Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, посилаючись на те, що 11 жовтня 2016 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» укладено договір фінансового лізингу № 1502, відповідно до умов якого відповідач зобовязався придбати та передати в користування позивачу трактор марки «Булат» модель 254, обєм/тип двигуна 1,5/дизель, вартістю 4 931,61 дол. США, що еквівалентно за курсом національної валюти гривні станом на дату підписання договору становило 128 715,00 (сто двадцять вісім тисяч сімсот п'ятнадцять гривень) 00 коп. Договір фінансового лізингу № 1502 укладений ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» з [PERSON], як з фізичною особою, і останній мав намір обробляти цим трактором власну земельну ділянку. В день підписання сторонами договору фінансового лізингу № 1502 від 11 жовтня 2016 року позивач здійснив оплату комісії за організацію угоди в розмірі 12 871,50 (дванадцять тисяч вісімсот сімдесят одна гривня) 50 коп. з призначенням платежу за комісію за організацію угоди згідно з договором фінансового лізингу, що підтверджується квитанцією № 12 від 11.10.2016 року. Позивач, зазначає, що у договору наявні несправедливі умови, які призводять до дисбалансу договірних прав і обов'язків сторін договору, а самі умови договору є несправедливими. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 220, ч. 2 ст. 215 ЦК України позивач вважає, що договір фінансового лізингу № 1502 від 11 жовтня 2016 року є нікчемним, оскільки він не був нотаріально посвідченим. Крім того вказує, що ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» не має ліцензії на здійснення фінансових послуг, що суперечить вимогам чинного законодавства, у звязку з чим на підставі вимог ч. 1 ст. 227 ЦК України договір фінансового лізингу № 1502 від 11 жовтня 2016 року та в силу ч. 3 ст. 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним. Враховуючи викладене, позивач просив суд визнати договір фінансового лізингу № 1502 від 11 жовтня 2016 року недійсним та стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» на його користь грошові кошти в сумі 12 871,50 (дванадцять тисяч вісімсот сімдесят одна гривня) 50 коп. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду подав клопотання про розгляд справи у його відсутності, позов підтримав у повному обсязі та просив суд його задовольнити. У судове засідання представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Від представника відповідача до суду надійшли письмові заперечення на позов, в яких вимоги позивача не визнав, вважає їх безпідставними; зауважив, що в Україні діяльність з непрямого лізингу не ліцензується і відповідач має право надавати послуги з фінансового лізингу; вимога щодо обовязкового нотаріального посвідчення договору лізингу в діючому законодавстві відсутня; умови договору, укладеного з позивачем є справедливими; просив розгляд справи проводити за відсутності представника відповідача. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 11 жовтня 2016 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» укладено договір фінансового лізингу № 1502, відповідно до умов якого відповідач зобовязався придбати та передати в користування позивачу трактор марки «Булат», модель 254, обєм/тип двигуна 1,5/дизель, вартістю 4 931,61 дол. США, що еквівалентно за курсом національної валюти гривні станом на дату підписання договору становило 128 715,00 (сто двадцять вісім тисяч сімсот п'ятнадцять гривень) 00 коп. (п.п. 1.1, 1.2, 1.3 ст. 1, п. 8.2 ст. 8 Договору, Додатки №№ 1, 2 до Договору). Договір фінансового лізингу № 1502 від 11 жовтня 2016 року укладений ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» з позивачем [PERSON], як з фізичною особою. За умовами п. 1.7 Договору фінансового лізингу № 1502 предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачу протягом терміну, який становить не більше 30 (тридцяти) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: Комісії за організацію Угоди в розмірі 10 % вартості предмета лізингу (п. 9.1 ст. 9 Договору), Авансового платежу в розмірі 50 % вартості предмета лізингу (п. 9.2 ст. 9 Договору), та Комісії за передачу Предмет Лізингу в розмірі 3 % від вартості Предмета Лізингу (п. 9.7 ст. 9 Договору). У відповідності до п. 9.1 ст. 9 договору фінансового лізингу № 1502, комісія за організацію угоди являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу у розмірі 10 %, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення договору за його організацію та супроводження протягом терміну дії договору, незалежно від назви призначення платежу в квитанції на сплату. Розмір комісії визначено у додатку № 1 до даного договору (493,16 дол. США, що еквівалентно за курсом національної валюти гривні станом на дату підписання договору становило 12 871,50 грн.). Комісія за організацію угоди входить до складу обовязкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобовязаний сплатити до моменту отримання предмета лізингу. При цьому, комісія за організацію угоди, згідно з визначенням термінів у договорі, - першочерговий єдиноразовий платіж. Згідно п. 9.2 ст. 9 договору фінансового лізингу № 1502 авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 50 % від вартості предмета лізингу зазначеного у даному договорі та у додатку № 1 до даного договору (2465,80 дол. США, що еквівалентно за курсом національної валюти гривні станом на дату підписання договору становило 64 357,38 грн.). При цьому, авансовий платіж, згідно з визначення термінів у договорі, - це обовязковий платіж, що складає частину від вартості предмета лізингу, розмір якого визначено у додатку № 1 до договору, що сплачується лізингоодержувачем на користь лізингодавця, на умовах договору, до моменту передачі предмета лізингу. Згідно п. 9.7 ст. 9 договору фінансового лізингу № 1502 комісія за передачу предмета лізингу єдиноразовий платіж, розмір якого становить 3 % від вартості предмета лізингу, що має бути сплачений лізингоодержувачем на користь лізингодавця за здійснення необхідних дій, які повязані з передачею предмета лізингу лізингоодержувачу (147,95 дол. США, що еквівалентно за курсом національної валюти гривні станом на дату підписання Договору становило 3861,49грн.). Згідно з п. 9.6 договору фінансового лізингу № 1502 кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від їх призначення яке вказується у квитанції, зараховуються за даним договором у наступному порядку: - Комісія за організацію Угоди; - Авансовий платіж; - Комісія за передачу Предмета Лізингу, тощо. В день підписання сторонами договору фінансового лізингу № 1502 від 11 жовтня 2016 року позивач здійснив оплату комісії за організацію угоди в розмірі 12 871,50 (дванадцять тисяч вісімсот сімдесят одна гривня) 50 коп. з призначенням платежу за комісію за організацію угоди згідно з договором фінансового лізингу, що підтверджується квитанцією № 12 від 11.10.2016 року. 23 листопада 2016 року позивач [PERSON] звернувся до відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» із заявою про розірвання договору фінансового лізингу №1502 від 11 жовтня 2016 року з моменту отримання відповідачем цієї заяви на вищевикладених підставах, у звязку із чим просив повернути сплачені товариством кошти в розмірі 12 871,50 (дванадцять тисяч вісімсот сімдесят одна гривня) 50 коп. У листі від 06 грудня 2016 року за вих. № 498 відповідач ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» визнало факт розірвання договору фінансового лізингу, однак відмовилось повертати позивачу [PERSON] сплачену ним комісію за організацію угоди в розмірі 12 871,50 (дванадцять тисяч вісімсот сімдесят одна гривня) 50 коп., посилаючись на пункт 12.1 ст. 12 цього Договору. Зазначив, що відповідно до пункту 12.1 ст. 12 договору фінансового лізингу № 1502 від 11 жовтня 2016 року лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п. 1.7 та 4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60 % (шістдесят відсотків) від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % (сорок відсотків) лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію угоди в такому випадку не повертається. Отже, по умовах договору, сплачена позивачем комісія за організацію угоди в розмірі 12 871,50 грн. не повертається взагалі, авансових платежів позивачем здійснено не було. На підставі заяви позивача, відповідач ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» повідомив, що договір лізингу № 1502 від 11.10.2016 року вважається розірваним з 23 листопада 2016 року. Для вирішення даного спору суд вважає за необхідне застосувати наступні норми законодавства. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту вимог розумності та справедливості. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізінгоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов(непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату(лізингові платежі). Договір фінансового лізингу № 1502 від 11 жовтня 2016 року, укладений між позивачем [PERSON] та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» є договором непрямого лізингу. Згідно вимог ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до вимог ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно вимог ч.ч. 1, 2 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно вимог ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. З викладеного вбачається, що договір фінансового лізингу № 1502 від 11 жовтня 2016 року, укладений між позивачем [PERSON] та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» підлягав обовязковому нотаріальному посвідченню, що здійснено при його укладенні не було. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року за № 9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбаченої законом. У разі, якщо під час розгляду про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи на нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки нікчемного правочину. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спірний договір не був нотаріально посвідчений у відповідності до вимог ст. 799 ЦК України. Порядок нотаріального посвідчення договору лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи передбачений також п. 3.12 Глави 5 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22 лютого 2012 року № 296/5. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 215, ч. 2 ст. 216 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Оскільки спірний договір фінансового лізингу № 1502 від 11 жовтня 2016 року у порушення вимог ст. 799 ЦК України нотаріально не посвідчений, тому у відповідності вимог ст. 220 ЦК України він є нікчемним. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що в задоволенні вимог позивача щодо визнання недійсним договору фінансового лізингу № 1502 від 11 жовтня 2016 року, укладеного між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф», слід відмовити, адже недійсність даного правочину встановлена законом та не потребує окремого визнання такого нікчемного правочину недійсним судом. Також, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 111 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. При цьому, суд не заперечує наявність факту того, що відповідач - ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф», у відповідності до довідки від 29.07.2016 року Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, взята на облік, як така, що має право надавати послуги з фінансового лізингу. Крім того, судом також встановлено, що умови спірного договору фінансового лізингу є несправедливими, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, або договорів у цілому, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», далі - Закон). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта статті 18 Закону). Згідно з оспорюваним пунктом 12.1 ст. 12 договору фінансового лізингу № 1502 від 11 жовтня 2016 року у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 40 % (сорок відсотків) від сплаченої суми авансового платежу. У такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається. Умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень (п.п.3.2.6 п. 3.2 ст. 3, п. 12.2 ст. 12 Договору), однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачено (п.п. 3.4.3 п. 3.4 ст. 3 Договору). За таких обставин, суд погоджується з думкою позивача та вважає, що оскільки пунктом 4 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до несправедливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору, а спірним пунктом договору передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків і завдає шкоди споживачеві, а тому зазначена у пункті 12.1 ст. 12 умова Договору є несправедливою у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Також, на думку суду, оспорюваний договір фінансового лізингу не встановлює жодної відповідальності (компенсації) у випадку невиконання лізингодавцем його обов`язків (не поставка, несвоєчасна поставка предмета лізингу). Дослідивши умови договору, суд дійшов висновку про те, що оспорюваний договір містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Аналогічна правова позиція висловлена у Постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15, від 11 травня 2016 року у справі № 6-3020цс15, від 11 травня 2016 року у справі № 6-65цс16, від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16, що у відповідності до ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Проаналізувавши зміст спірного договору фінансового лізингу № 1502 суд приходить до висновку, що положення вказаного договору, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» від 11 жовтня 2016 року, обмежують права позивача, як споживача, передбачені Законами України «Про захист прав споживачів», «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі та в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача, а тому є несправедливими і порушують вимоги чинного законодавства. Оскільки суд дійшов висновку, що умови договору фінансового лізингу № 1502 від 11 жовтня 2016 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф», є несправедливими, а договір в силу закону є нікчемним, тому з лізингодавця на користь лізингоодержувача [PERSON] відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України необхідно стягнути грошові кошти в сумі 12 871,50 (дванадцять тисяч вісімсот сімдесят одна гривня) 50 коп., які були сплачені ним згідно квитанції № 12 від 11.10.2016 року. Суд, зясувавши дійсні обставини справи, давши оцінку зібраним доказам в їх сукупності дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, підлягають задоволенню частково. Суд, приєднуючись до правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ викладеної в ухвалі від 18 травня 2016 року у справі за № 757/32520/16-к вважає, що позивач [PERSON] підлягає звільненню від сплати судового збору, зважаючи на наступне. Частиною 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Посилання відповідача на те, що Законом України «Про судовий збір» (в редакції від 01 вересня 2015 року) який є спеціальним по відношенню до Закону України «Про захист права споживачів», не передбачено пільг для сплати споживачами судового збору, і у звязку з цим, позивач повинен сплатити судовий збір у загальному порядку, - є необґрунтованими, оскільки у випадку, якщо статтею 5 Закону України «Про судовий збір» не передбачено пільг щодо сплати судового збору деякими категоріями осіб чи за відповідними позовами, то при їх визначенні суду потрібно керуватися іншим законодавством України, зокрема і ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, оскільки на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач звільнений від сплати судового збору, тому відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України судовий збір в сумі 640,00 (шістсот сорок) грн. 00 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial