Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до авто кооперативу «Колос» про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу. Свої позовні вимоги мотивує тим, що наказом №8-к від 1 червня 2017 року він був прийнятий на роботу до відповідача в якості охоронника автокооперативу «Колос» за сумісництвом. Наказом №14-к від 21.08.2017 року позивача звільнено з роботи за п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин покладених трудових обов'язків, правил внутрішнього трудового розпорядку та відсутність нормованої поведінки. Вважає, що відповідач звільнив його з роботи з порушенням вимог трудового законодавства виходячи з наступного. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» за передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення, за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року. Тобто для звільнення працівника за п. 3 ст. 40 КЗпП України необхідно наявність системи порушень, за які до працівника застосовувались стягнення. До позивача ніяких стягнень застосовано не було. Тому вважає, що відповідач незаконно звільнив його з роботи і повинен на роботі поновити. Позивач вважає, що одночасно з поновленням на роботі з відповідача на його користь слід стягнути середній заробіток за період з дня звільнення до дня поновлення на роботі. Крім цього позивач вважає, що з поважної причини пропустив місячний строк для звернення до суду, так як перебував у відпустці за основним місцем роботи та виїзджав за межі м. Черкаси, копії наказів у відповідача отримав лише 30.09.2017 року і просить цей строк поновити. В зв»язку з цим просить постановити рішення, яким поновити пропущений строк для звернення до суду з даним позовом. Поновити його на роботі в автокооперативі «Колос» в якості охоронника. Стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення з роботи по день поновлення на роботі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, з підстав, вказаних в позовній заяві та просив позов задовольнити повністю. Представники відповідача автокооперативу «Колос» голова кооперативу [PERSON] та представник по довіреності [PERSON] в судовому засіданні підтримали заяву про застосування строку позовної давності, заперечували проти позову та просили в позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, в результаті всебічного , повного та обєктивного їх дослідження , суд вважає, що позов підлягає до повного задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач на підставі наказу №8-к від 01 червня 2017 року був прийнятий на посаду охоронника авто кооперативу «Колос» з 02 червня 2017 року за сумісництвом. Наказом №14-К від 21 серпня 2017 року його її було звільнено з посади за п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин покладених трудових обов'язків, правил внутрішнього трудового розпорядку та відсутність нормованої поведінки. Статтею 36 КЗпП України визначені підстави припинення трудового договору. Пунком 3 статті 40 КЗпП України встановлено підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого органу: за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов»язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» за передбаченими п.3 ст. 40 КЗпП України підставою, по яких працівник може бути звільнений є проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення, за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року. Така підстава, як відсутність нормованої поведінки, нормами вказано статті взагалі не передбачена. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦГІК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Заперечуючи проти позову, представниками відповідача не надано суду належних та допустимих доказів з приводу того, що звільненню позивача передувало притягнення його до дисциплінарного або громадського стягнення. Тому суд вважає, що у відповідача не було достатніх підстав для звільнення позивача з роботи по п. 3 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином суд приходить до висновку, що відповідачем не була дотримана процедура звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України, що є підставою для поновлення позивача на роботу , шляхом внесення відповідних записів до трудової книжки, відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29.07.1993. Доводи відповідача про те, що позивач відмовився ознайомлюватися з посадовою інструкцією охоронника , систематично не виконував, покладені на нього обов»язки , порушував правила внутрішнього розпорядку, суд вважає неспроможними. Також не можуть бути покладені в основу судового рішення доводи відповідача проте, що позивач був звільнений в установленому законом порядку. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, відповідно до ст. 236 КЗпП України, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше ніж як за один рік. П. 21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 №13 передбачено, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100. Пунктом 32 постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Згідно п. 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктами 5 та 8 вказаного Порядку встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочих (календарних) днів на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством. - на число календарних днів за цей період. Обговорюючи питання про суму середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з наступного. Згідно довідки №7 від 28.09.2017 року заробіток позивача за два місяці, що передували звільненню за червень- липень 2017 року становить 2\~886 грн. 86 коп. (1684 грн. + 1202 грн.86 коп. = 2\~886 грн. 86 коп.). Середньомісячний заробіток складає 1443 грн.43 коп. (2\~886 грн. 86 коп. : 2 міс. = 1\~443 грн. 43 коп.) Поскільки позивач працював по графіку, то суд вважає, що в його середньоденний заробіток слід розраховувати за 14 робочих змін (2\~886 грн.: 14 = 206 грн.21 коп.) Поскільки позивач звільнений з роботи 21 серпня 2017 року , то час вимушеного прогулу слід вважати 2 дні серпня 2017 року, 1 день грудня 2017 року та повні місяці вересень, жовтень, листопад 2017 року. Всього за вимушений прогул слід стягнути 4\~968 грн.92 коп. (1\~443 грн.43 коп. Х 3 місяці, + 618 грн. 63 коп. (3 робочі зміни) = 4\~968 грн.92 коп.) Суд вважає, що позивачу слід поновити, як пропущений з поважної причини строк для зверненням з позовом до суду. Встановлено, що позивач згідно наказу директора КП «Черкасиелетротранс» Черкаської міської ради №278-к від 08 серпня 2017 року перебував у відпустці за основним місцем роботи з 11 серпня по 08 вересня 2017 року та виїзджав за межі м. Черкаси. Копії наказів у відповідача отримав 30.09.2017 року. Тому суд вважає, що позивач строк позовної давності пропустив з поважних причин і цей строк йому слід поновити. Доводи відповідача про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду і дана обставина є підставою для відмови в позові, не можуть бути покладені в основу судового рішення. Відповідачем не надано суду доказів того, що в день звільнення, позивач був ознайомлений з наказом про його звільнення, а у випадку відмови ознайомитися, копію наказу на його адресу надіслано поштою та мається повідомлення про його отримання адресатом. Згідно ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно п. 4 постанови №9 пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року встановлені ст.ст. 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. П.п. 2, 4 ст. 367 ЦПК України передбачено негайне виконання рішень про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більш як за один місяць та поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника , тому рішення про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати в межах одного місяця підлягає до негайного виконання. Поскільки позивач при зверненні з позовом до суду звільнений від сплати судового збору, то з відповідача на підставі Закону України «Про судовий збір» слід стягнути судовий збір в сумі 1 600 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved