Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2014 року по 28.06.2015 року в сумі 47800,00 грн.; компенсації за невикористану щорічну відпусту за 2014-2015 роки у сумі 6000,00 грн. компенсацію втрати коштів у зв'язку з порушенням строків повернення заробітної плати відповідно до індексу інфляції за 2014-2015 роки у сумі 13400,00 грн. та 1600,00 грн. компенсації за завдану моральну шкоду. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 01.09.2012 року між ним та відповідачем було укладено трудовий договір на виконання робіт з проектування, інженерно-технічного супроводу патенту та безпосереднього виготовлення і художнього оформлення з подальшою реалізацією, в тому числі на виставках, спеціальних (вендінгових) автоматів по приготуванню та продажу попкорну серії UV та UV-1-15 «Ельфіз», а також вендінгових автоматів з приготування та автоматичного продажу підсмаженого насіння соняшника серії UV-2-15 «Стожар». Згідно досягнутої домовленості [PERSON] зобов'язався виплачувати йому заробітну плату у сумі 3000,00 гривень та 400-450 гривень додатково за кожний художньо оформлений і відповідно пофарбований автомат. Починаючи з травня 2013 року відповідач припинив виплату заробітної плати. 04.01.2014 року [PERSON] написав боргову розписку в якій зобов»язався до 01.03.2014 року виплатити йому 27 324,00 грн. заборгованості по заробітній платі за фактично виконану роботу з 01.07.2013 року по 04.01.2014 року, однак своїх зобов»язань відповідач в обумовлений строк не виконав та лише 28.06.2015 року повернув йому 20 000,00 гривень заборгованості по заробітній платі. Таким чином затримка у виплаті заробітної плати з моменту розірвання трудового договору, тобто з 01.04.2014 року по день фактичного розрахунку-28.06.2015 року склала 15 місяців 28 днів, а середній заробіток за весь час затримки розрахунку становить 47800,00 грн. Окрім цього в період 2012-2014 років йому не надавались щорічні відпустки, компенсація за які складає 6000,00 гривень. Вказаними діями відповідача йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає у перенесених моральних стражданнях пов»язаних із несвоєчасним проведенням розрахунку при звільненні, що зумовило душевні переживання, зміну звичного способу його життя, а тому позивач просить стягнути 1600,00 грн. грошового відшкодування завданої моральної шкоди, а також 13400 грн. компенсації втрати від інфляції за 2014-2015 роки. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстави викладених у позовній заяві та у заяві про уточнення позовних вимог та просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, однак надіслав письмові заперечення на позов, у задоволенні позовних вимог просить відмовити за безпідставністю. Заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, виходячи з наступного. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачем надано суду боргову розписку від 04.01.2014 року та договір про оплату за фактично виконану роботу від 12.03.2014 року. У відповідності до зазначеної розписки [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 41274 грн., які зобов»язався повернути до 02.03.2014 року. Позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення 13950 гривень суми позики, 12660,26 гривень процентів на рівні облікової ставки НБУ за весь час прострочення від суми позики від 04.01.2014 року, 3% річних від простроченої суми позики в розмірі 2\~442,84 гривень виділено в окреме провадження та ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21.09.2016 року направлено за підсудністю до Болехівського міського суду Івано-Франківської області. У відповідності до ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи чи організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов»язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства. Установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа забов»язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Стаття 24-1 КЗпП України, в редакції, що діяла станом на 01.09.2012 року, передбачала, що у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа або за нотаріальним дорученням уповноважена нею особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України. Зазначений порядок реєстрації трудового договору передбачений Порядком реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженим Наказом Міністерства праці та соціальної політики №260 від 08.06.2001 року, зі змінами та доповненнями у відповідності до якого функцію по реєстрації (зняттю з реєстрації) трудових договорів між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю покладено на державну службу зайнятості. Згідно з п.8,9 Порядку в разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті КЗпП України, про що сторони сповіщають державну службу зайнятості, яка зареєструвала трудовий договір. Відповідальна особа центру зайнятості протягом трьох днів повинна зняти трудовий договір з реєстрації, про що робиться відмітка у книзі реєстрації трудових договорів. Наказом Міністерства праці та соціальної політики №260 від 08.06.2001 року, затверджена форма трудового договору між працівником і фізичною особою, в п. 17 якої передбачені підписи обох сторін договору, тобто не тільки фізичної особи, а й працівника. У відповідності до п. 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників затвердженої наказом Міністерства праці України №58 від 29.07.1993 року основним документом про трудову діяльність працівника є трудова книжка. Відповідно до п.2.21-1 Інструкції трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов'язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників. Зазначені в абзаці першому цього пункту фізичні особи роблять записи до трудових книжок працівників про прийняття на роботу та звільнення з роботи відповідно до укладених з працівниками письмових трудових договорів, що зареєстровані в установленому порядку в державній службі зайнятості. Унесені фізичною особою до трудових книжок записи підтверджуються підписом посадової особи органу державної служби зайнятості, незалежно від місця реєстрації трудового договору, і засвідчуються його печаткою. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем не представлено суду будь-яких доказів, що підтверджують факт його перебування у трудових відносинах із відповідачем, зокрема трудового договору укладеного та зареєстрованого у порядку, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, наказу про прийом та звільнення з роботи, копії трудової книжки із відповідними записами про прийняття на роботу та звільнення з роботи на умовах трудового договору, укладеного із фізичною особою-суб»єктом підприємницької діяльності, що здійснює діяльність без створення юридичної особи. При цьому суд не приймає до уваги наданий [PERSON] договір про оплату за фактично виконану роботу від 12.03.2014 року, оскільки зазначений договір не підписаний відповідачем. Таким чином, суд на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити за недоведеністю позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed