Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання договору недійсним. Позовні вимоги мотивує тим, що між ним та Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» 27.04.2007 р. було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №40.29-48/171. За вказаним договором сторони домовились, що банк надає позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. У відповідності до вимог п. 1.1.1 Договору, надання кредиту здійснювалось окремими частинами Траншами, зі сплатою 12,85 процентів річних та комісій, в межах максимального ліміту заборгованості до 247 825 доларів США. Як ціль кредитування було зазначено: на поточні потреби. 27.04.2007 р. в забезпечення виконання зобов'язання було оформлено Договір іпотеки №013/195-І, відповідно до якого в іпотеку було передано нежиле приміщення №166 (літ.А), загальною площею 162,70 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Позивач вважає, що договір про надання відновлювальної кредитної лінії суперечить законодавству України виходячи з наступного. Зміст Договору суперечить ч. 2 ст. 11, ст. 21 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки ні перед укладенням Договору, ні протягом його дії, Відповідач не повідомив позивача у письмовій формі про умови надання кредиту, та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування, як того вимагає Закон, а саме: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Позивачу з боку Банку не надано жодної інформацію про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, не надано інформації про вірогідність і наслідки такого подорожчання, що спричинило придбання позивачем продукції (кредиту), яка не має потрібних властивостей, а саме стійкої вартості оплати за кредит. В кредитному договорі містяться умови, які регулюють внесення змін (доповнень) та розірвання Договору, лише в односторонньому порядку, і лише в інтересах та з боку Банку (п. 2.13.1, 2.13.2, 2.13.3 Договору). Згідно п. 8 ч. 1 ст. 6 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір повинен містити - порядок зміни і припинення дії договору. Кредитний договір взагалі не містять порядку його зміни, який враховував би інтереси споживача (Позичальника), та не містить умови про порядок припинення, а це є суттєвими умовами (ст. 628 ЦКУ), а тому Договір в цілому суперечить п. 8 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Все, що написано в статті 2 Договору можна трактувати досить широко і не на користь Позичальника, особливо він не дає вибору відстояти свої інтереси у разі не згоди з підняттям відсоткової ставки. Там передбачено, або Позивач погоджується на запропоновані Банком умови, або має повернути достроково весь кредит, що саме по собі є дискримінацією, тобто таким, що всупереч принципу добросовісності має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Фактично, ще в момент підписання Договору Позивача поставлено в невигідне та таке, що порушує його права становище. Договір містить суттєві невідповідності його змісту актам законодавства України, ці невідповідності свідомо допущені Банком і націлені проти прав та інтересів Позивача. Так як будь-яка із зазначених умов, є істотною умовою Договору, відповідно вимог законодавства України, позивач вважає, що відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність будь-якої із зазначених умов окремо, а разом всіх тим паче, має наслідком недійсності правочину (Договору) в цілому, з усіма правовими наслідками які закон з цим пов'язує. Згідно п. 33.11. Договору, в день укладення договору Позичальник зобов'язується сплатити кредитору комісію за відкриття справи та відкриття позичкового рахунку в розмірі 0,99 процентів від суми кредиту по курсу НБУ. У відповідності до п. 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженим постановою НБУ від 10.05.2007, № 168, «Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). На підставі наведеного позивач просить визнати договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 40.29-48/171 від 27.04.2007 року недійсним. Судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову та застосувати строк позовної давності до вимог за позовною заявою про визнання Договору про надання відновлювальної кредитної лінії №40.29-48/171 від 27.04.2007 р. недійсним, оскільки позивач звернувшись до суду з позовом 11 квітня 2017 року пропустив трьохрічний строк позовної давності, який вичерпався 27.04.2010 р. У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив, що вимоги позову є безпідставними виходячи з наступного. Згідно ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. У відповідності до п. 3 ч. 7 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» право відкликання згоди не застосовується щодо споживчих кредитів, наданих на купівлю послуги, виконання якої відбулося до закінчення строку відкликання згоди. Проте, позивач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом чотирнадцяти днів з моменту отримання копії примірника договору не скористався. Перед підписанням договору кредиту позивачу було надано всю достовірну та вичерпну інформацію про умови отримання, користування та повернення кредиту, про що свідчить власноручний підпис позивача в запиті на отримання кредиту. З укладеного між сторонами Кредитного договору вбачається, що його кожний аркуш засвідчений підписом позивача, тобто позивач при його укладенні ознайомився з усіма істотними та іншими умовами договору. У кредитному договорі зазначена мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткова ставка, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту. Розмір та умови надання та повернення грошових коштів, а також сплати процентів, у тому числі черговість погашення заборгованості, були визначені за домовленістю сторін у кредитному договорі, що відповідає принципу свободи договору. Укладаючи договір, сторони досягли згоди з усіх його істотних умов. Договір укладено у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Укладений кредитний договір був спрямований на реальне настання наслідків, що були ним обумовлені, тобто банк надав, а позивач взяв кредит та зобов'язався повернути його банку відповідно до умов Кредитного договору. Представник відповідача зазначив, що позивачем хибно трактовано умови Кредитного договору в частині зміни процентної ставки за кредитом. Пунктами 2.13, 2.13.1, 2.13.2, 2.13.3 Кредитного договору зазначено підстави та механізм зміни процентної ставки, згідно зазначених пунктів ні про яку односторонню зміну процентної ставки банком не передбачено. Також представник відповідача посилався на те, що Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені Постановою Правління Національного Банку України №168 від 10 травня 2007 року, були введені в дію постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року, пунктом якої визначено, що вона набирає чинності через 10 днів після державної реєстрації в Міністерстві юстиції України, а оскільки реєстрація вказаного акту у Міністерстві юстиції України відбулася 25 травня 2007 року, то вони набрали чинності з 04 червня 2007 року, а тому їх застосування до спірних правовідносин є безпідставним. Відповідно до пункту 2.4 глави 2 розділу II «Доходи і витрати банку» Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 255, в редакції, чинній на час укладення кредитного договору, комісійні доходи і витрати - операційні доходи і витрати за наданими (отриманими) послугами, сума яких обчислюється пропорційно сумі активу або зобов'язання чи є фіксованою. Комісії, шо отримані (сплачені) банком за зобов'язання з кредитування (резервування кредитної лінії) під час ініціювання або придбання кредиту, визнаються невід'ємною частиною доходу (витрат) фінансового інструменту, якщо є ймовірність того, що кредитний договір буде укладено. Якщо строк наданого зобов'язання з кредитування закінчується без надання кредиту, то на кінець строку зобов'язання комісії визнаються комісійними доходами (витратами). Комісії, що отримуються (сплачуються) під час надання послуг, визнаються доходами (витратами). До них належать: комісії за розрахунково-касове обслуговування клієнтів; комісії за обслуговування кредитної заборгованості; комісії за резервування кредитної лінії, які розраховуються на пропорційній часу основі протягом строку дії зобов'язання; комісії за управління інвестицією тощо. Вказане свідчить про те, що під час укладення кредитного договору банк керувався чинними на той час Правилами № 255 та визначив у пункті 3.3.11 Кредитного договору плату за відкриття справи та відкриття позичкового рахунку в розмірі 0, 99 процентів від суми кредиту. За вищевикладених обставин представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову, оскільки не вбачається порушення прав саме позичальника за договором щодо ненадання банком повної інформації по умовах даного кредиту. У поданій до суду відповіді на відзив позивач зазначив, що відповідачем при укладені Договору були порушені вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». Банк в односторонньому порядку даним Договором залишив за собою право в будь-який час підвищувати процентну ставку, а також передбачив своє право, в разі незгоди позичальника, чи взагалі без згоди, вимагати повернення всієї суми кредиту, тобто при укладенні кредитного договору також були порушені вимоги ст. 525 ЦК України. Позивач підтримав доводи, наведені у позовній заяві а також зазначив, що оспорюваний кредитний договір відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України є недійсним. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що 27.04.2007 р. між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк») та [PERSON] було укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №40.29-48/171, відповідно до умов якого кредитор зобов'язується надати позичальникові грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Відповідно до підпункту 1.1.1 Кредитного договору надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами (Траншами), зі сплатою 12,85 процентів річних та комісій, в розмірі та порядку визначеному цим Договором, в межах максимального ліміту заборгованості до 247 825 Доларів США 00 центів, з графіком зменшення максимального ліміту заборгованості на 10-те число кожного місяця та кінцевим терміном повернення заборгованості за Кредитом до 26 квітня 2016 року на умовах визначених цим Договором. Кредит надається позичальнику на поточні потреби. Пунктами 2.2, 2.3 Кредитного договору передбачено, що моментом (днем) надання Траншу Кредиту вважається день списання кредитних коштів з позичкового рахунку в сумі відповідного Траншу Кредиту. Моментом (днем) повернення Траншу Кредиту вважається день зарахування на позичковий рахунок кредитора суми Траншу Кредиту. Пунктами 2.4, 2.5, 2.6, 2.7 Кредитного договору передбачений порядок нарахування та сплати процентів за користування кредитом. Згідно п. 2.13 Договору, у разі зміни процентних ставок на кредитному ринку України, в тому числі внаслідок прийняття компетентними державними органами України рішень, що прямо або опосередковано впливають на стан кредитного ринку України, а також за рішенням Правління, Комітету з питань управління активами та пасивами, Кредитно-інвестиційного комітету, Тарифного комітету Кредитора, Кредитор має право ініціювати зміну розміру процентів та комісій, визначених п. 1.1.1 цього Договору. Підпунктом 2.13.1 Договору передбачено, що про намір змінити розмір процентів за надання Кредиту та/або комісій, Кредитор зобов'язаний повідомити позичальника не пізніше ніж за десять робочих днів до дати початку їх застосування, а також надати для укладення відповідну додаткову угоду. Згідно пунктів 2.13.2, 2.13.3 Договору, у разі, якщо позичальник погодиться зі зміненим розміром процентів за кредитом та/або комісій, він зобов'язаний протягом строку, зазначеного в п. 2.13.1 цього Договору, підписати надану Кредитором додаткову угоду про внесення змін до цього Договору та повернути її Кредитору. У разі, якщо позичальник не погодиться з запропонованим кредитором розмірами процентів та/або комісій, він зобов'язаний протягом строку, зазначеного в п. 2.13.1 цього Договору,повернути Кредитору існуючу заборгованість за Кредитом, сплатити нараховані проценти, комісії, можливі штрафні санкції в повному обсязі. Після сплати позичальником зазначених сум дія цього Договору вважається припиненою. Також п. 3.4.2 Кредитного договору передбачено, що позичальник має право звернутися до кредитора з клопотанням про зменшення процентної ставки. Саттями 3, 4 Кредитного договору передбачені права, обов'язки та відповідальність сторін. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1,2,3,5,6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). На підставі п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Суд критично оцінює твердження позивача про те, що відповідачем не було повідомлено про умови надання кредиту, не надано в повному обсязі інформації про умови кредитування, інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, орієнтовної сукупної вартості кредиту, валютних ризиків під час виконання зобов'язань за договором, виходячи з наступного. Судом об'єктивно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 03.04.2007 р. відповідач [PERSON] власноруч підписав запит на отримання кредиту. У відповідності до Запиту: позичальник - [PERSON], валюта - долар США; бажана сума кредиту - 247 825,00; строк - 108 міс., відсоткова ставка - 12,85 річних, цільове призначення - поточні потреби, відновлювальна кредитна лінія. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] підписав кожну сторінку кредитного договору № 40.29-48/171 від 27.04.2007 р., шо є підтвердженням факту його ознайомлення з усіма істотними умовами цього договору. На момент укладення кредитного договору [PERSON] був дієздатною особою, його волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі. Він не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору. Тобто, підписанням кредитного договору позичальник підтвердив свою здатність виконувати умови договору, свої права та обов'язки. Отже, наявність підписаного обома сторонами кредитного договору свідчить про те, що обидва його учасники бажали укласти договір та розуміли його наслідки, таке укладення відповідало внутрішній волі сторін, жодна з них не була примушена до укладення такого договору, а відтак, волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі. Згідно ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте, позивач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом чотирнадцяти днів з моменту отримання копії примірника договору не скористався. Укладаючи спірний договір в іноземній валюті, сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Незмінюваність курсу гривні відносно до іноземних валют, зокрема до долара США, законодавчо не закріплена. Нестабільність курсу гривні до долара США є загальновідомим фактом, який не міг бути невідомим позивачеві. На момент укладення кредитного договору позивач [PERSON] не був позбавлений можливості отримати кредит в національній валюті України, проте даним правом не скористався. Стосовно тверджень позивача про зміну відсоткової ставки в односторонньому порядку слід зазначити наступне. Зміна відсоткової ставки не може бути розцінена, як збільшення розміру процентів, встановлених кредитним договором, в односторонньому порядку оскільки вона прямо передбачена умовами двостороннього кредитного договору, а саме п. 2.13 Договору. Суд також зазначає, що згідно зі статтею 1056-1 ЦК України у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, слід виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. Відповідно до ч. 2. п. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» також передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни обліку ставки Національного банку України або в інших випадках. Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені Постановою Правління Національного Банку України №168 від 10 травня 2007 року, набирали чинності з 04 червня 2007 року, а тому їх застосування до спірних правовідносин є безпідставним, оскільки Кредитний договір між сторонами був укладений 27.04.2007 р. Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів щодо наявності в оспорюваному кредитному договорі умов, наслідком яких є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Таким чином, суд приходить до висновку, що при укладенні кредитного договору сторонами були дотримані вимоги Цивільного кодексу України, Законів України «Про захист прав споживачів» та «Фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а тому твердження позивача щодо невідповідності умов кредитного договору загальним засадам цивільного законодавства є безпідставними. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» недоведеність позовних вимог є самостійною підставою для відмови в позові, а тому заява представника відповідача про застосування строку позовної давності не підлягає розгляду, оскільки суд відмовляє задоволенні позовних вимог по суті. У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed