Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

Позивач [PERSON] . звернувся до суду з позовом ДП «Українська залізнична швидкісна компанія» та Державної адміністрації залізничного транспорту України «Укрзалізниця», у якому просив стягнути вартість квитка у розмірі 296,12 грн. В обгрунтування позову зазначив, що 20 липня 2013 року він придбав у касі з/вокзалу м. Києва квиток на швидкісний електропоїзд № 154 за маршрутом Київ - Донецьк. За квиток ним було сплачено 296,12 грн. Але при наявністі квитка його не пустили до вагону поїзду з причини відсутності у нього паспорту. Службове посвідчення з фотокарткою не було визнано документом, що посвідчує його особу. Вважає, що відповідачами були порушені вимоги ЗУ «Про захист прав споживачів», тому як інформація, що проїзний документ вважається недійсним без надання відповідного документу, що посвідчує особу, йому не була надана. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав. Додатково пояснив, що він був вимушений понести додаткові затрати у зв'язку з придбанням квитка на інший потяг № 084, щоб дістатися м. Донецька. Квиток на електропоїзд він не здав до каси, тому як повернуті кошти були б в значному меншому розмірі ніж вартість квитка, тому просить стягнути з ДП «Українська залізнична швидкісна компанія» 296,12 грн. Представник відповідача - Державної адміністрації залізничного транспорту України «Укрзалізниця» заявлені вимоги не визнав, пояснивши, що Укрзалізниця не є належним відповідачем, бо вона як орган управління безпосередньо не здійснює господарську діяльність, пов'язану перевезенням пасажирів. Представник відповідача ДП «Українська залізнична швидкісна компанія», допитаний за судовим дорученням, позовні вимоги не визнав, посилаючись на відсутність доказів з боку позивача. Суд, вислухавши позивача, дослідивши та надані докази, встановив, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 908 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Статею 910 ЦК України встановлено, що за договором перевезення пасажира одна сторона (перевізник) зобо'вязується перевезти другу сторону (пасажира) до пункту призначення, а пасажир зобов'язується сплатити встановлену плату за проїзд. Укладення договору перевезення пасажира підтверджується видачею квитка. Виходячи з зазначеного, позивач, придбавши квиток на потяг № 154 маршрутом Київ-Донецьк на 20.07.2013 року, уклав договір перевезення. Згідно ч.1 ст. 919 ЦК України перевізник зобов'язаний доставити пасажира до пункту призначення у строк, встановлений договором. Відповідно до п. 19 Порядку обслуговуванн громадян залізничним транспортом оформлення проїзних документів у квиткові касі здійснюється із внесенням до проїзних документів прізвища та імені пасажира із слів особи, яка здійснює оплату проїзного документа. А відповідно до п. 22 вказаного Порядку посадка в поїзд здійснюється за пред'явленням проїзного документа та документа, який посвідчує особу. Відповідно до положень Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України Пасажири без проїзних документів чи з недійсними проїзними документами, з прізвищем та іменем у проїзному документі, які не відповідають даним документа, що посвідчує особу (за винятком допущених описок не більше трьох знаків), без документів, що посвідчують особу, з ручною поклажею більше встановлених норм та з перевищенням розмірів, установлених для ручної поклажі, у вагон не допускаються. Доказів того, що відповідачем були здійсненні необхідні заходи щодо інформування позивача про пред'явлення документу (паспорту), суду не надано. Таким чином, суд приходить до висновку про порушення відповідачем умов договору перевезення, а тому настання відповідальності за завдані позивачу збитки. А тому зазначена сума підлягає стягненню з ДП «Українська залізнична швидкісна компанія» на користь позивача.

Outcome: approved