Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, де просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . На обґрунтування позову зазначила, що відповідно до договору дарування від 01.08.2018 їй належить на праві власності будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Вказала, що відповідач [PERSON] є онуком колишніх власників даного домоволодіння, якими і була здійснена реєстрація його місця проживання в 2014 році. Однак, майже з моменту реєстрації відповідач у будинку не проживає, його особисті речі в будинку відсутні. Оскільки реєстрація відповідача, який не є членом її сім`ї, у належному їй житлі створює перешкоди у користуванні і розпорядженні ним, вона позбавляється права на отримання субсидії, змушена сплачувати комунальні послуги, просить позовні вимоги задовольнити. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав та мотивів, викладених у тексті позову та просила її вимоги задовольнити. Вказала, що раніше будинок на праві власності належав її матері, [PERSON] , яка і надала згоду у 2014 році прописати у будинок свого онука, [PERSON] . Відповідач є її племінником. 01.08.2018 на підставі договору дарування [PERSON] подарувала будинок їй. Наразі власницею будинку [ADDRESS] є вона і реєстрація відповідача у будинку створює перешкоди у користуванні і розпорядженні ним. [PERSON] деякий час проживав у будинку до 2014 року, потім почав проживати за іншою адресою із цивільною дружиною, але деякі його речі, наприклад взуття та одяг, залишалися у будинку, інколи він приходив. На початку 2017 року [PERSON] забрав свої речі з будинку і більше вона його не бачила. Де знаходиться зараз відповідач вона не знає, жодних перешкод у користуванні житлом вона йому не створювала. До введення карантину у будинку проживала лише її матір, [PERSON] , яку вона після введення карантину забрала проживати до свого місця проживання у Кропивницькій області. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, повідомлявся належним чином про дату, час і місце судових засідань шляхом надіслання рекомендованих поштових повідомлень за адресою реєстрації та оголошенням про виклик до суду на сайті «Судова влада». Відзиву на позовну заяву та будь-яких клопотань до суду від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд відповідно до положень ч.8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, повідомлялася про час та місце слухання справи належним чином. Згідно пояснень позивача третя особа, [PERSON] , у судове засідання не з`явилася через похилий вік та стан здоров`я. Представник третьої особи Крюківської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради у судове засідання не з`явився, надав суду листа, відповідно до якого просив розглядати справу без його участі і щодо вирішення спору покладався на розсуд суду. Згідно ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвали заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі наявних у справі доказів, зі згоди позивача, який не заперечує проти заочного розгляду справи, суд ухвалив розгляд справи, відповідно до ст. 280 ЦПК України, проводити заочно. У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, вислухавши представника позивача, свідків [PERSON] , [PERSON] , вивчивши матеріали справи, дослідивши і оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями від 01.08.2018, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А.Г. Право власності позивачки на вказане майно належним чином зареєстроване, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованого 03.04.2020. Згідно інформації з Реєстру територіальної громади Крюківської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . З копії домової книги будинку [ADDRESS] вбачається, що [PERSON] був зареєстрований як проживаючий у вказаному будинку за згодою колишнього власника будинку з 13.06.2014. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою позивачки, проживає у будинку [ADDRESS] . Вказала, що [PERSON] вона знає, бачила останній раз років 7 тому, коли він приходив у будинок, після того жодного разу його не бачила. Зараз у будинку ніхто не проживає. Раніше проживала [PERSON] , а потім позивачка її забрала проживати до себе. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він проживає у будинку [ADDRESS] все своє життя. З [PERSON] він особисто не знайомий, знає, що він є онуком сусідки [PERSON] , бачив його декілька разів. Останній раз бачив [PERSON] дуже давно, кілька років тому. Чи є його речі в домі він не знає. В матеріалах справи міститься також акт від 20.02.2020, яким [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт не проживання [PERSON] з 2014 року по теперішній час за адресою: [ADDRESS] . Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном, навіть, якщо він не позбавлений володіння цим майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним та ефективним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Частиною першою статті 383 ЦК України закріплено положення, відповідно до якого власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Право члена сім`ї власника та інших осіб на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим ці правовідносини регулюються ст.401-406 ЦК України. Так, відповідно до ч.1 ст.402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Відповідно до ч.1,2,5,6 ст.403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном, може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут зберігає свою чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. Відповідно до ст.406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 1) поєднання водній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено судом відповідач [PERSON] набув права користування житлом як член сім`ї власника, тривалий час, а саме більше трьох років, не мешкає за адресою своєї реєстрації: [ADDRESS] , наявності поважних причин не проживання у будинку суду не надано, перешкод у користуванні житлом суду не доведено, добровільно з реєстраційного обліку відповідач не знявся, не сплачує комунальних послуг, чим чинить перешкоди власнику у користуванні нерухомим майном. Позивач [PERSON] яка є власником будинку [ADDRESS] , заперечує наявність домовленості між нею та [PERSON] щодо користування житлом, як і заперечує укладення з відповідачем договору найму житла. Матеріали справи не містять доказів наявності перешкод у проживанні відповідача у вказаному будинку чи поважності причин не проживання відповідача за місцем реєстрації. У зв`язку з викладеним суд приходить до висновку, що реєстрація відповідача у спірному будинку створює позивачу перешкоди у праві користування своєю власністю, а тому вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Outcome: approved