Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання договору позики недійсним, укладеним у травні 2013 року між ним та відповідачем , як вчинений під впливом обману, та стягнути з [PERSON] збитки у подвійному розмірі 2000 грн. Обґрунтовуючи вимоги вказав, що у травні 2013 року надав [PERSON] у позику 1000 грн на особисті потреби, при цьому документально позику не оформили, оскільки відповідач є дочкою його цивільної дружини , тому їй довіряв. У липні 2013 року звернувся до позивачки з проханням повернути позичені гроші, проте остання відмовилась, мотивуючи тим, що вона не мала на меті їх повертати, оскільки у 2009 році провела у його квартирі ремонт, а гроші за ці послуги не отримала. Вважає, що таким чином відповідач ввела його в оману щодо обставин , які мають істотне значення для укладення договору позики, тому повинна відшкодувати збитки у подвійному розмірі. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив задовольнити, посилаючись на ті самі обставини. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд, у відповідності з ст.ст. 169,224 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Свідок [PERSON] у суді пояснила, що вона проживає у цивільному шлюбі з позивачем. У травні 2013 році чоловік [PERSON] позичив її дочці відповідачці [PERSON] 1000 грн, які не повернула. Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. До такого висновку суд приходить на підставі з наступного. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян , а у випадках , коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Всупереч цим вимогам суду не надано доказів на підтвердження укладення договору позики між сторонами , як цього вимагає ст. 1047 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України, правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є додержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, частиною третьою цієї статті передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього ж Кодексу), такий правочин визнається недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Отже, підставою для визнання правочину недійсним відповідно до зазначеної норми, є введення однією стороною іншої сторони правочину в обман щодо обставин, які мають істотне значення. Якщо особа, яка вчинила правочин (ч. 1 ст. 229 ЦК), помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно з роз'ясненнями, наданими в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони цього правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, тобто позивач. Згідно із ч.3 ст. 10 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень , надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України. Оцінивши пояснення свідка ,допитаного у судовому засіданні, посилання позивача на те, що між сторонами було укладено договір позики внаслідок обману з боку відповідачки , а тому, на його думку, є підстави для визнання правочину недійсним, суд не приймає до уваги , оскільки такий факт матеріалами справи та поясненнями позивача, належними та достовірними доказами, не доведений, як того вимагають приписи статей 10, 11 ЦПК України. Розподіляючи судові витрати між сторонами суд керується ст. 88 ЦПК України, відповідно до якої стороні , на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають , тому судові витрати необхідно віднести на його рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed