Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про захист честі та гідності, про стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги мотивує тим, що був вибраний уповноваженим представником громади села Глинники Славутського району Хмельницької області, в зв'язку з чим ним було укладено з Славутською районною державною адміністрацією договір оренди на 82 га земельної ділянки за межами села для випасання худоби. На орендованій ним земельній ділянці випасає свою худобу відповідачка. Після зауважень зі сторони позивача про неналежний випас відповідачкою своїх коней та попередження про можливу заборону такого випасу, відповідачка в присутності сторонніх осіб почала ображати позивача, вказуючи при цьому, що позивач «погрожував отруїти її коней», що він «ходить по сусідських городах, звідки викрадає капусту, моркву, буряки», що коли позивач працював в сільгосппідприємстві, то «з ферми викрадав бичків», крім того, коли зять відповідачки перевозив зерно, то позивач «з його підводи вкрав два мішки пшениці». Позивач [PERSON] вказує про те, що не погрожував [PERSON] що потруїть її коней, не вчиняв крадіжок з городів односельчан та з тваринницької ферми, а дану недостовірну інформацію розповсюджує відповідачка [PERSON], чим завдає позивачу душевних та нервових страждань. Дана недостовірна інформація принижує його честь і гідність, в зв'язку з чим він просить суд визнати інформацію, поширену [PERSON] недостовірною, та просить зобов'язати її вибачитись перед ним, а також стягнути на його користь компенсацію за заподіяну моральну шкоду в розмірі 3000 гривень та судові витрати по справі. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав зазначених в позовній заяві. Позивач [PERSON] дав пояснення, що в селі Глинники працює молокозбирачем, мав суперечку з відповідачкою через коні, які випасаються вночі, проте не говорив, що потруїть їх, про крадіжку зерна в зятя відповідачки йому невідомо, крадіжок городини не вчиняв. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та дала пояснення, що між нею та позивачем існує конфлікт протягом тривалого часу щодо випасу худоби на орендованому позивачем полі. Вказує про те, що її донька та зять сплачують кошти за випас худоби, а позивач безпідставно забороняє їм випасати коні вночі. В один з днів відповідачка виявила відсутність коня на полі в зв'язку з чим написала заяву до міліції, оскільки напередодні між нею та [PERSON] стався конфлікт. Заперечує, щодо позовних вимог позивача, вказує про те, що вони є безпідставними та необґрунтованими, позивач сам неодноразово її ображав та бив. Заслухавши пояснення сторін та свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та не підлягаючими задоволенню з наступних підстав. Відповідно ч.1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Частиною 3 ст. 277 ЦК України встановлено, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі та ділової репутації (п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Відповідно до ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Судом встановлено, що між сторонами склалися негативні відносини протягом тривалого часу. Судом також достовірно встановлено, що відповідачка [PERSON] після чергової суперечки з позивачем вказувала про те, що позивач відв'язав коней, які випасає на пасовищі вночі її родина. Даний факт у судовому засіданні визнала відповідачка, крім того, даний факт у судовому засіданні підтвердили свідки. Зокрема, свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що в один з днів серпня 2014 року відповідачка [PERSON] ображала її чоловіка [PERSON], говорила про те, що він крав капусту, моркву, зерно та бичків. Свідок [PERSON] дала пояснення, що була присутня при суперечці між [PERSON] та [PERSON], в ході якої обидві ображали одна одну, крім того, [PERSON] вказала, що [PERSON] погрожував потруїти коней. Свідок [PERSON] у судовому засіданні давала пояснення, що в квітні 2014 року вона особисто чула, як [PERSON] називала [PERSON] «рябим», ображала нецензурними словами, казала, що він краде городину. Свідок [PERSON] у судовому засіданні дав пояснення, що зі слів його дружини йому відомо, що в серпні 2014 року між [PERSON] та [PERSON] відбувалася суперечка з приводу коней. Особисто [PERSON] не чув від [PERSON] ніяких відомостей. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтвердили, що між [PERSON] та їх родиною існує конфлікт з приводу випасу коней. Свідок [PERSON] у судовому засіданні давала пояснення, що чула суперечку між [PERSON] та [PERSON], в ході якою [PERSON] казав [PERSON] забрати коні, бо він їх потравить. Аналізуючи показання усіх свідків, суд приходить до висновку, що їм всім відомо про конфлікт між [PERSON] з одного боку та [PERSON] з іншого з приводу випасу коней на полі. Про поведінку [PERSON] і її образливі висловлювання щодо [PERSON] свідки знають взагальному. Викладаючи пояснення, свідки не можуть пояснити конкретні обставини, зокрема, що, де і коли мало місце поширення недостовірних відомостей, зазначених позивачем. Не можуть підтвердити у яких формах, словах чи реченнях мало місце їх поширення. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] не приховують неприязних стосунків, які склалися у них по відношенню до відповідачки [PERSON], за таких обставин покази даних свідків суд не приймає до уваги, оскільки викликають сумнів в їх достовірності. Представник позивача у судовому засіданні вказував про те, що [PERSON] зверталася з заявами на дії позивача до правоохоронних органів, таким чином поширюючи неправдиву інформацію щодо [PERSON] Дослідивши повідомлення Славутського РВ УМВС України в Хмельницькій області, адресовані [PERSON] у відповідь на її заяви, суд приходить до переконання, що відповідачка [PERSON] мала право звертатися з заявами - повідомленнями до правоохоронних органів, і такі дії не є поширенням неправдивої інформації. Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Відповідно до роз'яснень, які містяться в пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року за № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. При цьому, за висновками, викладеними у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей), у випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів, інформація викладена у цих заявах, не є фактом поширення такої інформації щодо певної особи. Оскільки позивач не довів, що [PERSON], звертаючись з заявами до Славутського РВ, не мала наміру захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тому суд виходить з того, що вона діяла в межах здійснення її конституційного права на звернення до правоохоронних органів. А тому, у такий спосіб, вона не поширювала інформацію, що порушує особисті немайнові права позивача. Крім статті 32 Конституції України, яка гарантує судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї, згідно статті 34 Конституції України кожному гарантується також і право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист честі, гідності та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте й сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд повинен визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Згідно зі ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано ст. 34 Конституції України. Це право закріплено також в ст.10 Європейської конвенції «Про захист прав людини і основних свобод», яка відповідно до ст. 9 Конституції України є складовою частиною національного законодавства України. З огляду на зміст висловлювання, спосіб їх викладення, відсутність викладених фактичних даних з зазначенням місця, часу, точних обставин, переконує суд в тому, що висловлена [PERSON] інформація щодо висловлювань позивача з приводу коней є оціночним судженням без наявності в ній образи та наклепу. Дане висловлювання не може бути віднесене до негативної інформації з точки зору форми викладення оціночних суджень. Згідно частини 1 статті 11 Цивільно-процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 Цивільно-процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень проти них. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у розгляді справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі щодо яких виникає у сторін спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких підстав, коли позивач не надав суду жодних належних доказів про те, що поширена про нього інформація є відомостями, які містять фактичні дані, суд приходить до висновку, що розповсюджена інформація не є такою, що порочить його честь і гідність. Висловлювання, в яких визначено зазначене звернення, мають різкий характер, однак не можуть бути визнані такими, що порушують честь та гідність позивача, оскільки є особистою оцінкою відповідачки, яка не мала наміру поширення неправдивих відомостей і метою цих висловлювань не було приниження честі, гідності [PERSON] Крім того, особиста оцінка будь-яких дій чи бездіяльності іншої особи не може розцінюватись, як приниження честі та гідності особи, якої вони стосуються. Докази, які підтверджують негативні наслідки зазначених висловлювань позивачем [PERSON] не надані. Відповідно до положень частини 1 та пункту 4 частини 2 статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Статтею 280 цього Кодексу передбачено право фізичної особи у разі порушення її особистого немайнового права на відшкодування моральної шкоди. Доказів порушення честі та гідності [PERSON] діями [PERSON] матеріали справи не містять. Оскільки, відповідно до абзацу 4 пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження, критичні рецензії творів не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд також відмовляє позивачу в задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди. Таким чином, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] в заявлених ним межах та про відсутність правових підстав для їх задоволення. На підставі ст.ст. 3, 11, 16, 23, 269-271, 275, 277, 280, 1167 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed