Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 11 травня 2010 року за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу він придбав однокімнатну квартиру [ADDRESS]. 01 липня 2010 року на прохання його рідної сестри [PERSON] він надав можливість проживати в даній квартирі її колишній невістці [PERSON] та онуку [PERSON] відповідачам по справі. За усною домовленістю між ним та відповідачами [PERSON] із сином [PERSON] проживала в даній квартирі на безоплатній основі за умови оплати комунальних послуг. Також цією домовленістю було передбачено, що квартира надається відповідачам у безстрокове користування, але в разі необхідності використання квартири для власних потреб відповідачі повинні добровільно звільнить зазначене житло та виїхати з нього протягом двох місяців з дня попередження про це. Наприкінці лютого 2015 року він попередив відповідачку [PERSON], що у звязку із необхідністю продажу квартири вони мають виїхати з неї у строк до 01 травня 2015 року. Однак, відповідачі відмовляються звільнити квартиру. За таких обставин позивач просить суд усунути перешкоди у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном шляхом виселення [PERSON] та її неповнолітнього сина [PERSON] із квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні [PERSON] підтримав позовні вимоги у повному обсязі. Відповідачка [PERSON], яка діє від свого імені та імені свого неповнолітнього сина [PERSON], позову не визнала, пояснивши, що з 2010 року проживає у спірній квартирі із сином [PERSON]. Цю квартиру вона вважала своєю, бо після розірвання шлюбу з колишнім чоловіком [PERSON], той обіцяв придбати їй із сином квартиру в м. Глухові. Крім того, вона надала частину грошей на придбання спірної квартири, зробила там ремонт, обставила квартиру меблями, сплачувала комунальні платежі. Також вона не отримувала від [PERSON] ніякого попередження про виселення з квартири. Іншого житла, ніж спірна квартира, у неї із сином немає. За таких обставин відповідачка просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] Третя особа в судове засідання не зявилась, хоча була повідомлена про час і місце розгляду справи належним чином. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: Так, судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 11 травня 2010 року, посвідченого Глухівською міською державною нотаріальною конторою, позивач [PERSON] придбав у власність квартиру № 29 на вул. Путивльська, 18 в\~\~м. Глухів.\~Із свідоцтва про народження, виданого відділом РАГС Жовтневого районного управління юстиції м. Запоріжжя вбачається, що [PERSON] народився 02 серпня 2003 року. Його батьками є [PERSON] та відповідачка [PERSON].\~Також встановлено, що з 01 липня 2010 року у спірній квартирі № 29 на вул. Путивльська, 18 в м. Глухів з дозволу позивача проживають [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316,317,319,321 Цивільного кодексу України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (статті 379,382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. В розумінні зазначених норм законодавства, позивач має право на захист свого права власності. Статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до пункту 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України), а саме, від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічна правова позиція висловлена і Верховним Судом України у постановах від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16, 01.03.2016 року у справі №825/1335/13-а, від 30.06.2015 року у справі №21-1438а15, від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Згідно зі статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що відповідачі не є співвласниками квартири, не є членами сімї власника квартири і не є її наймачами. Окрім того, відповідно до частин другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Факт реєстрації відповідачів у належній позивачу на праві приватної власності квартирі створює останньому перешкоди для здійснення свого права на її відчуження. З огляду на встановлені обставини, а саме, на законні підстави набуття позивачем права власності на квартиру, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення статті 11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved