Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів про встановлення порядку користування квартирою. Свої вимоги позивач мотивує тим, що квартира [ADDRESS] належить їй та відповідачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях на підставі свідоцтва про право власності на житло від 09.11.1995 року. Згідно технічного паспорту квартира складається з трьох кімнат, житловою площею 41,9 кв.м., а саме: 1-а кімната - 17,1 кв.м., 2-а кімната - 9,9 кв.м., 3-я кімната - 14.9 кв.м . Доля кожного із співвласників у житловій площі становить 10,475 кв.м. на одну особу. Як зазначає позивач, між сторонами склався порядок користування квартирою, відповідно до якого вона користується кімнатою, площею 9,9 кв.м., відповідачі [PERSON] та [PERSON] користуються кімнатами, площею 17,1 кв.м. та 14,9 кв.м., відповідач [PERSON] в квартирі не проживає. На даний час між сторонами виникають суперечки та конфлікти, в тому числі стосовно квартири та через сплату комунальних послуг. Вона та відповідач постійно сваряться, 06.04.2017 року зареєстровано її заяву щодо нанесення їй відповідачем тілесних ушкоджень, що додатково свідчить про неможливість спільного користування квартирою. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити її вимоги та встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , виділивши їй у користування кімнату, житловою площею 9,9 кв.м., а у користування відповідачів дві кімнати, площею 17,1 кв.м. та 14,9 кв.м.; місця загального користування залишити у спільному користуванні власників. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 06.12.2017 року відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12.06.2018 року закінчено підготовче провадження у цивільній справі, справа призначена до розгляду по суті. Відповідно до копії свідоцтва про зміну імені від 15 лютого 2019р., позивач [PERSON] змінила прізвище та ім`я на [PERSON] . 11.09.2018 року до суду надійшов відзив відповідачів на позовну заяву. У даному відзиві відповідачі заперечують проти позову, вказуючи на те, що спірна квартира, яка перебуває у їх з позивачем спільній власності, складається з трьох кімнат. З урахуванням того, що усі співвласники є повнолітніми і кожен з них має особисте життя, виділення позивачу у користування окремої кімнати порушить права інших співвласників, оскільки на трьох дорослих осіб у користуванні залишиться тільки дві кімнати. Також, відповідачі зазначили про те, що позивачем не надано доказів того, що вона користується спірною квартирою та належно виконує свої обов`язки співвласника. Відповідач [PERSON] стверджує, а інші відповідачі підтверджують, що користування квартирою здійснюються ними спільно, при цьому жодних спорів щодо користування квартирою немає. Сплату комунальних платежів згідно усної домовленості між відповідачами здійснює відповідач [PERSON] Твердження ж позивача про наявність кримінального провадження не має відношення до даної справи. Крім того, органами досудового розслідування не встановлено фактів жодних протиправних дій та/або наявності факту кримінального правопорушення відносно позивача ні з боку відповідачів, ні з боку будь-яких третіх осіб. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав та обставин викладених у позові, при цьому вказали, що визначення запропонованого позивачем порядку користування квартирою дозволить вирішити конфлікт щодо користування нею та не призведе до погіршення прав відповідачів. Позивач постійно проживає у кімнаті, площею 9,9 кв.м. Крім неї у квартирі фактично проживає лише відповідач [PERSON] Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Представник третьої особи, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надавши суду листа, в якому просить розглядати справу в його відсутність та винести рішення згідно чинного законодавства. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідачів та представника третьої особи на підставі наявних доказів. Суд, вислухавши пояснення позивача та представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, приходить до наступного. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної власності позивачу [PERSON] та відповідачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 09.11.1995 року, виданого Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної ради (а.с.9). Відповідно до копії технічного паспорту, квартира [ADDRESS] складається з 3-х кімнат, жилою площею 41,9 кв.м., у тому числі: 1-а кімната - 17,1 кв.м., 2-а кімната - 9,9 кв.м., 3-я кімната - 14,9 кв.м., кухні, площею 7,3 кв.м., ванної кімнати, площею 2,6 кв.м., вбиральні, площею 1,0 кв.м., коридору, площею 11,8 кв.м., вбудованої шафи, площею 1,0 кв.м., лоджії, площею 3,8 кв.м. Загальна площа квартири 69,4 кв.м. (а.с.10-11). Згідно копії довідки про реєстрацію місця проживання особи Відділу з питань реєстрації місця проживання Деснянської РДА від 27.10.2017 року № 102/30/35762, а також відповідної відмітки у копії паспорта, позивач зареєстрована у спірній квартирі з 13.07.2017 року (а.с.4, 13). Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до ч.1 ст.319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.2 ст.319 Цивільного кодексу України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом ст.5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до статті 356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. За положенням частини першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Як роз`яснено в п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року, в силу ст. 104 ЖК України суд вправі задовольнити вимоги члена сім`ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім`ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов. За положеннями ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до ч.1 ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Відповідно до ч.3 ст.358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Отже, як витікає з норм цієї статті, учасники спільної часткової власності повинні погоджувати один з одним свою поведінку по володінню, користуванню і розпорядженню спільною річчю, вони здійснюють правомочності по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном за спільною згодою. Право кожного із співвласників по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном, одночасно створює для нього і обов`язок погодити свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими співвласниками. Якщо ж співвласники не дійдуть згоди з питання щодо здійснення повноважень по володінню і користуванню спільним майном, то спір, що виник, може бути вирішений судом. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року (справа № 6-1500 цс15). Як роз`яснено в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року за № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема за позовами про визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю. Згідно з п.14 цієї Постанови Пленуму Верховного Суду України, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника /учасників/ цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися, як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року за № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями /квартирами, кімнатами/ такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення /кухня, коридор тощо/ можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також між учасниками спільної сумісної власності. Враховуючи вищевикладене, встановлені обставини справи, беручи до уваги принцип непорушності права власності та його складову - право користування, суд приходить до висновку, що в даному випадку, встановити порядок користування спірною квартирою із дотриманням прав кожного із співвласників на володіння, користування та розпорядження відповідно до їх часток у праві спільної часткової власності, відповідно до запропонованого позивачем варіанту - неможливо і при встановленні такого порядку користування квартирою будуть суттєво порушуватись права відповідачів, як співвласників. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Під час судового розгляду позивачем та її представником не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування вимог. Так, позивачем не доведено факт існування конфлікту між нею та відповідачами з приводу порядку користування квартирою. Надання позивачем копії листа та витягу з ЄРДР від 06.04.2017 року про те, що відповідач наніс позивачу тілесні ушкодження не свідчить про наявність неузгодженості щодо користування житлом. Також, позивачем не надано доказів того, що між сторонами тривалий час існує певний сталий порядок користування кімнатами у спірній квартирі. Суд звертає увагу і на те, що позивач зареєстрована у спірній квартирі з 13.07.2017 року, з даним позовом звернулась в грудні 2017 року, відтак, на момент її звернення до суду порядок користування житлом не був сталим. Доказів того, що позивач постійно проживала у спірній квартирі та займала кімнату, площею 9,9 кв.м., до моменту реєстрації у 2017 році, суду не надано. Крім того, на думку суду, в разі визначення порядку користування квартирою відповідно до позовних вимог будуть порушені права відповідачів, оскільки виділити кожному власнику кімнати площами, що відповідають їх частці у власності, не вбачається можливим. За таких обставин, враховуючи викладені норми чинного законодавства України, задоволення вимог позивача призведе до порушення права спільної часткової власності інших співвласників квартири - відповідачів, що є неприпустимим. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в зв`язку з недоведеністю та необґрунтованістю. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, то відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed