Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що з 19 серпня 2019 року по 12 травня 2020 року працював на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» та 12 травня 2020 року наказом №346-к від 12 травня 2020 року його було звільнено за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. При звільненні з роботи відповідач видав позивачеві заповнену трудову книжку, але повний розрахунок з останнім не провів. Відповідно до ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» №1710 від 15 червня 2020 року заборгованість по заробітній платі складає із невиплаченого заробітку за квітень у розмірі 13772,19 гривень. Період несвоєчасного розрахунку при звільненні позивача, а саме з 12 травня 2020 року по 01 червня 2020 року, складало 35 днів. Відповідно до розрахункових листів по заробітній платі (табулеграмм) фактична сума заробітку доходу, яка була нарахована позивачеві за період з 01 квітня 2020 року по 12 травня 2020 року становить: за квітень: 18256,09 гривень; за травень 12050,27 гривень. Кількість робочих днів у квітні - 21, у травні 19, всього 40 днів. Таким чином середньоденна заробітна плата позивача становить 757,66 гривень ((18256,09 грн.+12050,27грн.)/40 = 757,66 грн.). Таким чином розмір середнього заробітку за період з 12.05.2019 року по 01.06.2020 року становить 26518,10 гривень (757,66грн.*35 днів = 26518,10). З огляду на викладене позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість із заробітної плати у сумі 13772,19 гривень та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі за результатами розгляду справи. Ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 21 липня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін, призначено судове засідання з розгляду справи на 23 вересня 2020 року. Задоволено клопотання позивача, відстрочено сплату судового збору за подання останнім до суду даного позову до ухвалення судового рішення у справі та витребувано у відповідача довідку про розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] (а.с. 20-21). Від відповідача на адресу суду 14 серпня 2020 року надійшов відзив на позов, тобто в межах строків, визначених ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 21 липня 2020 року, тому суд вважає необхідним та доцільним прийняти відзив ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» до розгляду в межах даної цивільної справи. Згідно відзиву на позов відповідач зазначає, що [PERSON] дійсно працював на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» та був звільнений 12 травня 2020 року наказом по підприємству №346-к від 12 травня 2020 року. При звільненні нарахована позивачу заробітна плата за травень 2020 року в розмірі 12050,27 гривень, належна сума до виплати складає 9382,15 гривень. Заробітна плата сплачена 30 червня 2020 року платіжним дорученням №99 від 26 червня 2020 року в розмірі 9382,15 гривень. Заборгованість по заробітній платі станом на 06 серпня 2020 року відсутня. Відповідач у відзиві на позов просив суд відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Окрім того, на виконання вимог ухвали Вугледарського міського суду Донецької області від 21 липня 2020 року, ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» долучено до відзиву на позов оригінал довідки №1710 від 06 серпня 2020 року про розмір середньоденної заробітної плати позивача. Від відповідача не надходило клопотань про розгляд справи у поряду загального позовного провадження. Суд, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, дослідивши які вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 19 серпня 2019 року працював на Державному підприємстві «Шахта ім. М.С. Сургая» та був звільнений 12 травня 2020 року наказом № 346-к від 12 травня 2020 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується трудовою книжкою серії [NUMBER] від 30 травня 2008 року та наказом ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» №346-к від 12 травня 2020 року (а.с. 5-10, 11). Згідно довідок №1710 від 15 червня 2020 року та від 06 серпня 2020 року, виданих ДП «Шахта ім. М.С. Сургая», [PERSON] дійсно працював на даному підприємстві та був звільнений 12 травня 2020 року згідно наказу №346-к від 12 травня 2020 року за власним бажанням. При звільненні нарахована заробітна плата за травень 2020 року в розмірі 12050,27, належна сума до сплати складає 9382,15 гривень. Станом на 11 червня 2020 року заборгованість по заробітній платі позивача за квітень 2020 року складає 13772,19 гривень. Заборгованість по заробітній платі станом на 06 серпня 2020 року відсутня. Середня заробітна плата за два останні місяці до звільнення становить: квітень 2020 року - 18216,03 (21 робочих дні); березень 2020 року - 10577,05 гривень (12 робочих днів). Так, середньоденна заробітна плата становить 872,52 гривень (28793,08 грн. / 33 робочих дні = 872,52 гривень) (а.с. 12, 30). Відповідно до розрахункових листів по заробітній платі (табулеграмм) позивачеві була нараховано заробітна плата: за квітень 2020 року у розмірі 18256,09 гривень; за травень 2020 року - 12050,00 гривень (а.с. 14). Згідно платіжного доручення №99 від 26 червня 2020 року та реєстру на нарахування заробітної плати за травень 2020 року ПАТ АБ «Украгазбанк» по ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» 30 червня 2020 року (за платіжним дорученням №99 від 26.06.2020 року) [PERSON] перераховано 9382,15 гривень (а.с. 32, 33-34). Так, в судовому засіданні встановлено, не оспорюється сторонами та у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, що [PERSON] дійсно працював на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» та був звільнений з підприємства 12 травня 2020 року на підставі ст. 38 КЗпП України. В день звільнення з останнім не було проведено повного розрахунку всіх належних йому сум, оскільки кожна зі сторін посилається на зазначені обставини як в досліджених письмових доказах, так і в наданому суду позові. Згідно статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як вбачається з наданої до суду довідки №1710 від 06 серпня 2020 року, виданої ДП «Шахта ім. М.С. Сургая», за час розгляду даної цивільної справи Державним підприємством «Шахта ім. М.С. Сургая» 30 червня 2020 року було здійснено остаточний розрахунок зі сплати заборгованості по заробітній платі [PERSON] , а тому суд, зважаючи, що на час розгляду справи відсутня заборгованість відповідача зі сплати заробітної плати позивача, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позову в частині стягнення з ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. Згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 рудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При визначенні середньої заробітної плати слід керуватися вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями) (далі - Порядок). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. З п. 2 вказаного Порядку вбачається, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Судом встановлено, що позивач був звільнений з роботи наказом №346-к від 12 травня 2020 року, а тому березень та квітень 2020 року є місяцями, які передували звільненню та враховуються для розрахунку середньомісячної заробітної плати. Так, суд вважає необхідним відзначити, що здійснений позивачем у позовній заяві розрахунок середньоденної заробітної плати є хибним, оскільки [PERSON] виходив з розміру заробітних плат та кількості робочих днів у квітні та травні 2020 року, однак травень 2020 року є місяцем, в якому було звільнено останнього, а тому він не включається до розрахунку середньоденної заробітної плати звільненого працівника. Відповідно до довідки ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» №1710 від 06 серпня 2020 року [PERSON] за два місяці перед звільненням, фактично пропрацював 33 робочих дні (квітень 2020 року - 21 робочих дні; березень 2020 року - 12 робочих днів). Загальний заробіток позивача за вищезазначений період становить 28793,08 гривень (18216,03 грн.(заробітна плата за квітень 2020 року) + 10577,05 грн. (заробітна плата за березень 2020 року) = 28793,08 грн.). Отже, середньоденний заробіток [PERSON] на день звільнення складав 872,52 гривень (28793,08 грн. / 33 робочих дні = 872,52 грн.). Згідно з п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Таким чином, під час проведення розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки розрахунку при звільненні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Так, розмір компенсації середнього заробітку за період, коли з вини відповідача з позивачем не було здійснено розрахунок при звільненні, а саме, за період з 13 травня 2020 року по день здійснення повного розрахунку з позивачем, а саме по 30 червня 2020 року, включно, становить 28793,16 гривень (33 робочих дні х 872,52 гривень = 28793,16 гривень). Так, відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої палати Верховного суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц. Враховуючи вищенаведене, зважаючи, що заявлений позивачем у позовній заяві розмір заборгованості по заробітній платі у сумі 13772,19 гривень, що є більше ніж в двічі меншим за вищезазначену суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд приходить до висновку про очевидну неспівмірність суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, а тому вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивача виплат у сумі 20000,00 гривень. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 21 липня 2020 року задоволено клопотання позивача, відстрочено сплату судового збору за подання [PERSON] до суду позовної заяви до ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, до ухвалення судового рішення у справі(а.с. 20-21). Виходячи з вищевикладеного, приймаючи до уваги, що суд дійшов висновку про доцільність часткового задоволення вимог позову [PERSON] щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд вважає необхідним, на виконання вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог позову у розмірі 584,02 гривень (20000,00 грн.* 840,80 грн. / 28793,16 грн. = 584,02 грн.), а з позивача стягнути на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір пропорційно до відхиленої частини вимог позову у розмірі 256,78 гривень (840,80 грн. - 584,02=256,78 грн.). Оскільки, відповідно до вимог статті 279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, тому, відповідно до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі викладеного,

Outcome: partial