Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-26 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про звільнення майна з - під арешту. Свої вимоги мотивує тим, що йому на праві власності належить транспортний засіб VOLKSWAGEN T4 (кузов [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]). Постановою слідчого по кримінальній справі № 181-0062СТ та постановою слідчого по виділеній кримінальній справі № 181-0311 від на вказаний автомобіль накладений арешт (заборона реєстрації, перереєстрації. зняття з обліку в органах ДАІ). Позивач зазначає, що вказані обставини значно обмежують його права як власника рухомого майна. По кримінальній справі йому обвинувачення не пред'являлось, транспортний засіб речовим доказом не був. Після уточнення позовних вимог просить суд звільнити з-під арешту автомобіль. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просить позов задовольнити. Надав пояснення аналогічні викладеним у позові. Представник Головного управління Національної поліції у Львівській області в судове засідання не прибув, хоча був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. В письмовому запереченні зазначив, що до ГУНП у Львівській області вимог позивачем пред'явлено не було, тому у задоволенні позову просить відмовити. Представник третьої особи проти позову не заперечив. У письмовому запереченні вказав, що у задоволенні позову слід відмовити у зв'язку з тим, що постанова слідчого, якою на транспортний засіб накладено арешт, не скасована. Заслухавши думку осіб, що беруть участь у справі, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно усталеної судової практики Верховного Суду України, висловленої у постанові від 15 травня 2013 року, прийнятій за наслідками розгляду справи № 6-26цс-13, предметом якої був спір за позовом власника про звільнення майна з під арешту, накладеного в процесі кримінального провадження, при розгляді якої Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. В порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна. Тому судом не прийнято до уваги посилання представника третьої особи на те, що дана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Відповідно до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Встановлено, що [PERSON] на праві власності належить транспортний засіб VOLKSWAGEN T4 (кузов [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]). Постановою старшого слідчого СУ ГУ МВС України у Львівській області Гелецького В.І. від 16.03.2012 року накладено заборону на проведення реєстраційних операцій (реєстрація, перереєстрація) щодо транспортного засобу VOLKSWAGEN T4 (кузов [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]). В ході розслідування кримінальної справи № 181-0311 порушеної щодо службових осіб Львівського ВРЕР УДАІ ГУМВС України у Львівській області за фактом зловживання службовим становищем та перевищення службових повноважень за ознаками злочинів, передбачених ст.ст. 364 ч. 3, 365 ч.1 КК України та фактом підроблення документів та їх використання невстановленими особами за ознаками злочинів передбачених ст. 358 ч.1 КК України. У даній кримінальній справі вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 01 липня 2013 року, який набрав законної сили, службових осіб Львівського ВРЕР УДАІ ГУМВС України у Львівській області визнано винними у скоєнні злочинів та притягнуто до кримінальної відповідальності, а тому на даний час не має будь-яких законних підстав для обмеження права власності в частині вільного розпорядження своїм майном. Доказів того, що позивач є підозрюваним чи обвинуваченим у даній кримінальній справі, не надано. Відсутні також докази визнання авто речовим доказом у кримінальному провадженні. Відтак, накладення заборони на транспортний засіб є протиправним та порушує право власності, охоронюване законом. Нормою статті 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності на автомобіль набуто позивачем у спосіб визначений законом. Правовий режим власності, відповідно до ст. 92 Конституції України, визначається виключно законами України. Аналіз правових норм дає підстави для висновку, що право власності проявляється у правомочностях власника, обмеження яких можливо виключно на підставі закону. Нормами ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Такі правові регулювання містяться і в ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод». Обмеження у здійсненні прав конкретного власника полягає у звуженні того обсягу прав яким загальна норма закону наділяє усіх власників. Це не є загальна норма, а виняткова ситуація, яка може бути наслідком неправомірної поведінки власника. В даному випадку в діях позивача не встановлено неправомірної поведінки при купівлі автомобіля, майно придбано у законний спосіб, належним чином оформлено правовстановлюючі документи, сплачено відповідний податок за проведення перереєстрації транспортного засобу та проведено всі інші передбачені законом платежі.

Outcome: approved