Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, позовні вимоги за яким в ході судового розгляду справи неодноразово уточнювалися. Позивач в обґрунтування предявлених позовних вимог посилається на те, що 05.03.2002 року відносно нього слідчим СВ Токмацького МРВ УМВС України в Запорізькій області була порушена кримінальна справа за ч.1 та ч.3 ст.358 КК України, йому було предявлено обвинувачення та обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд. Справа була направлена для розгляду до суду, судові рішення за якою скасовувалися апеляційним судом Запорізької області, кримінальна справа поверталася на додаткове розслідування чи на новий розгляд. Постановою заступника Токмацького міжрайонного прокурора Савран О.М. від 28.07.2013 року кримінальне провадження було закрито у звязку із не встановленням достатніх доказів винуватості [PERSON]\~Внаслідок незаконного притягнення позивача до кримінальної відповідальності в період з 05.03.2002 року по 28.07.2013 року, тобто протягом 137 місяців, він втратив щомісячний заробіток внаслідок неможливості займатися юридичною діяльністю. Вважає, що він втратив грошовий дохід за цей час в розмірі 726100грн. (137 місяців х 5300грн. середньомісячний дохід громадян України). Постановою в.о. Токмацького міжрайонного прокурора Савран О.М. від 04.04.2014 року про розмір та порядок відшкодування шкоди позивачу за його зверненням було відмовлено у відшкодуванні шкоди, передбаченої п. п. 1, 3, 4 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду». Дану постанову прокурора позивач вважає безпідставною і необґрунтованою, а також такою що порушує його права як реабілітованої особи. У звязку із цим позивач просить скасувати постанову Токмацької міжрайонної прокуратури Запорізької області від 04.04.2014 року про відмову відшкодування матеріальних збитків, спричинених незаконними діями групи слідчих Токмацького МВ УМВС України в Запорізькій області, складену прокурором Савран О.М.; відшкодувати за рахунок Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України грошей з рахунку Державного бюджету на користь позивача в сумі 726100грн. матеріальних збитків, не отриманих та втрачених грошових доходів внаслідок неможливості займатися юридичною практикою під час перебування під слідством та судом в якості обвинуваченого по ч.3 ст.358 КК України тривалістю 137 місяців з 05.03.2002 року по 28.07.2013 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав частково щодо відшкодування йому за рахунок Державного бюджету України втраченого заробітку внаслідок неможливості займатися юридичною практикою під час перебування під слідством та судом на суму 674040грн., виходячи із середньомісячного розміру 4920грн. заробітної плати громадян України на час розгляду справи в суді, в іншій частині позовні вимоги підтримав в повному обсязі, в подальшому подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі і в судові засідання не зявлявся. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] місцевої прокуратури прокурор Пологівського відділу Токмацької місцевої прокуратури [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на безпідставність і необґрунтованість вимог позивача, в тому числі на ненадання позивачем будь-яких доказів щодо перешкоджання у здійсненні ним юридичної діяльності. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судові засіданні не зявлявся, про причини неявки суд не повідомляв, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовими повідомлення про отримання повісток. Представник відповідача Токмацького МВ ГУМВС України в Запорізькій області [PERSON] в судові засіданні не зявлявся, однак подав заяву в якій зазначив, що Токмацький МВ ГУМВС України в Запорізькій області в стані ліквідації, процедура ліквідації не завершена, головою ліквідаційної комісії є начальник Токмацького ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області полковник поліції [PERSON] Токмацький ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області не є юридичною особою та не має документів щодо правонаступництва, проти позовних вимог позивача [PERSON] заперечує. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача і представника відповідача [PERSON] місцевої прокуратури та давши оцінку доказам, суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. За змістом ст. ст. 10, 11, 60, 212 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як було встановлено в ході судового розгляду даної цивільної справи, а також вбачається із рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 01.11.2013 року за позовом [PERSON] до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування збитків, завданих незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду, зміненого рішенням апеляційного суду Запорізької області від 17.12.2013 року в частині стягнення моральної шкоди, 05.03.2002 року слідчим СВ Токмацього МРВ УМВС України в Запорізькій області відносно [PERSON] була порушена кримінальна справа за ознаками злочинів, передбачених\~ст.15\~ч.4 ст.190, ч.1 ст.358, ч.3 ст.358 КК України. В ході досудового розслідування [PERSON] було предявлено обвинувачення за ст.15\~ч.4 ст.190, ч.1 ст.358, ч.3 ст.358 КК Українита обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд. В ході досудового слідства кримінальна справа відносно [PERSON] в частині кваліфікації його дій за ст.15 ч.4 ст.190 КК України була припинена\~постановою слідчого СВ Токмацького МРВ УМВС України в Запорізькій області від 16.05.2003 року. Кримінальна справа за обвинуваченням [PERSON] за ознаками злочинів, передбачених\~ч.1 ст.358, ч.3 ст.358 КК України, перебувала в провадженні Василівського районного суду Запорізької області, Токмацького районного суду Запорізької області, Чернігівського районного суду Запорізької області, постанови та вироки яких апеляційним судом Запорізької області скасувалися і справа направлялася прокурору для проведення досудового слідства та на новий судовий розгляд. Постановою Токмацького районного суду Запорізької області від 20.03.2013 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 10.06.2013 року, кримінальну справу за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених\~ч.1 ст.358, ч.3 ст.358 КК України,\~було повернуто Токмацькому міжрайонному прокурору для провадження додаткового розслідування. 28.07.2013 року СВ Токмацького МВ ГУМВС України в Запорізькій області було внесено до Єдиного реєстру досудового розслідувань відомості про кримінальні правопорушення відносно [PERSON] за ч.1 ст.358 КК України\~за №12013080350000876 та за ч.3 ст.358 КК України\~за №12013080350000877, які постановою заступника Токмацького міжрайонного прокурора Савран О.М. були обєднані в одне кримінальне провадження за №12013080350000876. Постановою заступника Токмацького міжрайонного прокурора Савран О.М. від 28.07.2013 року кримінальне провадження №12013080350000876 за ч.1 ст.358, ч.3 ст.358 КК України\~закрито у звязку з не встановленням достатніх доказів винуватості [PERSON] Ухвалою Михайлівського районного суду Запорізької області від 16.02.2016 року постанову заступника Токмацького міжрайонного прокурора Савран О.М. від 28.07.2013 року про закриття кримінального провадження №12013080350000876 за ч.1 ст.358, ч.3 ст.358 КК України\~у звязку з не встановленням достатніх доказів винуватості [PERSON] було скасовано. Постановою слідчого СВ Токмацького ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області [PERSON] від 15.04.2016 року кримінальне провадження №12013080350000876 за ч.1 ст.358 та ч.3 ст.358 КК України\~закрито у звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Постановою прокурора Токмацької місцевої прокуратури [PERSON] від 15.04.2016 року кримінальне провадження №12013080350000876 за ч.1 ст.358 та ч.3 ст.358 КК України\~закрито у звязку з не встановленням достатніх доказів винуватості [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до п.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» в редакції, що діяла на час притягнення позивача до кримінальної відповідальності,\~підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Згідно зі ст. ст. 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди виникає у випадку закриття кримінальної справи відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету. Відповідно до п.1 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідокнезаконних дій. Згідно ч.1 ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Згідно ст.12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду»розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Встановлено, що на час порушення кримінальної справи, предявлення обвинувачення за ст.15\~ч.4 ст.190, ч.1 ст.358, ч.3 ст.358 КК Українита обрання запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд [PERSON] займався юридичною практикою, на здійснення якої мав ліцензію від 23.07.1999 року №2-4547. За твердженням позивача, внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, перебування під слідством і судом в період з 05.03.2002 року по 28.07.2013 року, він втратив щомісячний заробіток у звязку із неможливістю займатися юридичною діяльністю. За зверненням [PERSON] постановою в.о. Токмацького міжрайонного прокурора Савран О.М. від 04.04.2014 року про розмір та порядок відшкодування шкоди було відмовлено [PERSON] у відшкодуванні шкоди, передбаченої п.п. 1, 3, 4 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду». В якості обґрунтування прийнятого рішення про відмову [PERSON] у відшкодуванні шкоди, передбаченої п.1 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» в постанові зазначено те, що в ході досудового слідства та судового розгляду кримінальної справи №2260231 (в подальшому кримінальне провадження №12013080350000876) [PERSON] від будь-яких посад не відсторонювався, кримінальне покарання не відбував, тому підстави, визначені законодавством, для відшкодування втраченого заробітку відсутні. До теперішнього часу зазначена постанова в.о. Токмацького міжрайонного прокурора Савран О.М. від 04.04.2014 року не скасована. За зверненням [PERSON] постановою керівника Токмацької місцевої прокуратури [PERSON] від 03.06.2016 року про розмір та порядок відшкодування шкоди було відмовлено [PERSON] у відшкодуванні шкоди, передбаченої п.п. 1, 3, 4 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду». Дана постанова не є предметом розгляду у цій справі, тому суд відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України не перевіряє її на відповідність Закону. Встановлено, що рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 29.03.2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 22.06.2016 року, у цивільній справі за позовом [PERSON] до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Токмацького ВП ГУНП в Запорізькій області, [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої в результаті незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, було відшкодовано за рахунок Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з рахунку державного бюджету на користь [PERSON] в сумі 4122,68грн. матеріальної шкоди, завданої в результаті незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, в задоволенні позову в іншій частині було відмовлено. З даного рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 29.03.2016 року вбачається, що позивач [PERSON] звернувся до суду із позовними вимогами в тому числі про відшкодування втраченого заробіток у звязку неможливістю займатися юридичною діяльністю, на заняття якою у нього була ліцензія, а також охоронною та будівельною діяльністю, внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності по цій же кримінальній справі, однак у звязку із обвинуваченням лише за ст.15\~ч.4 ст.190 та ч.1 ст.358 КК України, за час перебування під слідством на протязі 15 місяців за період з 05.03.2002 року по травень 2003 року включно. Таким чином, судом вже було вирішено питання щодо відшкодування позивачу [PERSON] втраченого заробітку внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності за період з 05.03.2002 року по травень 2003 року включно, з огляду на це позовні вимоги щодо повторно стягнення втраченого позивачем [PERSON] заробітку за вказаний період є безпідставними і задоволенню не підлягають. При цьому, суд вважає необґрунтованим твердження позивача [PERSON] про те, що положеннями п.1 ч.1 ст.1, п.2 ст.2 та п.1 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» визначається право на відшкодування матеріальних збитків, втрачених, не отриманих щомісячних грошових доходів по кожному факту притягнення в якості обвинуваченого по кожній окремій статті за час незаконного перебування під слідством та судом, оскільки зазначені положення Закону не містять таких приписів. Крім того, 05.03.2002 року слідчим СВ Токмацього МРВ УМВС України в Запорізькій області відносно [PERSON] була порушена одна кримінальна справа за ознаками злочинів, передбачених\~ст.15\~ч.4 ст.190, ч.1 ст.358, ч.3 ст.358 КК України, в ході проведення досудового розслідування по якій [PERSON] було предявлено обвинувачення за ст.15\~ч.4 ст.190, ч.1 ст.358, ч.3 ст.358 КК Українита обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд в рамках однієї і тієї ж кримінальної справи. В ході досудового слідства по цій же кримінальній справі відносно [PERSON] в частині кваліфікації його дій за ст.15 ч.4 ст.190 КК України кримінальну справу було припинено постановою слідчого СВ Токмацького МРВ УМВС України в Запорізькій області від 16.05.2003 року, а кримінальну справу за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених\~ч.1 ст.358, ч.3 ст.358 КК Українибуло направлено для розгляду до суду. Таким чином, незаконне порушення кримінальної справивідносно [PERSON], предявлення обвинувачення за ст.15\~ч.4 ст.190, ч.1 ст.358 КК України і ч.3 ст.358 КК Українита обрання запобіжного заходу у виді підписки про невиїздмало місце одночасно в рамках однієї кримінальної справи. Позивач [PERSON] не довів яким чином він міг одночасно втратити заробіток внаслідок незаконного його притягнення до кримінальної відповідальності окремо по кожній статті предявленого обвинувачення. З огляду на викладене, зазначені вимоги позивача [PERSON] не узгоджуються із нормами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», є безпідставними і не обґрунтованими. При цьому, суд приходить до висновку про необхідність саме відмови в задоволенні позові в цій частині, а не закриття провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України, оскільки позивач [PERSON] обґрунтовує свої вимоги на інших підставах, а саме стягнення втраченого заробітку внаслідок незаконного його притягнення до кримінальної відповідальності окремо за ч.3 ст.358 КК України. Вказане рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 29.03.2016 року згідно ч.1 ст.223 ЦПК України набрало законної сили 22.06.2016 року, тобто із дня винесення ухвали апеляційним судом Запорізької області, якою дане рішення суду залишено без змін, і в силу ст.14 ЦПК України є обовязковим та підлягає виконанню. З огляду на викладене, оскільки судовим рішенням, яке набрало законної сили, було відшкодовано позивачу [PERSON] відповідно до п.1 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» втрачений заробіток внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, то постанова в.о. Токмацького міжрайонного прокурора Савран О.М. від 04.04.2014 року про розмір та порядок відшкодування шкоди, якою було відмовлено [PERSON] у відшкодуванні шкоди, передбаченої п.п. 1, 3, 4 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», в частині відмови [PERSON] у відшкодуванні шкоди, передбаченої п.1 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» є незаконною, а тому підлягає скасуванню в цій частині. Щодо наявності підстав для скасування постанови в.о. Токмацького міжрайонного прокурора Савран О.М. від 04.04.2014 року про розмір та порядок відшкодування шкоди, в частині відмови [PERSON] у відшкодуванні шкоди, передбаченої п.п. 3, 4 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», то оскільки позивач [PERSON] у даній справі не предявляє вимог щодо відшкодування йому шкоди, передбаченої п.п. 3, 4 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», підстави для скасування постанови в цій частині відсутні, тому в задоволені позову в цій частині слід відмовити. При визначенні підстав для відшкодування за рахунок Державного бюджету України позивачу [PERSON] відповідно до п.1 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» втраченого заробіток у звязку із неможливістю займатися юридичною діяльністю внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, перебування під слідством та судом за період із червня 2003 року по 28.07.2013 року суд виходить із наступного. Конвенція з прав людини та основоположних свобод 1950 року, яка ратифікована Україною, та рішення Європейського суду з прав людини, які згідно із Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~є джерелом права та підлягають застосуванню національними судами. В силу п.1 ст.6 Конвенції зміст права на справедливий суд полягає у праві кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. За приписами ст.17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Крім того, мінімальні стандарти ефективності розслідування, встановлені практикою Європейського суду з прав людини, включають в себе вимоги того, що розслідування має бути незалежним, безстороннім та бути предметом уваги з боку громадськості, і при цьому компетентні органи повинні діяти зі зразковою сумлінністю та оперативністю (рішення у справі «Менешева проти Росії»). Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах «Шаповалова проти України», «Волчкова проти України», «Соболев проти України», «Скороход проти України», «Щуров проти України», «Паламарчук проти України» встановлено порушення пункту 1 статті 6 «Право на справедливий суд» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у звязку із незабезпеченням національними судами розгляду справи в розумний строк. Таким чином, з урахуванням обставин справи, які стосуються часу вчинення злочину, його кваліфікації, тривалості досудового слідства та судового розгляду, фактичного припинення кримінального переслідування щодо особи позивача по справі, суд прийшов до висновку, що у позивача [PERSON] виникло право на відшкодування шкоди на підставі ст.1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду». Однак, позовні вимоги стосуються втраченого заробітку у звязку із неможливістю займатися юридичною діяльністю внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, перебування під слідством та судом, а також застосування запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд. З ліцензії на здійснення юридичної практики від 23.07.1999 року №2-4547, яку мав позивач [PERSON] вбачається, що строк її дії був встановлений до 23.07.2002 року. При цьому строк дії ліцензії не був пов'язаний із незаконним притягненням позивача [PERSON] до кримінальної відповідальності, перебування під слідством та судом, оскільки такий строк дії ліцензії був встановлений при її видачі. Позивач [PERSON] не надав до суду ніяких доказів на підтвердження того, що він звертався із приводу продовження строку дії вказаної ліцензії і йому у звязку із притягненням до кримінальної відповідальності було відмовлено, або він мав заборону щодо цього чи інші перешкоди, обумовлені незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності, перебування під слідством та судом. З інформації Токмацького обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 07.06.2016 року №2776/02 вбачається, що [PERSON] дійсно знаходиться на обліку у Токмацькому обєднаному управлінні ПФУ в Запорізькій області і отримує пенсію з 02.06.2003 року за віком при повному стажі. З огляду на викладене з 02.06.2013 року у звязку із досягненням пенсійного віку та виходом на пенсію позивач [PERSON] став непрацездатним. Позивач [PERSON] не надав до суду ніяких доказів на підтвердження того, що він будучи з 02.06.2013 року непрацездатним у звязку із досягненням пенсійного віку та отриманням пенсії, мав намір продовжувати займатися юридичною діяльністю, однак у звязку із незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності, перебуванням під слідством та судом, не мав можливості це зробити, тому втратив заробіток, а також те, що він мав намір продовжувати займатися юридичною діяльністю та отримувати заробіток аж до 28.07.2013 року. Суд також приходить до висновку, що позивач [PERSON] не надав суду жодних доказів того, що він був позбавлений можливості займатися юридичною діяльністю через застосування запобіжного заходу в виді підписки про невиїзд. Саме по собі застосування такого запобіжного заходу як підписка про невиїзд не передбачає заборони щодо працевлаштування та праці, тобто позивач [PERSON] не був позбавлений права реалізувати це своє право на працю у період перебування під підпискою про невиїзд, слідчим та судом не приймалося рішень щодо відсторонення позивача [PERSON] від такої діяльності. Позивач [PERSON] не надав жодних доказів того, що він намагався продовжувати займатися юридичною діяльністю у цей період, однак не зміг цього зробити через незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності, перебуванням під слідством та судом. Крім цього, вимоги позивача [PERSON] щодо визначення розміру втраченого ним заробітку виходячи із розміру середньомісячного заробітку громадян України за 2016 рік є безпідставним і не ґрунтується на Законі, оскільки згідно п.1 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» громадянинові відшкодовується (повертається) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, тобто за період, коли ці незаконні дії відбувалися. У звязку із не доведенням позивачем [PERSON] обґрунтованості своїх вимог щодо відшкодування йому за рахунок Державного бюджету України відповідно до п.1 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» втраченого заробіток у звязку із неможливістю займатися юридичною діяльністю внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, перебування під слідством та судом за період із червня 2003 року по 28.07.2013 року, необґрунтованим визначенням розміру втраченого заробітку виходячи із розміру середньомісячного заробітку громадян України за 2016 рік, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині. На підставі викладеного,

Outcome: partial