Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення 1 200 000,00 грн. за договором позики від 11.03.2013 року з [PERSON] та 960 000,00 грн. вартості предмету застави з Приватного підприємства «Агро Маркет». [PERSON] та Приватне підприємство «Агро Маркет» звернулись з зустрічним позовом до [PERSON], третя особа - приватний нотаріус Лозівського нотаріального округу Харківської області [PERSON] про визнання договору позики неукладеним, визнання договору застави недійсним та стягнення коштів, як безпідставно отриманих. 23.04.2014 року рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та ПП «Агро Маркет» про стягнення за договором позики відповідно суми 1 200 000,00 гривень з [PERSON] та 960 000,00 гривень вартості предмету застави з ПП «Агро Маркет». У задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання договору позики від 11.03.2013 року неукладеним та стягнення суми коштів в розмірі 400\~000,00 гривень відмовлено у повному обсязі. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Апеляційний суд Харківської області 05.03.2015 року своєю ухвалою прийняв відмову представника [PERSON] від апеляційної скарги на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23.04.2014 року у даній справі, у звязку з чим апеляційне провадження по справі за апеляційною скаргою закрито. Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23.04.2014 року набрало законної сили та відповідачами [PERSON] та ПП «Агро Маркет» сплачено [PERSON] 1 200 000,00 та 960 000,00 гривень відповідно. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 30.03.2016 року задоволено касаційну скаргу [PERSON], ухвалу апеляційного суду від 05.03.2015 року про закриття провадження у справі № 629/5364/13-ц від 05.03.2015 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 10.08.2016 року рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23.04.2014 року залишено без змін. Не погоджуючись із зазначеною ухвалою апеляційної інстанції [PERSON] та ПП «Агро Маркет» подали касаційні скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.11.2016 року рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23 квітня 2014 року та ухвала Апеляційного суду Харківської області від 10 серпня 2016 року скасовані, справу передано на новий розгляд до Лозівського міськрайонного суду Харківської області. Суд касаційної інстанції вказав, що поза увагою судів залишились доводи [PERSON] про те, що грошових коштів за договором позики вона не отримувала, оскільки договір\~позики уклала на прохання [PERSON], як гарантію повернення належної йому частки у статутному капіталі ПП\~«Агро Маркет» та ТОВ «Славія», у звязку з його виходом зі\~складу засновників вказаних товариств, що підтверджується тим, що договір позики був укладений 11 березня 2013 року, посвідчений нотаріально та зареєстрований в реєстрі за № 665, і в цей же день [PERSON] надав заяви про припинення своєї участі у складі засновників ПП «Агро Маркет» та ТОВ «Славія», які посвідчені нотаріально та зареєстровані в реєстрі за № 666 та № 667. Крім того, суд касаційної інстанції акцентував увагу на тому, що вирішуючи спір в частині задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення із заставодавця ПП «Агро Маркет» вартості предмету застави - майбутнього врожаю пшениці озимої 2013 року у кількості 840 тон за договором застави майбутнього врожаю від 11 березня 2013 року, визначеної за домовленістю сторін в розмірі 960 000,00 грн., суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що п. 4.5 договору застави передбачено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється заставодержателем у порядку, передбаченому чинним законодавством, а статтями 20, 21 Закону України «Про заставу» та ст. ст. 590, 591 ЦК України визначений порядок продажу заставного майна та задоволення вимог кредитора за рахунок виручених від продажу предмету застави грошових коштів, тому звернення стягнення на предмет застави шляхом стягнення вартості заставного майна, не передбачено діючим законодавством. 18.01.2017 року до суду надійшла уточнена позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON], Приватного підприємства «Агро Маркет» про стягнення грошових коштів у розмірі 7 022 624,08 грн., у якій позивач зазначає, що 11.03.2013р. між ним та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти в сумі 2 560 000,00 гривень 00 копійок із строком виплати боргу таким чином: гроші в сумі 400 000,00 грн в строк з 01 серпня 2013 року по 20 серпня 2013 року; гроші в сумі 960 000,00 грн. в строк з 30 жовтня 2013 року по 10 листопада 2013 року; гроші в сумі 1 200 000,00 грн. в строк з 01 серпня 2014 року по 20 серпня 2014 року. Гроші в розмірі 400 000,00 грн. були повернуті позикодавцю у строки встановлені договором позики, однак грошові кошти у розмірі 960 000,00 грн. у строк з 30 жовтня 2013 року по 10 листопада 2013 року повернуті не були. Оскільки позичальник здійснив порушення умов договору, не повернувши чергову частину позики в строк з 30 жовтня 2013 року по 10 листопада 2013 року, то згідно з договором та законодавством України позичальник має право вимагати дострокового повернення повної суми заборгованості у розмірі 2 160 000,00 грн. Крім того, відповідно до п. 3 договору позики «у разі девальвації протягом строку дії цього договору національної грошової одиниці України позичальник зобовязується повернути суму грошей у гривнях еквівалентну 320 000 доларів США за офіційним курсом НБУ на день платежу, а саме: гроші в сумі 400 000,00 грн., еквівалентну 50000,00 доларам США в строк з 01 серпня 2013 року по 20 серпня 2013 року; гроші в сумі 960 000,00 грн., еквівалентну 120 000,00 доларів США в строк з 30 жовтня 2013 року по 10 листопада 2013 року; гроші в сумі 1 200 000,00 грн., еквівалентну 150 000,00 доларам США в строк з 01 серпня 2014 року по 20 серпня 2014 року. Таким чином, з посиланням на п. 3. Договору,на ст.ст. 6, 204, 524, 533, 627 ЦК України позивач просить стягнути 5719467,00 грн. Крім того, з посиланням на ч. 2 ст. 625 ЦК України позивач просить стягнути 3% річних у розмірі 84249,86 грн. та індекс інфляції у розмірі 785 434,36 грн., а також з посиланням на ст. 1048 ЦК України проценти у розмірі 433 472,86 грн. Також позивач зазначає про те, що договір позики від 11.03.2013 року було укладено за письмовою згодою чоловіка, а відтак грошові кошти отримувались в інтересах сімї «позичальника», тому [PERSON] та [PERSON] несуть солідарне зобовязання щодо повернення грошових коштів за договором позики. В звязку з цим, [PERSON] просить стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] грошові кошти в сумі 7 022 624,08 гривень, яка складається з наступного: основна заборгованість за договором позики від 11.03.2013р. в розмірі 5 719 467,00 грн., 3% процентів річних в сумі 84249,86 грн., індекс інфляції (інфляційні втрати) в сумі 785 434,36 грн., проценти від суми позики 433 472,86 грн. Окрім цього, 11.03.2013 року між [PERSON] (далі Заставодержатель) та Приватним підприємством «Агро Маркет» (далі Майновий поручитель) було укладено договір застави майбутнього врожаю, в силу якого, згідно п. 1.1. заставодержатель має право у разі невиконання майновим поручителем зобовязання, забезпеченого заставою отримати задоволення вимоги за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами майнового поручителя. Згідно п. 1.2 вказаного договору майновий поручитель надав в заставу врожай пшениці озимої 2013 року у кількості 840 тон, що планувалось зібрати з полів загальною площею 281 га, що знаходяться на території Царедарівської сільської ради Лозівського району Харківської області та належать майновому поручителю на праві власності. Вартість предмету застави була оцінена в 960 000,00 грн. (п.1.3. Договору). Вищенаведений предмет застави є забезпеченням виконання зобовязань, які передбачені договором позики, посвідченим [PERSON] приватним нотаріусом Лозівського районного нотаріального округу Харківської області 11 березня 2013 року, за реєстровим № 665, укладений між заставодержателем та позичальником ([PERSON]) відносно виконання умов основного договору, а саме на суму 960 000,00 грн., сплати відсотків та неустойки у розмірах та строках, передбачених основним договором; строк виконання зобовязання з 30 жовтня 2013 року по 10 листопада 2013 року. Оскільки позичальник не виконав взяті на себе зобовязання в сумі 960 000,00 грн. перед позикодавцем у строк встановлений основним договором, то позивач просить стягнути з Приватного підприємства «Агро Маркет» суму застави врожаю пшениці озимої 2013 року у кількості 840 тон в сумі, визначеної домовленістю сторін вартості предмету застави 960 000,00 грн. Судові витрати просить покласти на відповідачів. Відповідач за первісним позовом [PERSON] подала до суду зустрічну уточнену позовну заяву до [PERSON], треті особи Приватне підприємство «Агро Маркет», [PERSON], приватний нотаріус Лозівського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON], у якій вказує, що грошові кошти за договором позики від 11.03.2013 року їй не передавались, а тому просить суд стягнути з [PERSON] у порядку повернення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави за неукладеним договором позики у розмірі 1 326 223,93 грн. Свої вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що 11 березня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було підписано договір позики, відповідно до якого [PERSON] передає у власність [PERSON] грошові кошти у розмірі 2560000,00 грн. зі строком виплати до 20 серпня 2014 року, які [PERSON] заявив до стягнення. Однак, даний договір позики не було укладено, оскільки [PERSON] грошових коштів [PERSON] не передавав. Також сам договір позики від 11 березня 2013 року не містить відомостей про отримання грошових коштів позичальником. Натомість, відповідно до положень ст. 1046 ЦК України договір позики є реальним правочином і є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 09 серпня 2013 року та 23 серпня 2013 року [PERSON] безпідставно передала [PERSON] грошові кошти у розмірі 400 000,00 грн., що становить еквівалент у 49140,00 доларів США на виконання неукладеного договору, які вона передала [PERSON] за його частку в статутного капіталі ТОВ Славія. Проте [PERSON], який видав 11.03.2013 року нотаріально посвідчену заяву про відсутність у нього будь-яких фінансових претензій до ТОВ Славія, звернувся до господарського суду і стягнув з товариства вартість своєї частки ще раз. З посиланням на п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст. 1212 та ст. 533 ЦК України [PERSON] просить стягнути з [PERSON] грошові кошти, набуті без достатньої правової підстави за неукладеним договором позики у розмірі 1 326 223,93 грн. Судові витрати покласти на відповідача. Крім того, [PERSON] подала до суду заяву про поворот виконання рішення суду, у якій просить в поряду повороту виконання зобовязати позивача за первісним позовом [PERSON], повернути відповідачеві за первісним позовом [PERSON] безпідставно стягнені з неї за рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23.04.2014 року грошові кошти у розмірі 1 200 000,00 грн. Свою заяву [PERSON] обґрунтовує тим, що 23.04.2014 р. Лозівський міськрайонний суд Харківської області прийняв рішення по справі № 629/5364/13-ц, згідно з яким вирішив стягнути з [PERSON] суму заборгованості за договором позики від 11.03.2013 року в розмірі 1 200 000,00 гривень 00 копійок; стягнути з Приватного підприємства «Агро Маркет» суму застави врожаю пшениці озимої 2013 року у кількості 840 тон, за договором застави майбутнього врожаю від 11.03.2013р., в сумі визначеної домовленістю сторін вартості предмету застави 960 000,00 гривень 00 копійок; в задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON], Приватного підприємства «Агро Маркет» до [PERSON] про визнання договору позики від 11.03.2013 року неукладеним та стягнення суми коштів в розмірі 400 000 грн. - відмовити в повному обсязі. 05.03.2015 р. ухвалою Апеляційного суду Харківської області прийнято відмову представника [PERSON] від апеляційної скарги на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області по справі № 629/5364/13-ц від 23.04.2014 року та закрито апеляційне провадження по справі за апеляційною скаргою. На підставі виконавчого листа № 629/5364/13-ц від 13.03.2015 р., виданого Лозівським міськрайонним судом Харківської області, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 47346050. [PERSON] виконала рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області по справі № 629/5364/13-ц від 23.04.2014 року в повному обсязі і сплатила на користь [PERSON] 1 200 000 гривень 00 копійок. Факт сплати грошових коштів [PERSON] у розмірі 1200000,00 грн. за виконавчим листом № 629/5364/13-ц від 13.03.2015 р., виданим Лозівським міськрайонним судом Харківської області, підтверджується платіжним дорученням № Р24АР24А244959886366274 від 05.06.2015 р. з відміткою Харківського ГРУ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про проведення платежу у розмірі 300000,00 грн. та платіжним дорученням № Р24АР24А244936062723544 від 05.06.2015 р. з відміткою Харківського ГРУ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про проведення платежу у розмірі 900 000,00 грн. 05.06.2015 р. старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Лозівського міськрайонного управління юстиції [PERSON] винесено постанову про закриття виконавчого провадження від 05.06.2015 р. ВП № 47346050. У постанові про закриття виконавчого провадження від 05.06.2015 р. ВП № 47346050 зазначено: «05.06.2015р. до відділу ДВС Лозівського МРУЮ надійшли платіжні доручення № Р24АР24А244959886366274, № Р24АР24А244936062723544 від 05.06.2015 р. про сплату боргу у повному обсязі.» Зважаючи на те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.11.2016 року скасовано рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23.04.2014 року та з посиланням на ст. 380 ЦПК України, [PERSON] просить стягнути з [PERSON] на свою користь грошові кошти у розмірі 1 200 000,00 гривень 00 копійок. Також Приватне підприємство «Агро Маркет» подало до суду заяву про поворот виконання рішення суду, у якій просить в поряду повороту виконання зобовязати позивача за первісним позовом [PERSON], повернути відповідачеві за первісним позовом Приватному підприємству «Агро Маркет» безпідставно стягнену за рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області по справі № 629/5364/13-ц суму застави врожаю пшениці озимої 2013 року у кількості 840 тон, за договором застави майбутнього врожаю від 11.03.2013р., в сумі визначеної домовленістю сторін вартості предмету застави у розмірі 960 000,00 гривень та судовий збір в розмірі 1720,50 грн., а всього 961 720,50 грн. Свою заяву ПП «Агро Маркет» обґрунтовує тим, що 23.04.2014 р. Лозівський міськрайонний суд Харківської області прийняв рішення по справі №\~ 629/5364/13-ц, згідно з яким вирішив стягнути з [PERSON] суму заборгованості за договором позики від 11.03.2013 року в розмірі 1 200 000,00 гривень;\~\~стягнути з Приватного підприємства «Агро Маркет» суму застави врожаю пшениці озимої 2013 року у кількості 840 тон, за договором застави майбутнього врожаю від 11.03.2013р., в сумі визначеної домовленістю сторін вартості предмету застави 960 000,00 гривень; в задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON], Приватного підприємства «Агро Маркет» до [PERSON] про визнання договору позики від 11.03.2013 року неукладеним та стягнення суми коштів в розмірі 400 000 грн. - відмовити в повному обсязі. 05.03.2015 р. ухвалою Апеляційного суду Харківської області прийнято відмову представника [PERSON] від апеляційної скарги на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області по справі № 629/5364/13-ц від 23.04.2014 року та закрито апеляційне провадження по справі за апеляційною скаргою. На підставі виконавчого листа № 629/5364/13-ц від 13.03.2015 р., виданого Лозівським міськрайонним судом Харківської області, про стягнення з ПП «Агро Маркет» грошових коштів у розмірі 961 720,50 грн. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 46910869. ПП «Агро Маркет» виконало рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області по справі №629/5364/13-ц від 23.04.2014 року в повному обсязі і сплатило на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 961 720,50 грн. Факт сплати грошових коштів [PERSON] у розмірі 961 720,50грн. за виконавчим листом № 629/5364/13-ц від 13.03.2015 р., виданим Лозівським міськрайонним судом Харківської області підтверджується платіжним дорученням № 19 від 20.03.2015 р. з відміткою Харківського ГРУ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про проведення платежу у розмірі 961 720,50 грн. отримувачу Червонозаводському ВДВС ХМУЮ. 23.03.2015 р. головним державним виконавцем Червонозаводського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції [PERSON] винесено постанову про закриття виконавчого провадження ВП № 46910869. У постанові про закриття виконавчого провадження від 23.03.2015 р. ВП № 46910869 зазначено: «Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області виконано в повному обсязі. 20.03.2015 р. на депозитний рахунок відділу надійшли грошові кошти від боржника у розмірі 961 720,50 грн., тобто рішення виконано в добровільному порядку.». Виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 629/5364/13-ц від 13.03.2015 р., виданого Лозівським міськрайонним судом Харківської області, про стягнення з ПП «Агро Маркет» на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 961720,50 грн. постановлено закінчити на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», тобто на підставі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Зважаючи на те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.11.2016 року скасовано рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23.04.2014 року та з посиланням на ст. 380 ЦК України Приватне підприємство «Агро Маркет» просить стягнути з [PERSON] на свою користь грошові кошти у розмірі 961 720,50 грн. У судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом підтримали, просили первісний позов задовольнити в повному обсязі, у задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON], а також заяв [PERSON] та ПП «Агро Маркет» про поворот виконання рішення суду відмовити в повному обсязі. Підтримуючи свої позовні вимоги [PERSON] пояснив, що дійсно 11 березня 2013 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, за яким [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти у розмірі 2 560 000,00 грн. зі строком виплати до 20 серпня 2014 року. Грошові кошти позивач передав [PERSON] в доларах США 11 березня 2013 року у себе вдома за адресою: Харківська область, Лозівський район, смт. Орілька, мікрорайон 1[ADDRESS], за сорок хвилин до підписання договору позики, при цьому розписки у [PERSON] про передачу грошових коштів не брав. Пояснив також, що грошові кошти до підписання договору були зачиненими в його автомобілі біля офісу приватного нотаріуса, однак до оформлення усіх документів у нотаріуса ключі від автомобіля позивача знаходилися у [PERSON] Також [PERSON] пояснив, що до підписання договору позики між ним та подружжям [PERSON] були дружні та довірительні відносини і він ніколи не міг подумати, що йому прийдеться відстоювати свої права в судовому порядку. Також пояснив, що договори позики він оформляв у даного нотаріуса не вперше, раніше він уже нотаріально посвідчував договір позики між ним та [PERSON] Крім того, [PERSON] пояснив, що договір позики від 11 березня 2013 року не повязаний із його заявами, оформленими нотаріально в цей же день про його вихід зі складу учасників ПП «Агро Маркет» та ТОВ «Славія». Зважаючи на те, що [PERSON] прострочила виконання своїх зобовязань за договором позики, він змушений був звернутися до суду про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] грошових коштів в примусовому порядку. Позивач за зустрічною позовною заявою та відповідач за первісним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] проти первісного позову заперечували, просили суд відмовити у його задоволенні. Зустрічну позовну заяву та заяву про поворот виконання рішення суду підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити, не заперечували проти задоволення заяви ПП «Агро Маркет» про поворот виконання рішення суду. Зокрема, [PERSON] пояснила, що 11 березня 2013 року у приватного нотаріуса Лозівського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] було оформлено ряд документів з послідовними порядковими номерами, зокрема, договір позики від 11 березня 2013 року, за умовами якого Позикодавець ([PERSON]В.) передає у власність Позичальникові ([PERSON]М.) грошові кошти в сумі 2\~560 000,00 гривень із строком виплати боргу таким чином: гроші в сумі 400 000,00 грн. в строк з 01 серпня 2013 року по 20 серпня 2013 року; гроші в сумі 960 000,00 грн. в строк з 30 жовтня 2013 року по 10 листопада 2013 року; гроші в сумі 1 200 000,00 грн. в строк з 01 серпня 2014 року по 20 серпня 2014 року. Реєстровий номер договору 665; заява [PERSON] від 11 березня 2013 року адресована загальним зборам Приватного підприємства «Агро Маркет», у якій [PERSON] заявляє про свій вихід зі складу учасників (засновників) Приватного підприємства «Агро Маркет» з передачею належної йому частки в статутному капіталі Приватного підприємства «Агро Маркет» у розмірі 50% громадянці України [PERSON] на умовах послідової грошової компенсації, згідно графіку та розміру, а саме в порядку авансу відразу готівкою 240 000,00 грн., еквівалентну 30000,00 доларів США, в період з 30 березня 2013 року по 20 квітня 2013 року готівкою 400000 гривень, еквівалентну 50000,00 доларів США. Реєстровий номер заяви 666; заява [PERSON] від 11 березня 2013 року адресована загальним зборам Товариства з обмеженою відповідальністю «Славія», у якій [PERSON] заявляє про свій вихід зі складу учасників (засновників) Товариства з обмеженою відповідальністю «Славія» з передачею у повному обсязі належну йому частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальність у розмірі 65% громадянці України [PERSON]. У заяві було зазначено, що матеріальних претензій до Товариства з обмеженою відповідальністю «Славія» та учасника (засновника) ТОВ «Славія» [PERSON] не має. Реєстровий номер заяви 667; договір застави майбутнього врожаю від 11 березня 2013 року, підписаний між [PERSON] (далі Заставодержатель) та Приватним підприємством «Агро Маркет» (далі Майновий поручитель), відповідно до умов якого заставодержатель має право у разі невиконання майновим поручителем зобовязання, забезпеченого заставою отримати задоволення вимоги за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами майнового поручителя. Згідно п. 1.2. вказаного договору майновий поручитель надав в заставу врожай пшениці озимої 2013 року у кількості 840 тон, що планувалось зібрати з полів загальною площею 281 га, що знаходяться на території Царедарівської сільської ради Лозівського району Харківської області та належать майновому поручителю на праві власності. Вартість предмету застави була оцінена в 960 000,00 грн. (п.1.3. Договору). Вищенаведений предмет застави є забезпеченням виконання зобовязань, які передбачені договором позики, посвідченим [PERSON] приватним нотаріусом Лозівського районного нотаріального округу Харківської області 11 березня 2013 року, за реєстровим № 665, укладений між заставодержателем та позичальником ([PERSON]) відносно виконання умов основного договору, а саме на суму 960 000,00 грн., сплати відсотків та неустойки у розмірах та строках, передбачених основним договором; строк виконання зобовязання з 30 жовтня 2013 року по 10 листопада 2013 року. Реєстровий номер договору 668; заява [PERSON], як директора Приватного підприємства «Агро Маркет» від 11 березня 2013 року адресована [PERSON], відповідно до умов якої [PERSON] підтверджує той факт, що вона зобовязується на суму 1200000,00 грн., еквівалентну 150000,00 доларів США скласти та підписати договір застави майбутнього врожаю посіву озимої пшениці 2014 року строком з 30 жовтня 2013 року по 10 листопада 2013 року. Реєстровий номер заяви 669; заява [PERSON] від 11 березня 2013 року адресована Приватному підприємству «Агро Маркет» у якій [PERSON] підтверджує той факт, що отримав від [PERSON] як директора Приватного підприємства «Агро Маркет», гроші на суму 240 000,00 гривень, еквівалентну 30000,00 доларів США в якості авансу за вихід зі складу Учасників (засновників) Приватного підприємства «Агро Маркет». Дану заяву зареєстровано в реєстрі за № 670. Також [PERSON] пояснила, що незважаючи на підписання договору позики 11 березня 2013 року грошових коштів вона від [PERSON] не отримувала, а в самому договорі позики немає відомостей про отримання нею грошових коштів, також жодних розписок вона не оформлювала, оскільки грошових коштів ні під час підписання договору позику, ні до його підписання, ні після його підписання від [PERSON] не отримувала. Крім того пояснила, що договір позики був гарантією повернення належної [PERSON] частки у статутному капіталі ПП «Агро Маркет» та ТОВ «Славія», у звязку з його виходом зі складу засновників вказаних юридичних осіб, оскільки в цей же день [PERSON] надав заяви про припинення своєї участі у складі засновників ПП «Агро Маркет» та ТОВ «Славія», які посвідчені нотаріально. Спори про вихід [PERSON] зі складу ПП «Агро Маркет» та ТОВ «Славія» розглядалися окремо в порядку цивільного та господарського судочинства. Зокрема, [PERSON] звертався із позовом до Київського районного суду міста Харкова із позовом до ПП «Агро Маркет» про стягнення вартості частки в статутному капіталі підприємства в звязку з його виходом зі складу учасників ПП «Агро Маркет». Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 24 грудня 2015 року по справі № 640/10932/15-ц у задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення вартості частини майна, пропорційного його частці в статутному капіталі ПП «Агро Маркет» відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 09 березня 2016 року рішення Київського районного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року скасовано, а провадження по справі закрито в звязку з тим, що даний спір підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства. [PERSON] звертався із аналогічним позовом до господарського суду Харківської області, однак рішенням господарського суду Харківської області від 19 червня 2017 року у справі № 922/1156/17 у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено в повному обсязі. Стосовно виходу [PERSON] зі складу учасників ТОВ «Славія», то постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12 січня 2017 року у справі №\~922/3535/15 в звязку з поданням [PERSON] заяви про вихід зі складу учасників ТОВ «Славія» від 11 березня 2013 року було стягнуто з ТОВ «Славія» на користь [PERSON] вартість частини майна, пропорційній частці в статутному капіталі в сумі 386 685,00 грн., а також три відсотки річних та інфляційні. Також [PERSON] пояснила, що [PERSON], звертаючись до господарських судів про стягнення вартості частини майна, пропорційної його частці в статутному капіталі ПП «Агро Маркет» та ТОВ «Славія», поступив не порядно, оскільки вона за його вихід зі складу учасників ПП «Агро Маркет» сплатила йому суму грошових коштів у розмірі, що еквівалентна 80 тисячам доларів США, а за його вихід зі складу учасників ТОВ «Славія» ще у 2013 році сплатила йому грошові кошти у розмірі 400 000,00 грн., що навіть перевищує суму коштів, стягнутих за рішенням господарського суду. [PERSON] та її представник [PERSON] акцентували увагу також на тому, що договір позики від 11 березня 2013 року мав слугувати гарантією виконання [PERSON] своїх зобовязань щодо сплати [PERSON] вартості його часток за вихід зі складу учасників ПП «Агро Маркет» та ТОВ «Славія», оскільки в цей же день [PERSON] надав заяви про припинення своєї участі у складі засновників ПП «Агро Маркет» та ТОВ «Славія», які посвідчені нотаріально. В свою чергу, [PERSON] вчиняє дії, спрямовані на стягнення грошових коштів як із ПП «Агро Маркет» та ТОВ «Славія», так і на стягнення грошових коштів за договором позики із [PERSON], хоча грошові кошти за цим договором так і не було передано. Проти позову [PERSON] [PERSON] заперечувала, свій позов підтримала в повному обсязі, а також просила задовольнити заяву про поворот виконання рішення суду. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] проти первісного позову [PERSON] заперечували в повному обсязі, просили у його задоволенні відмовити. Проти задоволення зустрічної позовної заяви, заяви [PERSON] та ПП «Агро Маркет» про поворот виконання рішення суду не заперечували. У судовому засіданні [PERSON] пояснив, що дійсно 11 березня 2013 року його дружина [PERSON] та [PERSON] підписали ряд документів у приватного нотаріуса [PERSON], повязаних із виходом [PERSON] зі складу учасників ПП «Агро Маркет» та ТОВ «Славія». Також [PERSON] пояснив, що грошових коштів за договором позики від 11 березня 2013 року його дружина [PERSON] не отримувала, оскільки договір позики був гарантією повернення [PERSON] вартості майна, пропорційної його частці в статутному капіталі ПП «Агро Маркет» та ТОВ «Славія». Вважає, що солідарне стягнення грошових коштів із нього та [PERSON] є необґрунтованим, оскільки грошових коштів за договором позики ні він, ні його дружина - [PERSON] не отримували, а сам [PERSON] не є стороною договору позики від 11 березня 2013 року. Представник ПП «Агро Маркет» [PERSON] проти задоволення первісного позову заперечувала в повному обсязі, просила задовольнити заяву ПП «Агро Маркет» про поворот виконання рішення суду. Проти задоволення зустрічної позовної заяви [PERSON] та її заяви про поворот виконання рішення не заперечувала. Представник ПП «Агро Маркет» [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що договір застави майбутнього врожаю від 11 березня 2013 року є похідним правочином від договору позики від 11 березня 2013 року. Оскільки грошових коштів [PERSON] за договором позики від 11 березня 2013 року не отримувала, то сам договір позики є неукладеним, а тому жодних правовідносин за неукладеним правочином у ПП «Агро Маркет» не виникло. Що ж стосується вимог [PERSON] про стягнення з ПП «Агро Маркет» суми застави врожаю пшениці озимої 2013 року у кількості 840 тон в сумі визначеної домовленістю сторін вартості предмету застави 960 000,00 грн., то представник ПП «Агро Маркет» пояснила, що така вимога суперечить нормам чинного законодавства, які регулюють порядок звернення стягнення на заставлене майно. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні правовідносини. 11.03.2013 року сторонами у справі - [PERSON] та [PERSON] у приватного нотаріуса Лозівського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] були оформлені такі документи з послідовними реєстровими номерами: Договір позики від 11 березня 2013 року, підписаний між [PERSON] та [PERSON] за умовами якого Позикодавець ([PERSON]В.) передає у власність Позичальникові ([PERSON]М.) грошові кошти в сумі 2 560 000,00 гривень із строком виплати боргу таким чином: гроші в сумі 400 000,00 грн. в строк з 01 серпня 2013 року по 20 серпня 2013 року; гроші в сумі 960 000,00 грн. в строк з 30 жовтня 2013 року по 10 листопада 2013 року; гроші в сумі 1 200 000,00 грн. в строк з 01 серпня 2014 року по 20 серпня 2014 року, зареєстрований в реєстрі за № 665; заява [PERSON] від 11 березня 2013 року адресована загальним зборам Приватного підприємства «Агро Маркет», у якій [PERSON] заявляє про свій вихід зі складу учасників (засновників) Приватного підприємства «Агро Маркет» з передачею належної йому частки в статутному капіталі Приватного підприємства «Агро Маркет» у розмірі 50% громадянці України [PERSON] на умовах послідової грошової компенсації, згідно графіку та розміру, а саме в порядку авансу зразу готівкою 240 000,00 грн., еквівалентну 30000,00 доларів США, в період з 30 березня 2013 року по 20 квітня 2013 року готівкою 400\~000,00 грн, еквівалентну 50 000,00 доларів США, зареєстрована в реєстрі за № 666; заява [PERSON] від 11 березня 2013 року адресована загальним зборам Товариства з обмеженою відповідальністю «Славія», у якій [PERSON] заявляє про свій вихід зі складу учасників (засновників) Товариства з обмеженою відповідальністю «Славія» з передачею у повному обсязі належну йому частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальність у розмірі 65% громадянці України [PERSON]. У заяві було зазначено, що матеріальних претензій до Товариства з обмеженою відповідальністю «Славія» та учасника (засновника) ТОВ «Славія» [PERSON] не має, зареєстрована в реєстрі за № 667; Договір застави майбутнього врожаю від 11 березня 2013 року, підписаний між [PERSON] (далі Заставодержатель) та Приватним підприємством «Агро Маркет» (далі Майновий поручитель), відповідно до умов якого заставодержатель має право у разі невиконання майновим поручителем зобовязання, забезпеченого заставою, отримати задоволення вимоги за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами майнового поручителя. Згідно п. 1.2. вказаного договору майновий поручитель надав в заставу врожай пшениці озимої 2013 року у кількості 840 тон, що планувалось зібрати з полів загальною площею 281 га, що знаходяться на території Царедарівської сільської ради Лозівського району Харківської області та належать майновому поручителю на праві власності. Вартість предмету застави була оцінена в 960 000,00 грн. (п.1.3. Договору). Вищенаведений предмет застави є забезпеченням виконання зобовязань, які передбачені договором позики, посвідченим [PERSON] приватним нотаріусом Лозівського районного нотаріального округу Харківської області 11 березня 2013 року, за реєстровим № 665, укладений між заставодержателем та позичальником ([PERSON]) відносно виконання умов основного договору, а саме на суму 960 000,00 грн., сплати відсотків та неустойки у розмірах та строках, передбачених основним договором; строк виконання зобовязання з 30 жовтня 2013 року по 10 листопада 2013 року, зареєстрований в реєстрі за № 668; заява [PERSON], як директора Приватного підприємства «Агро Маркет» від 11 березня 2013 року адресована [PERSON], відповідно до умов якої [PERSON] підтверджує той факт, що вона зобовязується на суму 1 200 000,00 грн., еквівалентну 150000,00 доларів США скласти та підписати договір застави майбутнього врожаю посіву озимої пшениці 2014 року строком з 30 жовтня 2013 року по 10 листопада 2013 року, зареєстрована в реєстрі за № 669; заява [PERSON] від 11 березня 2013 року адресована Приватному підприємству «Агро Маркет» у якій [PERSON] підтверджує той факт, що отримав від [PERSON] як директора Приватного підприємства «Агро Маркет», гроші на суму 240 000,00 гривень, еквівалентну 30000,00 доларів США в якості авансу за вихід зі складу Учасників (засновників) Приватного підприємства «Агро Маркет», зареєстрована в реєстрі за № 670. Суд зазначає, що відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною другою ст. 1046 ЦК України встановлено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Наведене відповідає особливостям реальних договорів, що прямо передбачено у ч. 2 ст. 640 ЦК України, якою закріплено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Отже, договір позики є реальним з усіма притаманними таким договором речовими ознаками. Звідси - права і обовязки сторін за договором позики не можуть виникнути до передачі грошей або інших речей. Форма договору позики визначена ст. 1047 ЦК України, відповідно до частини першої якої, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно з частиною другою цієї статті, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, закон не вимагає обовязкового нотаріального посвідчення договору позики, проте за домовленістю сторін чи на вимогу однієї зі сторін такий договір може бути нотаріально посвідчений (ч. 4 ст. 209 ЦК України). Виходячи з цього, для визначення факту укладення договору позики, нотаріальна форма договору не є визначальною. Відповідно до ч. 4 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Однак, це положення Кодексу не застосовується до тих правовідносин, що регулюються спеціальним законодавством. Відповідно до ст. 54 Закону України «Про нотаріат», нотаріальному посвідченню підлягають правочини, щодо яких законодавством встановлено обовязкову нотаріальну форму, а за бажанням сторін - будь-які інші правочини, в тому числі, будь-які договори. Відповідно до ч.2 статті 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Наразі саме такий момент, як зазначалося, встановлений для договорів позики (ст. 1046 ЦК України). Застосовуючи акти цивільного законодавства, суд зважає на необхідність дотримання положень щодо співвідношення загальних і спеціальних норм. В цивілістичній доктрині загальними нормами зазвичай визнаються норми, які застосовуються до всіх або більшості інститутів галузі (загальна частина), а спеціальні норми належать до окремих інститутів. При цьому звертається увага на те, що загальні норми права поширюють дію на певний рід відносин, а спеціальні - на вид відносин в межах роду з метою конкретизації правового регулювання з урахуванням специфіки такого виду відносин. Тож правило про співвідношення загальних та спеціальних норм, якого необхідно дотримуватись, наступне: під час їхнього застосування до одних і тих самих (однакових) фактичних обставин необхідно брати до уваги те, що спеціальний закон скасовує дію загального. При цьому спеціальні норми уточнюють загальні, а загальні встановлюють засади та основоположний напрям спеціального регулювання. Статті 639 і 640 ЦК України розміщені у Розділі ІІ «Загальні положення про договір» Кодексу і виступають загальними нормами цивільного законодавства. Ці норми встановлюють загальні положення щодо форми договорів і моменту їх укладення. При цьому, ч. 2 ст. 640 ЦК України поширює свою дію лише на реальні договори, тобто ті, які повязують момент їх укладення з фактом передачі певної речі. Такими договорами, виступають також і договори позики. Правове регулювання особливостей укладення цих договорів, включаючи положення про їх форму, зміст та момент укладення, передбачено в параграфі 1 «Позика» Главі 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» Розділу ІІІ «Окремі види зобовязань». Стосовно статті 1046 ЦК України, то вона є спеціальною нормою по відношенню до ст. ст. 639 і 640 ЦК України, застосовуючи правило співвідношення загальних і спеціальних норм актів цивільного законодавства, - норми про позику підлягають пріоритетному застосуванню порівняно із загальними положеннями про зобов'язання. В частині, що не суперечить спеціальному законодавству, до позикових відносин застосовуються загальні положення про виконання зобов'язань. Системне тлумачення ч. 4 ст. 639, ч. 2 ст. 640 та ч. 2 ст. 1046 ЦК України свідчить про те, що нотаріально посвідчений договір позики слід вважати укладеним лише у випадку, якщо такий договір позики засвідчує факт передання грошових коштів (речей). Нотаріальної ж форми договору позики не достатньо для того, щоб вважати такий договір укладеним. Отже, приписи ч. 4 ст. 639 ЦК України щодо форми договору не є домінуючими і такими, що мають більш вищу юридичну силу, ніж норми ч. 2 ст. 640 та ст.\~1046 ЦК України щодо моменту укладення договору позики (моменту передачі грошових коштів). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди, з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частин 1, 2 статті 1050 ЦК України щодо наслідків порушення договору позичальником, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до статті 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Отже, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов?язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов'язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах даної категорії. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. У разі встановлення отримання позичальником меншої кількості грошей або речей, ніж вказано в договорі, вважається, що договір був укладений на фактично одержану ним кількість грошей або речей. Законодавством визначено, що момент переходу права власності на предмет позики залежить від того, що саме передається позичальникові за договором. Право власності на готівкові грошові кошти виникає у позичальника в момент фактичної передачі йому таких коштів позикодавцем. Відповідно до статті 1052 ЦК України щодо забезпечення виконання зобов'язання за договором позики, у разі невиконання позичальником обов'язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов'язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 «Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.». Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 у справі №6-79цс14: «Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів в борг. За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (частина друга статті 1047 ЦК України).» Судом встановлено, що 11 березня 2013 року приватним нотаріусом Лозівського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] посвідчено договір позики між [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] (Позичальник), який зареєстровано в реєстрі за № 665. Згідно п. 1 цього договору передбачено, що Позикодавець передає у власність Позичальника грошові кошти в сумі 2 560 000 гривень 00 коп. Інших відомостей щодо передачі грошових коштів Позикодавцем, а також про їх отримання Позичальником, даний договір позики не містить. В тексті договору позики вжито дієслово в недоконаному виді «передає», що не вказує на завершену, тобто на таку, що вже відбулася дію з передачі грошових коштів, і що Позикодавець грошові кошти Позичальнику «передав». Текст договору позики також не містить окремо визначеного положення щодо моменту фактичної передачі грошових коштів та їх отримання до підписання, або в момент нотаріального посвідчення даного договору. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Проте, судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що у даному договорі позики відсутня заява Позичальника [PERSON] про те, що гроші від Позикодавця [PERSON] за цим договором нею отримано до його підписання, або під час підписання, відсутня її заява також і про отримання грошових коштів після підписання договору позики. Відсутність погодженої дії двох сторін договору позики від 11.03.2013 року [PERSON] та [PERSON], зокрема щодо отримання Позичальником грошових коштів, вказує на відсутність законодавчо визначених ознак двостороннього правочину. Сам зміст даного документу - договору позики від 11.03.2013 року не підтверджує факт передачі грошових коштів від Позичальника до Позикодавця, незважаючи на його нотаріальне посвідчення. Вказане підтверджується наявним у справі Висновком експертного (семантико-текстуального) Центру судових експертиз «Альтернатива» № 52/15 від 23.11.2015 року, згідно якого значення слова «передає», вжитого у тексті п.1 Договору позики від 11.03.2013, полягає у тому, що укладений договір є свідченням наміру, а можливо початку дії, - передачі коштів, але не має можливості зрозуміти коли ця дія відбулась чи буде завершена. Тобто, даний Висновок експерта підтверджує відсутність у тексті договору позики від 11.03.2013 року визначеного моменту передачі грошових коштів, як необхідної умови визнання його укладеним відповідно до ч. 2 статті 1046 ЦК України. Згідно експертного висновку НАпН України від 11.04.2017 року, на підставі висновку експертного (семантико-текстуального) дослідження встановлено: слово «передає» не може засвідчувати факту вчинення конкретної дії, наразі факту передачі грошових коштів. Вочевидь, що підтвердженням цього факту є вживання у відповідних письмових документах слів «передав» та/або «отримав» ….. якщо у договорі позики, посвідченого нотаріально, текстуально не зафіксовано факт передачі грошових коштів чи інших речей, визначених родовими ознаками («передав», «отримав»), та відсутні додаткові письмові докази (заяви, розписки) про передачу/отримання грошових коштів Позичальником, такий договір позики не можна вважати укладеним. Таким чином, оскільки момент передачі грошових коштів у позику законодавцем визначено істотною умовою договору позики, позивач зобов'язаний, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, надати докази щодо самого факту передачі грошових коштів, а також проміжку часу їх передачі (визначення поняття «моменту передачі»). Відсутність у наданому позивачем, на обгрунтування своїх позовних вимог, нотаріально посвіченому договорі позики від 11.03.2013 року відомостей щодо моменту передачі грошових коштів у позику, потребує його підтвердження іншими додатковими письмовими доказами. Однак, інших додаткових письмових доказів, на підтвердження моменту передачі грошових коштів у позику за договором від 11.03.2013 року, позивач [PERSON] суду не надав, а відповідач [PERSON] факт отримання нею грошових коштів заперечує. Разом з тим, сам по собі лише факт підписання сторонами тексту договору позики, навіть нотаріально посвідченого, без передачі грошей або речей, не породжує у позичальника обов?язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей, а такий договір є неукладеним. При цьому, суд критично оцінює пояснення [PERSON], надані ним у судовому засіданні про те, що він передав грошові кошти [PERSON] в доларах США 11 березня 2013 року до підписання договору позики в квартирі, де він проживає, за адресою смт. Орілька, Лозівського району мікрорайон 1[ADDRESS] у присутності [PERSON] Позивач пояснив, що розписка про отримання грошових коштів [PERSON] не складалась, і позивач не вимагав її складення у зв'язку з довірительними стосунками з відповідачами у справі. З цієї ж причини, він не зазначив про факт отримання [PERSON] грошових коштів до підписання договору позики в тексті самого договору. При цьому він пояснив, що під час посвідчення договору позики нотаріусом в м. Лозова, грошові кошти в доларах США залишались зачиненими в його, [PERSON], автомобілі та були передані ним [PERSON] вже після підписання договору. Проте, як зазначено представником відповідача за первісним позовом [PERSON], у судовому засіданні Апеляційного суду Харківської області 24.12.2014 року, [PERSON] надані інші пояснення щодо моменту передачі грошових коштів за даним договором позики, зокрема, про передачу грошових коштів не в день підписання і нотаріального посвідчення договору, а ввечері непередодні, тобто іншого дня. Крім того, листом № 313/01-16 від 13.06.2016 р. приватного нотаріуса [PERSON]В підтверджено відсутність у договорі позики від 11.03.2013 року відомостей, що на час його підписання грошові кошти в сумі 2\~560 000,00 грн. вже були передані Позичальникові, як і передані Позичальникові в момент його підписання. 10.08.2016 року в судовому засіданні Апеляційного суду Харківської області третя особа нотаріус [PERSON] надала пояснення та підтвердила ту обставину, що до підписання договору позики від 11.03.2013 року вона питала у сторін про факт передачі грошових коштів за цим договором позики, та вони повідомили, що грошові кошти ще не передані. У разі передачі грошових коштів до підписання або під час посвідчення даного договору позики, цей факт обов'язково був би відображений нею у тексті договору окремим пунктом, за правилами, яких вона дотримується в своїй нотаріальній практиці. Вказані обставини підтверджуються даними Журналу судового засідання за 10.08.2016 року (час 10:14:40 10:29:10) та технічним записом Апеляційного суду Харківської області по даній справі, які досліджені в судовому засіданні. Також суд зазначає, що позивачем за первісним позовом [PERSON] суду не надано належних та допустимих доказів щодо наявності у нього вказаної суми. Порівнюючи спірний договір з іншими договорами позики, посвідченими приватним нотаріусом [PERSON] у різний час до 11.03.2013 року сторонами у даній справі, які також досліджені в судовому засіданні, а саме: між [PERSON] та [PERSON] Миколаєвною від 5 травня 2012р., а також між [PERSON] та [PERSON] від 28 квітня 2012р., суд встановив, що ці договори, на відміну від договору позики між [PERSON] та [PERSON], містять окремий пункт «3» наступного змісту «3.Грошова сума, вказана в пункті 1 договору, передана Позикодавцем та отримана Позичальником до підписання цього договору.». Тим самим наявні відомості щодо моменту передачі грошових коштів безпосередньо в текстах зазначених договорів позики. Отже, сторони спірного договору позики як [PERSON] так і [PERSON] станом на 11.03.2013 року були обізнані з вимогою закону щодо значення моменту передачі грошей, як умови його укладеності, у тому числі щодо необхідності фіксування цього моменту в договорі позики або його окремого документального оформлення. Крім того, наведені нотаріально посвідчені договори позики з позичальниками [PERSON] та [PERSON] підтверджують, що й в нотаріальній практиці приватного нотаріуса Лозівського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON], яка склалася по договорам позики, дійсно фіксується окремим пунктом договору момент передачі грошових коштів, якщо вони передані до підписання або під час підписання договору позики. Суд, враховуючи правову позицію Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 - «Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки», встановив відсутність письмових доказів щодо моменту передачі грошових коштів у позику, як у тексті самого договору позики від 11.03.2013 року між [PERSON] та [PERSON], так і в будь-яких інших документах, у зв'язку з чим приходить до висновку, що даний договір позики, відповідно до частини 2 статті 1046 ЦК України, є не укладеним. Обгрунтування позивачем [PERSON] своїх позовних вимог виключно частиною тієї ж правової позиції Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 - «Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику», в якості доказу, яким, на його думку, одночасно встановлюється момент передачі грошових коштів за спірним договором позики було б можливим лише у випадку, якщо б договір позики від 11.03.2013 року засвідчув факт передання грошових коштів. Нотаріальної ж форми договору позики недостатньо для того, щоб вважати такий договір укладеним, що випливає із системного тлумачення ч. 4 ст. 639, ч. 2 ст. 640 та ч. 2 ст. 1046 ЦК України. Згідно статті 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. [PERSON] не подано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували обґрунтованість вимог, заявлених у позовній заяві. Суд вважає неналежними доказами, і такими, що не підтверджують укладенність договору позики від 11.03.2013 року, нотаріально завірені заяви [PERSON] про отримання від [PERSON] грошових коштів на загальну суму 400 000,00 грн. від 09.08.2013 року та від 23.08.2013 року за цим договором, оскільки зазначені заяви не містять фактичних даних із встановлення моменту передачі грошових коштів за спірним договором позики, відповідно до вимог ч.2 ст. 1046 ЦК України. Крім того, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», визначення договору як неукладеного може бути на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Пояснення відповідача [PERSON] щодо передачі зазначених грошових коштів [PERSON] в якості компенсації за його частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Славія», з метою якого і складався договір позики 11.03.2013 року, кореспондується з нотаріально посвідченою 11.03.2013 року заявою [PERSON] на адресу ТОВ «Славія» про вихід із складу учасників без будь-яких вимог і претензій фінансового характеру до цього товариства. Коли ж пізніше [PERSON] такі вимоги все ж таки були заявлені, вартість його частки була визначена у сумі 386 685 грн., що підтверджується постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.01.2017 року у справі №922/3535/15. Тобто, за розміром вона складала майже таку ж суму, яку [PERSON] сплатила [PERSON] Визначаючи момент вчинення правочину по даному договору позики від 11.03.2013 року суд керується п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та приходить до висновку, що в ньому відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для його укладення, зокрема, відсутня згода за всіма істотним умовам договору, не передано грошові кошти, які відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібно передати, тобто, правочин, як такий, не вчинено. Суд визнає, що договір позики від 11.03.2013р. між [PERSON] та [PERSON] є неукладеним, тому у його сторін не виникло будь-яких зобовязань по виконанню цього договору, оскільки з неукладеного правочину не виникають договірні зобовязання, він не породжує жодних цивільних правовідносин, а значить він і не породжує для сторін правочину будь-яких прав та обовязків. У зв'язку з цим, договір позики від 11.03.2013 року не породжує обов'язку [PERSON] повернути [PERSON] грошові кошти, а тому уточнені позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення 7 022 624,08 гривень, а саме: 5 719 467,00 грн. - основна заборгованість за неукладеним договором позики від 11.03.2013 р., 84\~249,86 грн. - 3% процентів річних, 785\~434,36 грн. - інфляційних втрат, 433 472,86 грн. - проценти від суми позики солідарно з [PERSON] та її чоловіка [PERSON] задоволенню не підлягають. Позовна вимога [PERSON] про стягнення на його користь вартості предмету застави врожаю пшениці озимої 2013 року у кількості 840 тон за договором застави майбутнього врожаю від 11.03.2013 року в сумі 960 000,00 гривень з Приватного підприємства «Агро Маркет» не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до статті 3 Закону України «Про заставу» заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання. Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до п.1.4. Договору застави - «вищенаведений предмет застави є забезпеченням виконання зобовязань, які передбачені договором позики, посвідченим [PERSON], приватним нотаріусом Лозівського районного нотаріального округу Харківської області, 11 березня 2013 року, за реєстровим номером № 665, укладеним між Заставодержателем та Позичальником ([PERSON]) відносно виконання умов основного договору, а саме на суму 960\~000,00 грн., сплати відсотків та неустойки у розмірах та строках, передбачених основним договором; строк виконання зобовязання з 30 жовтня 2013 року по 10 листопада 2013 року». Таким чином, зобовязання за договором застави майбутнього врожаю від 11.03.2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Лозівського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] за реєстровим номером № 668, мають похідний характер і залежать від основного зобов'язання, без якого застава не може виникнути, тобто від договору позики, посвідченим приватним нотаріусом Лозівського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] 11 березня 2013 року за реєстровим номером № 665. Згідно ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, що його забезпечує, якщо інше не встановлено цим Кодексом. З огляду на відсутність основного зобов'язання за договором позики від 11.03.2013 року, у звязку з його неукладеністю, виключається також, відповідно до ч. 2 статті 548 ЦК України, можливіть його забезпечення та здійснення відповідного стягнення. Встановивши, що договір позики є неукладеним, та відмовляючи [PERSON] в позові, суд задовольняє вимоги [PERSON], повязані з поверненням грошей, отриманих [PERSON] без достатньої правової підстави у порядку ст.ст. 1212 - 1215 Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти в сумі 200 000,00 грн., еквівалентній 24600,00 доларам США, згідно нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 09 серпня 2013 року та в сумі 200 000,00 грн., еквівалентній 24540,00 доларам США, відповідно до нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 23 серпня 2013 року, а всього на загальну суму 400 000,00 грн., еквівалентну 49 140,00 (24600,00 + 24540,00) доларам США. Оскільки [PERSON] зазначені суми грошових коштів передані [PERSON] на виконання неукладеного договору позики, між ними виникли правовідносини внаслідок набуття, збереження майна без достатньої правової підстави ( ст.ст. 1212-1215 ЦК України). Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України, зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Вказані положення, відповідно до ч. 2 зазначеної статті, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. У зв'язку з тим, що договір позики від 11 березня 2013 року є неукладеним і не створює правових наслідків, що ним обумовлені, то грошові кошти, сплачені [PERSON] на виконання неукладеного правочину, є безпідставно отриманим [PERSON] майном, що підлягає поверненню. Згідно статті 533 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. При цьому суд,

Outcome: partial