Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-28 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулась до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона обліковується лікарем-фтизіатром дитячим диспансерного відділення №2 КП «КПТД» ДОР». 03.01.2020 року адміністрацією підприємства, на виконання вимог Наказу №4 від 02.01.2020 року, їй під підпис було вручено Попередження про зміни в організації виробництва і праці (систем та розмірів оплати праці) відповідно до ч.3 ст.32 КЗпП України, яке того ж дня було нею власноруч підписано. Позивач не погодилась на продовження роботи в нових умовах та 14.02.2020 року подала заяву про її звільнення з 27.02.2020 року на підставі п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України (у зв`язку із незгодою на продовження роботи в нових умовах), яку було зареєстровано відповідачем за вх.№270 від 14.02.2020 року. Листом вих.№264 від 18.02.2020 року, позивачу було відмовлено у звільненні на підставі п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України. У зв`язку із відмовою роботодавця припинити дію трудового договору на підставі п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України (через відмову позивача від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці), 24.02.2020 року позивач звернулась до адміністрації підприємства із заявою про її звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, реалізувавши своє законне право у визначений нею строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, так як роботодавець не виконує вимог законодавства про працю. На цю заяву позивачу було надано листа відповідача, вих.№297 від 26.02.2020 року, яким їй знову було відмовлено у звільнені. 27.02.2020 року позивач особисто звернулась до адміністрації підприємства з питання оформлення документів про своє звільнення, повернення трудової книжки та здійснення всіх необхідних у цьому випадку фінансових розрахунків, однак відповідачем було повідомлено, що їй відмовлено у звільнені, через що трудову книжку та наказ про звільнення не нададуть, а грошові кошти, не виплатять. Відчуваючи безпорадність, безсилля, незаконність бездіяльності відповідача, з метою захисту своїх порушених трудових прав, позивач звернулась із заявою до органів Національної поліції, де отримала листа начальника Тернівського відділення КВП ГУНП в Дніпропетровській області від 16.03.2020 року, в якому їй було повідомлено, що в ході проведення перевірки, ознак кримінального правопорушення виявлено не було, а відносини, що склались носять цивільно-правовий характер, а отже повинні розглядатись в суді в порядку цивільного судочинства. Позивачем також було подано скаргу про грубе порушення вимог КЗпП України до Державної служби з питань праці ГУ Держпраці у Дніпропетровській області. У відповідь на яку вона отримала листа, вих.№Ч-328-11/04 від 30.03.2020 року, яким було роз`яснено: якщо працівник відмовився працювати в нових умовах (про що письмово повідомив), роботодавець має право розірвати з ним трудовий договір на підставі п.6 ст.36 КЗпП України після закінчення двох місяців з моменту попередження. Також було зазначено, що у заяві про незгоду позивача працювати у нових умовах та проханні звільнити, у неї не було обов`язку посилатись на докази істотної зміни умов праці. Представник Держпраці підсумував, що відповідач повинен був звільнити позивача за п.6 ст.36 КЗпП України в останній день роботи старих умов праці. У зв`язку із викладеними обставинами, позивач була змушена звернутись до суду із позовною заявою та просила суд визнати трудовий договір, укладений на невизначений строк між нею та КП «КПТД» ДОР», припиненим з 27.02.2020 року, шляхом його розірвання на підставі ч.3 ст.38 КЗПП України; зобов`язати відповідача внести до її трудової книжки запис про звільнення з 27.02.2020 року на підставі ч.3 ст.38 КЗПП України; стягнути з відповідача, на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 27.02.2020 року по день ухвалення судового рішення у цій справі; вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку; моральну шкоду в розмірі 50000,00 гривень, заподіяну їй внаслідок порушення трудового законодавства при припинення дії трудового договору та здійснення відповідних фінансових розрахунків при звільненні; витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 14293,60 грн.; сплачений нею судовий збір у розмірі 840,80 грн. Ухвалою суду від 17.04.2020 року вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін. В судове засідання сторони не викликались. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідач Комунального підприємства «Криворізький протитуберкульозний диспансер» Дніпропетровської обласної ради», отримавши копію позовної заяви з додатками та копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, про що свідчить поштове повідомлення, долучене до матеріалів справи, скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву. Відзив на позовну заяву про визнання трудового договору припиненим, стягнення коштів за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги та стягнення моральної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю, відповідачем було подано до суду та зареєстровано канцелярією суду в межах процесуального строку, встановленого ухвалою суду від 17.04.2020 р., відповідно до якого відповідач заперечує проти позову в повному обсязі, просить відмовити у його задоволенні, додатково зауваживши, що станом на 04.05.2020 р. позивач [PERSON] працівником КП «КПТД «ДОР» та займає посаду лікаря-фтизіатра дитячого КП «КПТД «ДОР» з графіком роботи з 08 год. 00 хв. до 13 год. 30 хв. Трудова книжка працівника знаходиться у відділенні кадрів КП «КПТД «ДОР» . Крім того зазначає, що з неофіційних джерел, в тому числі з телефонного повідомлення [PERSON] до відділу кадрів КП «КПТД «ДОР», що мав місце 01.04.2020р., адміністрації КП «КПТД «ДОР» стало відомо, що [PERSON] влаштовується на постійне місце роботи в один з Центрів первинної медико-санітарної допомоги КМР. Фактично, станом з 28.02.2020 р. по 02.04.2020 р . остання відсутня на робочому місці - не виходить на роботу без будь яких пояснень та офіційних заяв з даного питання та за відсутності наказу про її звільнення з роботи. Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, об`єктивно оцінивши докази, приходить до висновку про часткове задоволення позову за таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] перебуває у трудових відносинах із відповідачем та займає посаду лікарем-фтизіатром дитячим диспансерного відділення №2 КП «Криворізький протитуберкульозний диспансер» Дніпропетровської обласної ради». 03 січня 2020 року адміністрацією підприємства, на виконання вимог Наказу №4 від 02.01.2020 року, позивачу було вручено Попередження про зміни в організації виробництва і праці (систем та розмірів оплати праці) відповідно до ч.3 ст.32 КЗпП України, яке того ж дня було нею підписано. Позивач не погодилась на продовження роботи в нових умовах та 14.02.2020 року подала заяву про звільнення з 27.02.2020 року на підставі п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України (у зв`язку із незгодою на продовження роботи в нових умовах), яку було зареєстровано відповідачем за вх.№270 від 14.02.2020 року. Листом вих.№264 від 18.02.2020 року, позивачу було відмовлено у звільненні на підставі п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України. У зв`язку із відмовою роботодавця припинити дію трудового договору на підставі п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України (через відмову позивача від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці), 24.02.2020 року позивач вдруге звернулась до адміністрації підприємства із заявою про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, реалізувавши своє законне право у визначений нею строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, так як роботодавець не виконує вимог законодавства про працю. На цю заяву позивачу було надано листа відповідача, вих.№297 від 26.02.2020 року, яким їй знову було відмовлено у звільнені. 27.02.2020 року позивач особисто звернулась до адміністрації підприємства з питання оформлення документів про своє звільнення, повернення трудової книжки та здійснення всіх необхідних фінансових розрахунків, однак, відповідачем було повідомлено, що їй відмовлено у звільнені, через що трудову книжку та наказ про звільнення не нададуть, а грошові кошти, не виплатять. З метою захисту своїх порушених трудових прав, позивач звернулась із заявою до органів Національної поліції, де отримала листа від 16.03.2020 року, в якому їй було повідомлено, що в ході проведення перевірки, ознак кримінального правопорушення виявлено не було, а відносини, що склались носять цивільно-правовий характер, а отже, повинні розглядатись в суді в порядку цивільного судочинства. Позивачем також було подано скаргу про грубе порушення вимог КЗпП України до Державної служби з питань праці ГУ Держпраці у Дніпропетровській області. У відповідь на яку вона отримала листа, вих.№Ч-328-11/04 від 30.03.2020 року, яким їй було роз`яснено, якщо працівник відмовився працювати в нових умовах (про що письмово повідомив), роботодавець має право розірвати з ним трудовий договір на підставі п.6 ст.36 КЗпП України після закінчення двох місяців з моменту попередження. Також було зазначено, що у заяві про незгоду позивача працювати у нових умовах та проханні звільнити, у неї не було обов`язку посилатись на докази істотної зміни умов праці. У зв`язку із викладеними обставинами позивач була змушена звернутись до суду із позовною заявою у зв`язку із чим, понесла судові витрати. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 19 ЦПК України встановлено суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. В силу ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, представником відповідача в відзиві на позовну заяву зазначено, що по факту відсутності працівника [PERSON] на робочому місці без будь яких пояснень та офіційних заяв відповідно до наказу КП «КПТД «ДОР» №129 від 28.02.2020р. утворено спеціальну комісію щодо розслідування (встановлення обставин) факту відсутності працівника ( [PERSON] ). Проте жодних доказів стосовно зазначеного в відзиві представником відповідача суду не надано, як і не надано наказу КП «КПТД «ДОР» №129 від 28.02.2020р. щодо утворення спеціальної комісії щодо розслідування (встановлення обставин) факту відсутності працівника ( [PERSON] ), тому суд не може брати до уваги вищезазначені доводи. Суд також не може брати до уваги доводи представника відповідача стосовно того, що позивач [PERSON] будучи відсутньою на робочому місці не надала відповідачу будь яких пояснень та офіційних заяв з даного приводу. Оскільки, як вже було раніше встановлено судом, позивач [PERSON] з дня попередження її щодо змін в організації виробництва і праці, а саме з 03.01.2020 року, не погоджуючись з новими умовами роботи 14.02.2020 р. подала заяву про звільнення її з 27.02.2020 р. на підставі п.6 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Вказану заяву було зареєстровано відповідачем за Вх.№270 від 14.02.2020 р. Тому твердження відповідача стосовно того, що позивач відсутня на робочому місці без будь яких пояснень та заяв є хибними та надуманими. Стаття 43 Конституції України встановлює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється! Кодекс законів про працю України визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці. Статтею 3 КЗпП України встановлено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, що працюють за трудовий договором з фізичними особами. Таким чином, КЗпП України є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює відносини роботодавця та працівника, в тому числі питання припинення трудових відносин. Відповідно до ст.21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях. У ч.1 ст.23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк. Відповідно до ст.48 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Згідно ч.4 ст.32 КЗпП України, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережені, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п.6 ст.36 цього Кодексу. Суд зазначає, що КЗпП України не встановлює вимоги щодо наведення працівником у заяві про звільнення належних та допустимих доказів фактичних підстав звільнення, а вимагання такого обґрунтування в якості умови для задоволення заяви про звільнення є грубим порушенням вимог законодавства про працю. У зв`язку із цим, відмова відповідача в задоволенні заяви позивача про її звільнення з підстави відсутності в ній належних та допустимих доказів фактичних підстав для звільнення, є недопустимою та такою, що не відповідає вимогам закону. Відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Статтею ст.44 КЗпП України визначено, що при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (ст.38 КЗпП), працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Разом з цим, статтею 47 КЗпП України встановлено обов`язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗПП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Строки розрахунку при звільненні визначено ст.116 КЗпП України. Так, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Отже, проаналізувавши вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що відповідач допустив порушення трудових прав позивача та безпідставно не припинив дію трудового договору із нею на підставі поданої заяви від 14.02.2020 року, зареєстрованої відповідачем за вх.№270. Таким чином, задоволенню підлягає позовна вимога про визнання припиненим трудового договору, укладеного між позивачем та відповідачем на невизначений строк. При цьому, позовні вимоги про зобов`язання відповідача внести запис до трудової книжки про звільнення, також підлягають задоволенню, так як є похідними та перебувають у прямому правовому зв`язку із вимогою про визнання трудового договору припиненим. Суд наголошує, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 01.03.2020 р. по день ухвалення судового рішення та вимоги щодо стягнення вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку не підлягають задоволенню оскільки не доведені належними доказами, а саме, відсутні дані щодо середнього заробітку позивача та загальна сума заборгованості на день подачі позову.. Згідно зі статтею 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно положень ст.117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, згідно приписів Кодексу законів про працю України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні з працівником підприємства покладається саме на підприємство-роботодавця (установу, організацію), яке повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивач перебував у трудових відносинах з КП «Криворізький протитуберкульозний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» на підставі укладеного трудового договору, тому відповідальність за несвоєчасну виплату заробітної плати працівнику відповідно до статей 116, 117 КЗпП України має нести роботодавець, КП «Криворізький протитуберкульозний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» саме лише тоді, як буде винесено наказ про звільнення з зазначенням в наказі всіх сум, які відповідно до законодавства повинні бути виплачені працівникові при звільненні. Враховуючи, що позивач [PERSON] звернулась з позовом про визнання трудового договору припиненим, стягнення коштів за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги та стягнення моральної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю але не надала суду даних щодо розміру заробітної плати та/або розрахунків заборгованості, тому у суду відсутні законні та обґрунтовані підстави для задоволення позовних вимог в цій частині. Відповідно до вимог ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Аналогічна позиція міститься у преамбулі Постанови Пленуму ВСУ «Про судової практики у справах про відшкодування моральної (немайнового) шкоди» №4 від 31.03.1995 року. Згідно п.3 цієї Постанови, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру унаслідок моральних або фізичних переживань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, заподіяна фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її заподіяла, за наявності її провини, окрім випадків, установлених ч.2 цієї статті. Згідно ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Судом встановлено, що у зв`язку із допущенням відповідачем порушення трудових прав позивача, остання зазнала моральної шкоди, що виразилось у вигляді емоційного стресу, який супроводжувався почуттям розгубленості, образи, обурення, приниженої гідності, тривоги з приводу майбутнього, страху за своє фінансове благополуччя. Як вбачається з позовної заяви, позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн., посилаючись на моральні страждання, завдані їй внаслідок порушення її трудових прав та проявленої яскраво вираженої байдужості винної у цьому особи. Згідно з вимогами ч.3 ст.23 ЦК України при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди враховуються вимоги розумності і справедливості. У справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (заяви №9214/80, 9473/81 і 9474/81 рішення від 28 травня 1985 року, серія А, пункт 96), Європейський суд з прав людини, встановив, що деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами. У справі «Савула проти України» (заява №12868/05, рішення від 10.12.2009 року (остаточне 10.03.2010 року), пункт 18), у справі «Войтенко проти України» (заява №18966/02, рішення від 29.06.2004 року, пункт 59), у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» (заява №42255/04, рішення від 1 липня 2010 року, пункт 37), у справі «Мельниченко проти України» (заява N 17707/02, рішення від 19 жовтня 2004 року, пункт 78 ) Європейський суд з прав людини встановив, що порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права. Враховуючи вищевказане, суд доходить висновку про достатність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 5000,00 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди, що відповідатиме вимогам розумності, виваженості та справедливості. У зв`язку із цим позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Позивач, окрім іншого, просить суд стягнути з відповідача на свою користь понесені судові витрати, вирішуючи по суті вказані позовні вимоги, суд доходить до наступного висновку. Відповідно до положень ч.1,п.п.1,4ч.3ст. 133ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно положеньч.1-4ст. 137ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. У п. п. 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз`яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Відповідно до п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно з ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Верховний Суд у своїй Постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Склад і розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначена позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16. Суд зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст.77-78 ЦПК України, понесення витрат на правову допомогу, у зв`язку з чим суд вважає необхідним відмовити в стягненні витрат на правову допомогу. Оскільки однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд вважає, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у суді. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial