Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], 3-тя особа: Служба у справах дітей Сумської міської ради про позбавлення батьківських прав і свої вимоги мотивує тим, що з 17 вересня 2005 року по 24 квітня 2007 року перебувала в шлюбі з [PERSON]. Від шлюбу мають спільну дитину - сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 03.06.2008 року стягнуто аліменти з відповідача на утримання сина в розмірі 400 грн., щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 16 грудня 2010 року збільшено розмір аліментів та стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 500, 00 грн.. Після розлучення відповідач не цікавиться життям сина, не приймає участі у його вихованні, не піклується про його фізичний та духовний розвиток. Дитина перебуває на диспансерному обліку, перенесла тяжку операцію, потребує щорічного проходження профілактики бактеріального ендокардиту. Розміру аліментів, які сплачує відповідач недостатньо. Просить позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO], відносно сина [PERSON], [INFO], та змінити розмір аліментів та щомісячно стягувати аліменти на утримання дитини в розмірі 1/3 частини його щомісячного доходу (заробітку), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви й до повноліття дитини. Позивач [PERSON], її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просять суд їх задоволити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав повністю, просить в задоволенні позовних вимог відмовити за необґрунтованістю. Представник 3-ї особи: Ярмоленко М.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, надав до суду висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Суд, вислухавши сторони, вивчивши матеріали даної цивільної справи, думку представника служби у справах дітей, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного: Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до абз. 3 ч.2 ст. 3 Сімейного кодексу України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», зокрема передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Згідно ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пунктами 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року №20, зокрема, роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків і способом захисту прав та інтересів дитини. Тому його застосування має бути результатом переконання суду у тому, що після позбавлення батьківських прав, умови життя дитини будуть змінені на краще і що немає іншого способу захисту прав та інтересів дитини. Згідно положень ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. В даній справі судом встановлені наступні обставини: встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини (а.с.13). Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 17.11.2006 року розірвано шлюб [PERSON] та [PERSON] (а.с.38) Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 03.06.2008 року стягнуто аліменти з [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO] у розмірі 400 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 16.12.2010 року збільшено розмір аліментів до 500 грн щомісячно (а.с.40). Дитина проживає з матір'ю за адресою : [ADDRESS] (а.с.9). 08 серпня 2015 року позивач уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] (а.с.11). Від шлюбу мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] (а.с.14) З довідки Комунальної установи Сумська спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №1 імені В.Стрельченка м. Суми Сумської області від 25.05.2017 року вбачається, що [PERSON], [INFO], навчається у 3-Б класі школи. Батько з приводу навчання сина з класним керівником та вчителями не спілкується, не бере участі у вихованні дитини (а.с.16). Як вбачається з висновку служби у справах дітей Сумської міської ради, служба у справах дітей вважає доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Суд звертає увагу, що вищевказаний висновок служби у справах дітей Сумської міської ради про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав ґрунтується не лише на доводах матері, а й враховує думку дитини. Судом встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Вказане підтверджується і показами свідка [PERSON], який повідомив суду, що у шлюбі з позивачем проживає вже 3 роки. Вихованням [PERSON] займається він та його дружина. Разом однією сім'єю проживають з 2014 року. Поділу дійте на свій - чужий в сім'ї не має. Разом з [PERSON] проводить дозвілля, вчать уроки, ходять до спортивних секцій. Дитина називає його татом, між ними встановились тісні сімейні відносини. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що довго проживала разом з сім'єю позивача. Відповідач [PERSON] практично не приходить до сина, був декілька разів і то в нетверезому стані, життям сина не цікавиться. [PERSON] займається вихованням [PERSON], який називає його татом, перешкоди у спілкуванні з сином позивач не чинить. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що допомагав позивачці, коли вона з [PERSON] лежала в лікарні, бо батько дитини допомоги не надавав. У розмові хлопчик не згадує про свого батька, виявляв побажання, щоб його татом став теперішній чоловік позивача. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] не цікавиться життям сина, матеріальної допомоги не надає, до сина не приходить, з дитиною не спілкується. На сьогодні вітчим виконує функції тата, він відноситься до хлопчика як до рідного. Перешкод у спілкуванні з дитиною позивач не чинить. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що в школі рідного батька [PERSON] не бачила ні разу. Зі школи дитину забирає вітчим, який приділяє багато уваги вихованню дитини, його всебічному розвитку. В даній ситуації суд, уважно дослідивши доводи та аргументи позивачки, та дослідивши докази, керується принципом найкращих інтересів дитини, який визначений у пункті 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, згідно якому в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Виходячи з принципу рівності прав та обов'язків матері та батька щодо дитини, суд аналізує та надає оцінку наступним обставинам. Із розмови представника Служби у справах дітей Сумської міської ради з дитиною Дмитром за місцем його проживання вбачається, що [PERSON] не має до біологічного батька родинних почуттів, називає його [PERSON], останній раз бачив його взимку 2017 року. Батько не дзвонить йому, не приходить, не вітає з днем народження. На сьогоднішній день його вихованням займається тато [PERSON]. Він допомагає з готуванням уроків, водить в спортивні секції, вони разом їздять рибалити. Дитина вважає батьком тата [PERSON], бо той піклується про нього (а.с.181). Будь-яких доказів того, що біологічний батько піклується про дитину та приймає особисту участь у вихованні дитини - суду не надано. Матеріальним забезпеченням дитини останні 8 років займається мати дитини. Суд враховує, що син сторін відповідно до його віку (11 років) здатен чітко висловити свою думку та своє відношення щодо обставин, що виникли у їх сім'ї, та щодо ігнорування батьком своєї участі у вихованні та утриманні. Суд вважає, що в даному випадку підтримання відносин з біологічним батьком не відбувається по причині нехтування батьком своїми батьківськими обов'язками. Відповідач [PERSON] має можливість виправити ситуацію та приймати участь у вихованні дитини. Однак відповідач свідомо ігнорує свої обов'язки і не намагається спілкуватися з сином. В такому випадку суд вважає, що сімейне оточення дитини складає сім'я його матері, а біологічний батько дитини - відповідач [PERSON] не приймає участі у підтриманні сімейних відносин з сином, в такому випадку позбавлення відповідача батьківських прав не вплине на відносини між відповідачем та сином. На думку суду, поведінка відповідача, свідчить про незацікавленість його як батька у долі дитини, байдужому ставленні до своїх батьківських обов'язків. Суд вважає, що під час розгляду справи доведено, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків відносно сина [PERSON], а саме: не спілкується з сином, не виявляє бажання його побачити, матеріально не забезпечує, не створює належних умов для проживання та навчання сина, не піклується про його фізичний та духовний розвиток. Суд враховує, що відповідач свідомо нехтує своїми обов'язками по вихованню і утриманню дитини. Суд вважає, що надання батькові можливості налагодити родинні стосунки з дитиною та попередження відповідача про неприпустимість ухилення від участі у вихованні і утриманні сина та про зміну ставлення до виховання дитини - не матиме жодних позитивних наслідків, оскільки з довготривалої поведінки [PERSON] вбачається, що він не має наміру виховувати та забезпечувати дитину, навіть не проявляє наміру і бажання спілкуватися з сином, хоча ніхто йому в цьому не перешкоджає, і він об'єктивно має таку можливість, але свідомо не бачиться з сином. Враховуючи встановлені судом обставини, а саме те, що відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України [PERSON] обов'язків щодо виховання та розвитку дитини не виконує, ухиляється від їх виконання, з метою захисту насамперед інтересів дитини, суд вважає за необхідне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Що стосується позовної вимоги про збільшення розміру аліментів, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Доводи позивача про те, що розмір аліментів необхідно збільшити, оскільки вона змушена постійно нести додаткові витрати на дитину у зв'язку з його хворобами не можуть бути підставою для збільшення розміру аліментів, так як позивач не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про стягнення додаткових витрат на дітей. Позивач зазначає, що син зростає і витрати на його утримання також, однак жодних доказів на підтвердження цього суду не надано. Згідно Закону України «Про Державний бюджет на 2018 рік» встановлено у 2018 році прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років з 1 грудня становить 2027 гривні. Доводи позивача на те, що у зв'язку зі змінами в законодавстві мінімальних розмір на дитину не може бути меншим 50% не заслуговують на уваги, з огляду на наступне. Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Враховуючи зміст статей 181, 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв'язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 Сімейного кодексу України). Стаття 192 Сімейного кодексу України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Зміна закону, яким встановлюється мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 Сімейного кодексу України. Суд не визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням. При присудженні аліментів, суд враховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначений законом, зокрема, частиною другою статті 182 Сімейного кодексу України. Згідно роз'яснень, викладених у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку. Разом з тим, збільшення мінімального розміру аліментів не є підставою для ухвалення нового рішення про збільшення розміру аліментів, як і не може бути підставою для відмови в перерахунку розміру аліментів. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 61-37114св18. Таким чином, судом встановлено відсутність правових підстав для збільшення розміру аліментів, а тому в задоволенні позову належить відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесений нею судовий збір в розмірі 640,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved