Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , 3-я особа [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги мотивувала тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва шлюб було розірвано. Під час перебування сторін у шлюбі, 15 грудня 2015 року відповідачем було укладено договір купівлі-продажу частки квартири у [PERSON] відповідно до умов якого відповідач придбав Ѕ частку квартири [ADDRESS] . Таким чином, Ѕ частка квартири набута відповідачем за час перебування в шлюбі з позивачем. Тобто, виходячи з зазначеного Ѕ частки зазначеної квартири є спільною сумісною власністю позивача та відповідача. [PERSON] звернувся із зустрічним позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання права особистої приватної власності. Вимоги зустрічного позову мотивовані тим, що під час перебування [PERSON] , та [PERSON] в шлюбі, відповідач придбав Ѕ частини квартири [ADDRESS] . Натомість, позивач за зустрічним позов не може погодитися з тим, що дане майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки згідно свідоцтва про право власності на житло від 08 липня 1993 №4/245 квартира за адресою: [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] та членам його родини: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 14 листопада 2015 року батьки позивача за зустрічним позовом, дійшли згоди про продаж [PERSON] належній йому на праві власності ј частини квартири [ADDRESS] на корись племінника [PERSON] . За продаж вказаної частки, [PERSON] отримав 100 000,00 гривень. В подальшому, фактично через місяць, за отриманні кошти від продажу ј частини квартири, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі продажу Ѕ частини квартири [ADDRESS] . Ціна вказаної частки квартири склала 100 000,00 гривень. Підсумовуючи, позивач за зустрічним позовом вказую, що частка квартири була придбана за його особисті кошти та не є спільним майном подружжя. Відповідачем [PERSON] було подано відзив на позовну заяву в якому просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та виклав свої заперечення аналогічним обставинам викладеним в зустрічному позові. 05 січня 2021 року відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] було подано відзив на зустрічну позовну заяву в якій просила суд відмовити в задоволенні зустрічного позову в повному обсязі та вимоги первісного позову просила задовольнити. Щодо обставин викладених в зустрічному позові [PERSON] пояснила наступне. Так, [PERSON] було відчужено частку ј квартири [ADDRESS] на корись племінника [PERSON] та сплачено на користь продавця 100 000,00 гривень. Натомість, як зазначає відповідач за зустрічним позовом, до матеріалів справи не надано доказів, які підтверджують оплату зазначеного договору купівлі-продажу та факт прийому - передачі грошових коштів, які сплачені позивачу [PERSON] . Таким чином, позивачем за зустрічним позовом не доведено факту наявності грошових коштів, які в мали статус особистої приватної власності одного з подружжя. 20 січня 2021 року позивач за зустріним позовом подав до суду відповідь на відзив в якому просив суд задовольнити вимоги зустрічного позову та відмовити в задоволенні первісного позову та надав наступні пояснення. Так, відповідно до договору купівлі продажу ј частини квартири [ADDRESS] , а саме п. 4, [PERSON] своїм підписом підтвердив факт повного розрахунку за продажу квартиру, одержання від [PERSON] , в тому числі в особі представників грошей в сумі 100 000,00 грн. Та відсутність по відношенню до них будь-яких претензій фінансового характеру. Договір посвідчений приватним нотаріусом Івановою С.М. та даний час ніким не скасований або визнаний недійсним. Щодо посилання у відзиві на Закон України «про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» в редакції, яка діяла станом на момент укладення договору купівлі продажу ј частини квартири, цей закон поширювався на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб`єктів господарської діяльності, які зобов`язані вести бухгалтерських облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством. 05 лютого 2021 року відповідач за зустрічним позовом подала заперечення на відповідь на відзив в яких просила суд в задоволенні зустрічного позову відмовити та пояснила наступне. В матеріалах справи відсутні докази зняття грошових коштів з банківського рахунку батьками відповідача за первісним позовом для передачі [PERSON] за продаж ј частки квартири, а також відсутні документи такі як розписка чи акт прийому-передачі 100 000,00 грн. за відчуження його частки в приватизованій квартирі сторонами вище зазначеного договору купівлі-продажу. Також, відповідач за зустріч ним позовом зазначила, що [PERSON] на час продажу частки нерухомого майна був безробітній. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги первісного позову підтримала в повному обсязі та просила задовольнити позов. Щодо вимог зустрічного позову представник позивача заперечила в повному обсязі та просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідач та його представник в судовому засіданні вимоги первісного позову не визнали, заперечили в повному обсязі та просили відмовити в їх задоволенні. Щодо зустрічного позову відповідач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Третя особа в судове засідання не з`явилась. Повідомлялась належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2020 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження у підготовче засідання. Протокольною ухвалою від 22 грудня 2020 року судом прийнята зустрічна позовна заява до розгляду разом з первісним. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04 лютого 2021 року закрито підготовче засідання по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Протокольною ухвалою від 15 березня 2021 року судом відмовлено в прийнятті заяви про збільшення позовних вимог. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21 квітня 2021 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , 3-я особа [PERSON] про визнання права особистої приватної власності залишено без руху. Надано строк протягом п`яти днів виправити недоліки. 21 квітня 2020 року на виконання ухвали суду від 21 квітня 2021 року [PERSON] усунуто вказані в ухвалі недоліки. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, пояснення відповідача та його представника, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] перебувала в реєстрованому шлюбі з 18.04.2007 року та рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24.07.2020 року шлюб було розірвано, що підтверджується копією рішення суду від 24.07.2020 року (а.с.10-12) За час шлюбу сторонами була набута у власність 1\\2 частину квартири [ADDRESS] , власником якої згідно договору купівлі-продажу від 15.12.2015 року є [PERSON] . Дане майно є спірним. За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Підпунктами 23-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Положеннями статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1)майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Звертаючись до суду із позовом позивач наполягає на тому, що спірна 1\\2 частина квартири є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. Заперечуючи проти первісного позову відповідач наполягає, що спірна квартира є його особистою приватною власністю, оскільки хоч і придбана під час шлюбу у, але за його власні кошти. З матеріалів справи вбачається, згідно свідоцтва про право власності на житло від 08.07.1993 року квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] та членам йог сім`ї (а.с.99). 21.01.2011 року між [PERSON] , членами його родини та Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було укладено договір про фінансування будівництва житла за програмою «70*30». Предметом даного договору було фінансування будівництва житлового будинку № 3-а , 4,6,8 про провулку Моторному. Об`єктом фінансування була двокімнатна квартира, 17 , загальною площею 63,55 кв.м. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 14.11.2015 року власники квартири [ADDRESS] , а саме: [PERSON] , який діяв від свого імені та від імені свого неповнолітнього сина [PERSON] , [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені свого неповнолітнього сина [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] продали належну їм квартиру [PERSON] , що підтверджується копією договору (а.с. 105). Продаж квартир вчинено за 200 000 грн. Арифметично вираховуючи - доля кожного з співвласників становить 33 333 грн., а спільна доля [PERSON] та його неповнолітнього сина становить 66 666 грн. В цей же день, 14.11.2015 року, згідно договору купівлі-продажу 1\\4 частини квартири, [PERSON] відчужив належну йому 1\\4 частину квартири [ADDRESS] на користь [PERSON] , що підтверджується копією договору (а.с.106). Продаж частини квартири вчинено за 100 000 грн. Крім цього, в цей же день також було укладено договір купівлі-продажу 1\\4 частини квартири, відповідно до умов якого [PERSON] продав, а [PERSON] (неповнолітній син позивача та відповідача) придбав 1\\4 частину квартири [ADDRESS] . Продав вчинено за 100 000 грн. Свідок [PERSON] , який є рідним батьком позивача за первісним позовом, в судовому засіданні пояснив, що він передав свій дочці 100 000 грн. на купівлю 1\\2 частини спірної квартири. Дані кошти ним були отримані від продажу належної йому 1\\4 частини квартири., яку було продано власному онуку. Будь-яких договорів дарування грошей вони не укладали. Даючи оцінку даним доказам суд приходить до наступного висновку. 14.11.2015 року [PERSON] було укладено три окремих договори купівлі-продажу квартири: два з яких як продавець, діючи в своїх інтересах так і в інтересах свого сина, та один договір як покупець 1\\4 частини квартири, діючи в інтересах свого сина разом зі своєю дружиною. Отже від продажу своєї частини квартири та частини квартири свого сина він отримав 166 666 грн. До показів свідка [PERSON] суд відноситься критично, оскільки по-перше, він є рідним батьком позивача та може бути зацікавлений в розгляді справи, а по-друге, доказів укладення договору дарування грошей суду не було представлено. Договір дарування грошей, який би був укладений у відповідності до ч.5 ст. 719 ЦК України ним не укладався, а тому факту дарування грошей підтвердити не може. Крім цього, свідок пояснив, що 100 000 грн., які він передав своїй дочці, це гроші отримані ним самим від продажу своїй частини квартири, покупцями за якою виступають батьки неповнолітнього [PERSON] - [PERSON] ) та [PERSON] , що також викликає сумнів. Що стосується посилання позивача за первісним позовом на той факт, що відповідачем за первісним позовом не доведений факт прийому передачі коштів, то дане твердження спростовується текстом самого договору купівлі-продажу 1\\2 частини квартири від 15.12.2015 року де чітко вбачається, що продавець своїм підписом під цим договором підтверджує факт повного розрахунку за продану 1\\2 частину квартири, одержання від покупця грошей в сумі 100 000 грн., та відсутність по відношенню до нього будь-яких претензій фінансового характеру. Отже, суд вважає встановленим, що на купівлю 1\\2 частин квартири [ADDRESS] відповідач [PERSON] витратив грошові кошти в розмірі 100 000 грн., що належали йому особисто, а тому дана частина квартири є особистою приватною власністю [PERSON] . На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , 3-я особа [PERSON] про поділ спільного майна подружжя задоволення не підлягає у зв`язку із його недоведеністю, а вимоги зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , 3-я особа [PERSON] про визнання права особистої приватної власності підлягають задоволенню в повному обсязі. У відповідності до ст.141 ЦПК України, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в розмірі 5238 грн. 16 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved