Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], який в подальшому уточнила, про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] Позовні вимоги обґрунтовує тим, що є наймачем квартири [ADDRESS], яка перебуває у комунальній власності міста. Крім неї у квартирі проживає її малолітній син [PERSON], 2012 року народження. Також, у квартирі значаться зареєстрованими, але з 2012 року не проживають колишній співмешканець [PERSON], 1981 року народження, та їх малолітній син [PERSON], 2004 року народження, оскільки місце проживання останнього згідно висновку органу опіки та піклування від 07.03.2012 року було визначено із батьком. За її заявою про визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] із нею, орган опіки та піклування надав висновок від 13.06.2017 року про залишення висновку органу опіки та піклування від 07.03.2012 року про доцільність проживання малолітнього [PERSON] з батьком [PERSON] без зміни. Відповідач добровільно змінив місце свого проживання, з 2012 року жодного разу не з'являвся в жилому приміщенні, всі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення покладені тільки на неї. Оскільки відповідач відсутній більше шести місяців без поважних причин з малолітнім сином, просить визнати їх такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала з підстав, викладених у ньому та суду пояснила, що після скасування приватизації квартири [ADDRESS], вона є наймачем вказаного житла, самостійно несе витрати по його утриманню. Відповідач [PERSON] добровільно змінив місце свого проживання та з лютого 2012 року у квартирі не проживає, до житла не навідується, ним не цікавиться. Перешкод у користуванні квартирою відповідачам не чинила та не чинить, навпаки [PERSON] - мати [PERSON] з квартири винесла всі його речі та здійснила пошкодження її майна, а саме меблів, шпалер, виганяла її з квартири, у зв'язку з чим неодноразово зверталась в міліцію. Їх син [PERSON] з лютого 2012 року у квартирі також не проживає, проживає окремо разом із батьком, їй не дають спілкуватись із дитиною. А тому, просила позов задовольнити в повному обсязі. Представник третьої особи Шепетівської міської ради Вержбицька А.Ю. у судовому засіданні позов підтримала лише в частині визнання таким, що втратив право користування житлом [PERSON], посилаючись на те, що відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 71 ЖК УРСР малолітній [PERSON] у житлі відсутній з поважних причин, а тому просила позов задовольнити частково. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явились, хоча про час, день та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку. Відповідач [PERSON] подав до суду заяву, у якій просив розгляд справи провести у їх відсутність, проти позову заперечив, посилаючись на те, що іншого житла не має, має рівні права із позивачем на спірне житло, у ньому відсутній з поважних причин, оскільки позивач різними методами, в тому числі фізичними, перешкоджає там проживати, у зв'язку з чим неодноразово звертався в поліцію, різні інстанції, вселила у квартиру більше шести осіб з різними інфекційними заразними захворюваннями, що створює загрозу їх життю. А тому, просив у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала та суду пояснила, що позов не визнає, оскільки [PERSON] іншого житла не має, проживає у неї із малолітнім [PERSON], позивач чинить перешкоди у користуванні квартирою, не впускала до квартири, а тому неодноразово приїздила міліція, у квартирі проживають багато людей, не створені умови для проживання дитини, обдерті шпалери. А тому, просила у задоволенні позову відмовити. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради Зановяк І.С. у судовому засіданні проти позову в частині визнання малолітнього [PERSON] таким що втратив право користування квартирою заперечував, вважає недоцільним його задоволення. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, представників третіх осіб, з'ясувавши думку відповідача, викладену у письмовій заяві, дослідивши матеріали справи, вважаю, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Частинами 1 і 3 статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Положення цього конституційного принципу закріплені у ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення (ч. 1 ст. 61 ЖК Української РСР). В силу ст. 64 ЖК Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Із норм ч.ч. 1, 2 ст. 71 ЖК Української РСР слідує, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Згідно ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] проживали у належній їм квартирі [ADDRESS] однією сім'єю без реєстрації шлюбу, від спільного проживання мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 16 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили 21 грудня 2015 року, визнано недійсним та скасовано розпорядження відділу приватизації виконавчого комітету Шепетівської міської ради №88 від 02.08.2004 року, свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 17.08.2004 року про передачу [PERSON] та [PERSON] у спільну часткову власність квартири [ADDRESS]. Скасування права власності [PERSON] та [PERSON] на вказану квартиру підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №91003791 та №91008149 від 03.07.2017 року. З довідки №16 від 10.07.2017 року вбачається, що будинок [ADDRESS] знаходиться на балансі Шепетівського комунального підприємства «Житлосервіс», квартира № 2 не приватизована, перебуває у комунальній власності міста. Згідно рішення виконавчого комітету Шепетівської міської ради від 16.07.2004 року №176 за договором найму жилого приміщення наймачем квартири [ADDRESS] є [PERSON] Разом із позивачем у вказаній квартирі, згідно довідки відділу реєстрації місця проживання Шепетівської міської ради від 07.07.2017 року, зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Після припинення фактичних шлюбних відносин із [PERSON], у жовтні 2012 року [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою про визначення місця проживання сина [PERSON], [INFO], із нею. Рішенням Шепетівського міськрайсуду Хмельницької області від 24.12.2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 04.02.2013 року, у задоволенні позову відмовлено. Висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради від 07.03.2012 року №01-19/805 визначено проживання малолітнього [PERSON] разом із батьком [PERSON], який проживає у [ADDRESS]. Згідно висновку від 13.06.2017 року №01-23/1748 орган опіки та піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради вирішив висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради від 07.03.2012 року №01-19/805 про доцільність проживання малолітнього [PERSON] з батьком [PERSON] залишити без змін. Отже, відповідачі [PERSON] та [PERSON] у спірній квартирі з лютого 2012 року не проживають, особистих речей у ній не мають, що підтверджується актом №254 від 11.07.2017 року, затвердженим головою квартального комітету №4 та актом обстеження житлового приміщення щодо встановлення факту не проживання громадян у житловому приміщенні комісією Шепетівської міської ради від 24.01.2018 року. Даний факт підтвердила також допитана у судовому засіданні свідок [PERSON], яка суду показала, що проживає по сусідству та з квітня 2017 року перебуває на посаді голови квартального комітету №4. А тому, знає, що [PERSON] проживає у [ADDRESS] з сином [PERSON]. Відповідачів у даній квартирі вона протягом тривалого часу не бачила, дійсно, вони в спірній квартирі більше 6 місяців не проживають. Неодноразово складала акти про їх не проживання для оформлення субсидії позивачем. До цього головою квартального комітету була її мати, яка також неодноразово посвідчувала акти про не проживання відповідачів у спірній квартирі. Оцінивши наведені докази в їх сукупності, вважаючи такі відповідаючими фактичним обставинам справи, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] не проживає в [ADDRESS] більше шести місяців без поважних причин, витрати по її утриманню не несе, особистих речей у квартирі не має, як і домовленостей із позивачем і власником житла про порядок користування ним. Суд не знаходить підстав для збереження житлового приміщення за відповідачем [PERSON] та вважає за необхідне визнати його таким, що втратив право користування ним. Посилання відповідача [PERSON] та його представника [PERSON] на те, що останній у квартирі не проживає з поважних причин, що у квартирі проживають особи з різними інфекційними заразними захворюваннями, позивач різними методами перешкоджає там проживати, судом не беруться до уваги, оскільки в силу ч.3 ст. 12, ч.1 ст.81 ЦПК України такі не доведені належними, допустимими та достовірними доказами. Крім того, спростовані наданими позивачем повідомленнями міліції та висновками про розгляд її звернень з приводу неправомірних дій щодо неї та її майна представником відповідача [PERSON] Вирішуючи позов в частині визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою суд зважає на наступне. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року установлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до частини 3 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права. Частиною 3 ст. 71 ЖК Української РСР визначено, що жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім'ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім'ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Як встановлено в суді, малолітній [PERSON], [INFO], зареєстрований в спірній квартирі з підстав реєстрації в цій квартирі його матері [PERSON] Оскільки 07.03.2012 року органом опіки та піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради визначено проживання малолітнього [PERSON] разом із батьком [PERSON], місцем його проживання з того та по даний час є саме адреса проживання батька. Позивач посилаючись на відсутність дитини понад шість місяців у спірній квартирі без поважних причин просить визнати сина [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. У висновку від 18.12.2017 року № 01-23/3764 орган опіки та піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради вважає недоцільним задоволення позовної заяви [PERSON] про визнання малолітнього [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. З огляду на вищевикладене та з урахуванням того, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своєї дитини, дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на користуватися займаним приміщенням нарівні з наймачем житла, малолітній [PERSON] відсутній у квартирі понад шість місяців з поважної причини, передбаченої п. 3 ч. 3 ст. 71 ЖК Української РСР, суд дійшов висновку, що найкращі інтереси дитини в даному випадку перевищують інтереси батьків, а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Отже, позов підлягає до часткового задоволення. Судові витрати підлягають розподілу між сторонами в порядку, передбаченому ст.141 ЦПК України. На підставі ст.ст. 9, 64, 71, 72 ЖК Української РСР,

Outcome: partial