Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою про визнання [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 70 у будинку № 87 по пр. Миру в місті Маріуполі. В позовній заяві зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 10.10.2003 року. У зазначеній квартирі зареєстровані її дочки [PERSON], [PERSON] та онука [PERSON] З 2007 року [PERSON] та [PERSON] у зазначеній квартирі не проживають, а [PERSON] не проживає з 2012 року. На теперішній час особисті речі відповідачів по справі у квартирі відсутні, та останні не несуть витрат з утримання житлового приміщення, у звязку із чим, просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судове засідання не зявились, надали на адресу суду письмові заяви про розгляд справи у їх відсутність, не заперечували проти задоволення позовних вимог. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона є сестрою позивачки [PERSON] Зазначила, що [PERSON] у 2012 році вийшла заміж та виїхала на постійне місце проживання до Великобританії. [PERSON] та [PERSON] з 2007 року із позивачем не проживають, а проживають у Греції. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що він є сусідом позивачки по будинку. Зазначив, що [PERSON] та [PERSON] з 2007 року разом із позивачем не проживають, а проживають за кордоном. [PERSON] з 2012 року разом із позивачем не проживає, а проживає у Великобританії. Суд, дослідивши письмові докази по справі, допитавши свідків, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 10.10.2003 року, належить на праві власності квартира [ADDRESS], що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1825892 від 27.10.2003 року, виданим Маріупольським бюро технічної інвентаризації (а.с.7-8). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] з 2007 року, та відповідач [PERSON] з 2012 року за адресою: [ADDRESS] не проживають, що підтверджується показаннями свідків [PERSON] та [PERSON], допитаними у судовому засіданні. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідачі не є членом сімї позивача в розумінні положень Житлового кодексу Української РСР та Сімейного кодексу України. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до вказаного, а також виходячи зі смислу ч. 1 ст. 383 ЦК України, ст. 150, 156 ЖК України власник квартири на свій розсуд вирішує, чи буде особа, яка не є членом його сімї, проживати в його квартирі, чи не буде. Згідно ст. 391 ЦК України одним із засобів захисту права власності є усунення перешкод у здійсненні власником майна права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11.05.1994 року, який діє для України з 11.09.1997 року та прецедентній практиці Європейського суду з прав людини, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 2 ст. 31, ч. 1 ст. 174 ЦПК України відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, подавши відповідну заяву. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд вважає, що оскільки відповідачі більше року з власного бажання не проживає у квартирі, позовні вимоги визнали і таке визнання позову прийнято судом, тому позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11.05.1994 року, який діє для України з 11.09.1997 року, ч.1 ст. 319, ст. 391 ЦК України, ст.ст. 150, 163 ЖК Української РСР,

Outcome: approved