Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON], за якою просить суд: зобовязати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою належної на праві власності [PERSON] розташованою за адресою м. Ужгород, вул. Ротмана, 23, шляхом демонтажу збудованого паркану, яким огороджено зазначену земельну ділянку та не чинити перешкод у майбутньому. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив наступне. Позивачу на праві приватної власності належить нерухоме майно земельна ділянка розташована за адресою м. Ужгород, вул. Ротмана, 23 розміром 0.049га. Вказану земельну ділянку позивач одержав в дар на підставі договору дарування від 26.11.2004 року. Своє право власності на земельну ділянку позивач зареєстрував у встановленому законом порядку, про що видано відповідний акт на право власності. Також 15.07.2006 відбулося виділення даної земельної ділянки в натурі та погоджено її межі із суміжними землекористувачами, про що складено відповідний акт. Станом на день подання позову позивач позбавлений можливості вільно використовувати вказану земельну ділянку, оскільки остання загороджена мурованим парканом спільно з земельною ділянкою, розташованою за адресою м. Ужгород, вул. Ротмана, 25, яка належить відповідачеві [PERSON], використовується нею та членами її родини . Таким чином, за твердженням позивача відповідач без жодних на те правових підстав використовує земельну ділянку позивача для задоволення власних потреб. Враховуючи вищенаведене та у відповідності до ст. 391 ЦК України позивач звернувся до суду з відповідним позовом. Відповідач у судове засідання не прибув, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи був судом повідомлений належним чином, будь-які заяви від відповідача до суду не надходили. Заслухавши пояснення позивача, розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, а саме, з державного акту на право власності на земельну ділянку від 09.06.2008р., позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка, розташована за адресою: м. Ужгород, вул. Ротмана, 23 із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, площею 0,049 га. З матеріалів справи встановлено, що зазначена земельна ділянка була подарована позивачу за договором дарування земельної ділянки від 26.11.2004 року, укладеним [PERSON] (дарувальнк) та [PERSON]А (обдаровуваний), посвідченим нотаріусом Першої Ужгородською державною нотаріальною конторою [PERSON], реєстрацію нотаріальної дії здійснено за номером І-3534. Реєстрація вищенаведеного правочину підтверджена витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів №№377159. До матеріалів справи також долучено акт комісії Оноківської сільської ради від 13.10.2016 р., згідно з яким підтверджено, що земельна ділянка, яка належить позивачу, загороджена спільною огорожею із земельною ділянкою відповідача, підхід до земельної ділянки позивача можливий тільки із земельної ділянки, яка належить відповідачу. Водночас, в матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б засвідчували правомірність дій відповідача, щодо огородження земельної ділянки позивача. Натомість судом здобуто докази на підтвердження того, що позивач не має вільного доступу до своєї власної земельної ділянки, яка розташована за адресою м. Ужгород, вул. Ротмана, 23. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися правом власності на свій розсуд. Статтею 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Оскільки на земельній ділянці позивача відповідачем збудовано бетонну огорожу, виходячи із положень ст. 376 ЦК України зазначена споруда є самовільно збудованою. За приписами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК. Позов може бути пред'явлено до особи, яка здійснила будівництво, як про зобов'язання знесення забудови, так і про знесення забудови за рішенням суду самим власником (користувачем) земельної ділянки за рахунок особи, яка здійснила самочинне будівництво, з одночасним відшкодуванням підтверджених витрат на його знесення. Згідно зі ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом, водночас, ст. 91 цього Кодексу визначає обовязок власника земельної ділянки не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. За ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Положеннями ст. 212 ЗК України встановлено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Згідно з приписами ст. 16 ЦК України способами захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право. В силу ст. 391 ЦК України власник майна вправі в судовому порядку вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. При цьому, судове рішення покликане захищати порушені права осіб, тому вимога щодо зобовязання відповідача не чинити перешкод у користуванні земельною ділянкою в майбутньому не підлягає задоволенню як така, що заявлена передчасно за відсутності порушеного права. У відповідності до ст. 88 ЦПК України витрати із сплати судового збору у розмірі 551,21 грн. слід стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі ч. 3 ст. 209 та ч. 1 ст. 218 ЦПК України 24 листопада 2016 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 28 листопада 2016 року.

Outcome: partial