 з позивачем був проведений повний розрахунок по заборгованості з виплати основної заробітної плати, надбавок та доплат за роботу в нічний час, за роботу у шкідливих умовах праці та за високу професійну майстерність. 26.02.2019 позивачу перераховано компенсацію втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків її виплати. Крім того, вважає, що позивач пропустив строк звернення з позовом до суду, оскільки фактичний розрахунок з позивачем саме по заробітній платі проведений 06.11.2017, а з позовом [PERSON] звернувся в травні 2020 року, тобто з пропуском строку звернення до суду. Просила відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 11 листопада 2016 року у справі за позовом [PERSON] до ЛМКП «Львівтеплоенерго» про визнання дій незаконними, стягнення не нарахованої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди вирішено: позов задовольнити частково; стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь [PERSON] заборгованість із заробітної плати в розмірі 39653,17 грн. Вказане рішення оскаржувалось та ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 24 квітня 2017 року залишене без змін. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 15 вересня 2017 року позов [PERSON] до ЛМКП «Львівтеплоенерго» про стягнення заробітної плати задоволено, стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» в користь [PERSON] 22844,88 грн. заробітної плати. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 12 грудня 2018 року позов [PERSON] до ЛМКП «Львівтеплоенерго» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати задоволено, стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» в користь [PERSON] 57643,91 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати. Відповідно до ч.3 ст.2 Закону України «Про оплату праці» додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством. Таким чином, компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати входить в структуру заробітної плати і належить до сум, які підлягають виплаті працівнику в день звільнення. Вищевказаними рішеннями суду встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з ЛМКП «Львівтеплоенерго», зокрема, з 01.09.2007 по 05.01.2016 працював на посаді машиніста турбінного відділення котлотурбінного цеху ЛМКП «Львівтеплоенерго» 5 розряду. 05.01.2016 звільнений з роботи у зв`язку зі станом здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи згідно з наказом №7-к. Дане підтверджується також записами трудової книжки. Проте, відповідач ЛМКП «Львівтеплоенерго» не дорахував та не виплатив позивачу [PERSON] заробітну плату у повному обсязі за період з 2010 року по 2016 року, а саме, сума недорахованої та невиплаченої у день звільнення позивача заробітної плати склала 120141,96 грн. Вказане недорахування заробітної плати було зумовлено тим, що відповідач ЛМКП «Львівтеплоенерго» неправомірно зменшував встановлений законодавством розмір мінімальної заробітної плати, на основі якого, проводив розрахунок мінімальної тарифної ставки. Відповідно до\~ч.4\~ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 26 лютого 2019 року позивачу [PERSON] відповідачем виплачено недораховану заробітну плату, що підтверджується випискою АТ КБ «Приватбанк» з карткового рахунку та довідкою наданою відповідачем. Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права. Остаточний розрахунок з позивачем проведений відповідачем 26 лютого 2019 року, проте вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за вказаний період позивачем заявлена не була. Посилання представника відповідача на рішення Європейського суду з прав людини від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» (заява № 377/02) як на підставу для відмови у задоволенні позову є безпідставними, оскільки у вказаному рішенні Європейський суд з прав людини не здійснював тлумачення статті 117 КЗпП України та лише констатував можливість двоякої дії цієї статті, вказавши при цьому, що, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство. Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Беручи до уваги, що повний розрахунок з [PERSON] був проведений 26 лютого 2019 року, тому перебіг тримісячного строку звернення до суду почався з 27 лютого 2019 року, а відтак, суд приходить до висновку, що позивач, звернувшись до суду з даним позовом 20 травня 2019 року (відмітка на конверті) не пропустив тримісячний строк звернення до суду. За таких обставин, суд вважає некоректним твердження представника відповідача про те, що у позові має бути відмовити у зв`язку з пропуском тримісячного строку звернення до суду, та не бере ці твердження до уваги. Позивач надав суду розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при його звільнені у розмірі 191658,24 грн., який охоплює період з 06 січня 2016 року по 26 лютого 2019 року. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117\~КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117\~КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» було роз`яснено, що у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц прийшла до висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Позивач звернувся до суду з цим позовом у травні 2019 року, тобто зі спливом більш ніж трьох років після звільнення з роботи, яке мало місце 05 січня 2016 року. Позивач не надав суду належних та допустимих доказів ні під час розгляду цієї справи, ні під час розгляду цивільних справ № 464/6855/16-ц, №464/4626/17, 464/6007/18, які б вказували на те, що він звертався на момент звільнення до відповідача з вимогою про відповідні виплати щодо недорахованої заробітної плати. У матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили, що позивач не знав про його право на отримання заробітної плати не нижче від мінімальної та на отримання доплат за шкідливі умови праці, зокрема, не був ознайомлений із колективним договором, або що були інші обставини, які заважали реалізувати зазначене право. Відповідач під час розгляду справи № 462/6855/16-ц заперечував проти права позивача на отримання недорахованої заробітної плати, а тому факт порушення цього права та сума відповідної недорахованої, невиплаченої заробітної плати були встановлені лише під час судового розгляду. Сума недорахованої, невиплаченої заробітної плати, яка встановлена рішеннями Сихівського районного суду м. Львова становить 120141,96 грн. є значно меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (191658,24 грн). З огляду на очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку із встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 40000,00 грн. Тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Щодо розподілу судових витрат між сторонами, то суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до частини 1 та 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1916,58 грн., що підтверджується квитанцією №22540074 від05.09.2019, а також понесено судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №92 від 19.08.2019. Відтак з відповідача на користь позивача слід стягнути 399,99 грн. судового збору та 834,80 грн. витрат на професійну правничу допомогу. На підставі наведеного та

Outcome: partial