Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Комуністичної партії України про стягнення заробітної плати, не виплаченої при звільненні працівника, посилаючись на те, що з 02 березня 2015 року він перебував у трудових відносинах з Комуністичною партією України, працюючи на посаді завідуючого відділом Чернівецького обкому КПУ. Вказує, що 06 листопада 2015 року він припинив трудові відносини з відповідачем за згодою сторін відповідно до вимог ст. 36 КЗпП України, що підтверджується відповідним записом у його трудовій книжці. Стверджує, що в період з червня 2015 року по листопад 2015 року відповідач не виплачував йому заробітну плату в порушення вимог ст. 115 КЗпП, при цьому також відповідач не здійснював відповідні виплати у бюджет, що також негативно відобразилось на отриманні позивачем допомоги по безробіттю у центрі зайнятості. Окрім того на день його звільнення відповідач відмовився надати довідку про нараховану заробітну плату за спірний період. Також вказує, що дані обставини нанесли йому окрім матеріальних також і моральні страждання, що відобразилось у порушенні нормального життєвого ритму його сім'ї, недостатньому матеріальному забезпеченні його рідних, що змушує позивача також просити суд стягнути з відповідача відповідну моральну шкоду. На основі викладеного просить суд стягнути з Комуністичної партії України на його користь заборгованість по невиплаченій заробітній платі у розмірі 7842 грн., стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 4000 грн., а також витребувати у відповідача довідку про нараховану, але невиплачену заробітну плату за спірний період. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд стягнути з відповідача невиплачені кошти за спірний період. Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову визнав частково, а саме у розмірі 6856,54 грн., вказав, що позивачу дійсно не виплачувалась заробітна плата у зв'язку з тим, що відповідач через складну соціально-політичну ситуацію перебував у скрутному матеріальному становищі, припинилось надходження коштів та пожертв громадян на потреби Комуністичної партії України, вимоги про стягнення моральної шкоди не визнав у повному обсязі, окрім того надав суду письмові заперечення на позов та довідку про нарахований позивачу сукупний дохід за спірний період. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з Комуністичною партією України, де працював на посаді завідуючого відділом Чернівецького обкому Комуністичної партії України в період з 02.03.2015 року по 06.11.2015 року та був звільнений за згодою сторін, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці позивача (а.с.5-6). Як вбачається з виписки по картковому рахунку позивача станом на 29.01.2016 року позивачем було отримано заробітну плату у розмірі 1137,07 грн. 02.04.2015 року за березень місяць 2015 року та 1137,07 грн. 29.04.2015 року за квітень місяць 2015 року (а.с.14), при цьому в подальшому будь-які нарахування припинились. З довідки від 15.02.2016 року №КП000000028 (а.с.34), вбачається, що сукупний дохід [PERSON] за період з 01.06.2015 року по 06.11.2015 року склав 7842,43 грн., з яких утримано 985,89 грн., а всього сума до сплати складає 6856,54 грн. Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. До структури заробітної плати, визначеної у статті 2 Закону України «Про оплату праці», входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 116 ч. 1 КЗпП України, при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст. 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно роз'яснень п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні та встановленні факту невиплати у зазначені строки працівникові належних йому від підприємства сум, суд стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановляння рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 р. № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за ст. 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не здійснення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 р. № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином суд вважає доведеною невиплату позивачу заробітної плати за спірний період у розмірі 6856,54 грн., чого також не заперечував у судовому засіданні представник відповідача. Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Суд вважає, що у звязку з несвоєчасною та триваючою невиплатою позивачу заробітної плати, був порушений звичайний порядок і спосіб його життя, у звязку з чим позивач дійсно зазнав моральних страждань, а тому суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 500 грн. За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно ст. 367 ЦПК України стягнення заробітної плати позивачу з відповідача за один місяць в розмірі 1142,76 грн. підлягає негайному виконанню. Також на відповідача суд в силу ст. 88 ЦПК України покладає судові витрати на користь держави в сумі 551,20 грн. в якості судового збору, оскільки позивач при подачі позову до суду був звільнений від сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial