Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила наступне. 10.08.2002 року між [PERSON] та [PERSON], було укладено шлюб, від якого сторони мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. На цей час діти проживають разом з матір'ю та знаходяться на її утриманні. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дітей. Позивач знаходиться у відпустці по догляджу за дитиною [PERSON] до досягнення ним трирічного віку. З огляду на вищевикладене, просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], у розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з моменту пред'явлення позову і до повноліття дітей, а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на її утримання в розмірі 1/5 частини всіх видів доходу відповідача. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18.07.2014 року позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на її утримання в розмірі 1/5 частини всіх видів заробітку відповідача з моменту пред'явлення позову до досягнення [PERSON] трирічного віку - [INFO] року, у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України. В ході судового розгляду представник позивача подала до суду уточнений позов, в якому остаточно просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], у розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з моменту пред'явлення позову та до повноліття [PERSON] - [INFO] року, після досягнення повноліття [PERSON] - аліменти на утримання неповнолітнього [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01.01.2023 року та до повноліття [PERSON] - [INFO] року. В судове засідання позивач та відповідач не з'явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлялися своєчасно та належним чином. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнений позов підтримала з підстав, викладених у ньому та наполягала на його задоволенні у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував частково. Зазначивши, що [PERSON] визнає позов частково, а саме в частині стягнення з нього на користь позивача [PERSON] аліментів на утримання обох дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно, тобто по 1/6 на кожну дитину, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В обґрунтування зазначив, що на цей час шлюб між сторонами розірвано, сторони мешкають окремо, у зв'язку з чим [PERSON] змушений орендувати житло та нести додаткові витрати по орендній платі. Крім того, на цей час [PERSON] працює медичним представником, що пов'язано з підвищеними вимогами до його зовнішності. Вказана робота в сфері медичного представництва передбачає значну нестабільність, зокрема в доходах. Вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. На підставі ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Комунарського районного управління юстиції м. Запоріжжя, серія [NUMBER], та свідоцтвом, виданим Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, серія [NUMBER], відповідно. Рішенням Комунарського суду м. Запоріжжя від 15.09.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. На цей час діти проживають разом з матір'ю та знаходяться на її утриманні, відповідач хоча і зареєстрований за однією з позивачем адресою, проте мешкає окремо, що сторонами по справі не оспорювалося. Позивач [PERSON] на цей час знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, тобто до [INFO] року. Нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин є відповідні норми СК України. Сукупність вищенаведених фактів утворює юридичний склад, необхідний і достатній для виникнення у відповідача аліментного зобов'язання. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 2, 3 ст. 181 СК України). Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до положень ст.ст. 183,184 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, а якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, - у твердій грошовій сумі. Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч.1 ст. 184 СК України). При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України. До підстав визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі ст. 184 СК України відносить: нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі та інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. У роз'ясненнях, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» та ст. 182 СК України зазначено, що при вирішенні питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають значення. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. Суд знаходить даний розмір аліментів визначений позивачем на дітей не обґрунтованим. Згідно із ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно зі ст. 184 СК України суд не погоджується зі способом визначення аліментів у розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, обраним позивачкою. На час звернення позивача до суду відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць з 1 січня для дітей віком до 6 років - 1032 гривні, від 6 років до 18 років становить 1286 гривні. При визначенні величини аліментного платежу суд, враховуючи відповідно до ст. 182 СК України, матеріальне становище платника аліментів, який, зі слів його представника, хоча і офіційно працевлаштований, проте всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України, не надав суду жодного доказу на підтвердження цього, крім того зазначив, що має мінливий та нерегулярний дохід, приймаючи до уваги матеріальне положення позивача, яка хоча і офіційно працевлаштована, проте перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, матеріальне становище відповідача, те, що він є працездатною особою, тяжкими захворюваннями не хворіє, відсутність у останнього стабільного заробітку, вважає за можливе визначити розмір аліментів, стягуваних з відповідача на користь позивача аліментів у розмірі по 700 гривень щомісячно на кожну дитину, саме такий розмір буде достатнім для утримання синів, і відповідач в змозі його виплачувати. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. При цьому, суд виходить також із захисту інтересів дітей, забезпечення одержання синами сторін коштів, необхідних для їх життєдіяльності, збереження того рівня життя, який діти мала б тоді, коли б утримувалася обома батьками, оскільки визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі якраз і забезпечить надійний захист інтересів дітей та отримання ними надійного стабільного матеріального утримання з боку батька. Згідно із ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред'явлення позову. Встановлено, що позов було подано позивачем до суду 01.07.2014 року. З огляду на зазначене, суд вважає за необхідне стягнути з аліменти на утримання неповнолітніх дітей, щомісяця у твердій грошовій сумі у розмірі по 700 гривень на кожну дитину, починаючи з дати звернення до суду - 01.07.2014 року і до досягнення дітьми повноліття. Окрім того, відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них. В силу ст. 88 ЦПК України у разі задоволення позову позивача, який звільнений від сплати судового збору 243 гривні 60 копійок при подачі позову про стягнення аліментів, цей судовий збір підлягає стягненню у дохід держави з відповідача. Позивач у своєму позові просила допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Суд вважає за необхідне на підставі п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial