Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на автомобіль за набувальною давністю. Мотивуючи свої позовні вимоги вказує на те, що 07.12.2004 року згідно договору позички отримав від відповідача автомобіль марки FORD, модель Transit D Пе, 1989 року випуску, номер шасі (кузов, рама, коляска) [NUMBER], реєстраційний [NUMBER] в користування строком до 07.05.2005 року включно. Після спливу строку позички відповідач не вжив ніяких заходів для повернення в своє володіння об'єкту позички, у зв'язку з чим він змушений був протягом 10 років зберігати та утримувати в належному технічному стані зазначений транспортний засіб. Як зазначає позивач він добросовісно , безперервно та відкрито володіє даним рухомим майном протягом майже 10 років, доглядає за автомобілем та утримує його в належному технічному стані, а тому на його думку набув права власності на зазначений автомобіль за набувальною давністю. З посиланням на викладене та на норми ст. 344 ЦК України просить визнати за ним право власності на автомобіль марки FORD, модель Transit D Пе, 1989 року випуску. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав, просив суд їх задовольнити в повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду даної справи. До суду надійшов від відповідача відгук на позов нотаріально посвідчений , згідно якого просив розглянути справу у його відсутності, позов визнає. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Судом встановлено, що 07.12.2004 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позички транспортного засобу, відповідно до якого відповідач передав позивачу у безоплатне користування належний йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] видане 04.03.2004 року автомобіль марки FORD, модель Transit D Пе, 1989 року випуску, номер шасі (кузов, рама, коляска) [NUMBER], реєстраційний [NUMBER], на строк до 07.05.2005 року включно, що стверджується договором позички від 07.12.2004 року, копія якого долучена до матеріалів справи. Відповідно до п.1.5 вказаного договору позички після спливу строку позички передбаченого п.1.2 договору, позичкодавець зобов'язаний вжити всіх передбачених законодавством заходів для повернення в своє володіння об'єкту позички, який знаходиться за місцем проживання користувача. В разі перешкоджання користувачем в реалізації права позичкодавця на повернення об'єкту позички, позичкодавець посвідчує такий факт надісланою на адресу користувача претенією та звертається до суду з відповідним позовом. Відповідно до п.1.6 вказаного договору в разі невиконання позичкодавцем обов'язку, передбаченого п.1.5 договору, для нього настають наслідки, передбачені ст.344 ЦК України. Як зазначено позивачем в позові, після спливу строку позички відповідач не вжив ніяких заходів для повернення в своє володіння даного автомобіля і позивач на протязі 10 років доглядає за автомобілем та утримує його в належному технічному стані. Як встановлено судом, транспортний засіб марки FORD, модель Transit D Пе, 1989 року випуску, реєстраційний номерний знак [NUMBER] зареєстрований на гр-на [PERSON] , що стверджується листом Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів м. Ужгород,Ужгородського,Перечинського та Великоберезнянського районів УДАІ УМВС України в Закарпатській області № 8/Р-404 від 03.07.2014 року. Як встановлено судом, на транспортний засіб марки FORD, модель Transit D Пе, 1989 року випуску, реєстраційний номерний знак [NUMBER] накладено арешти МВ ДВС Ужгородського МРУЮ, з датою постановки на автоматизований облік 25.03.2010р., 15.12.2010р.,02.03.2011р.,16.03.2011р.,24.03.2011р.,13.08.2012р., що стверджується обліковими картками про накладення арештів на вказаний автомобіль, копії яких приєднані до матеріалів справи. Правовідносини між сторонами по справі є цивільноправовими та урегульовані положеннями ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно ч. 3 ст. 344 Цивільного кодексу України якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Згідно ч. 4 ст. 344 Цивільного кодексу України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Отже, правовий аналіз положень законодавства, яке регулює спірні відносини, дає підстави дійти висновку, що необхідними складовими для визнання права власності за набувальною давністю є добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість та безперервність володіння майном. Проте, наявність арештів, які накладені на транспортний засіб МВ ДВС Ужгородського МРУЮ в рамках виконавчих проваджень починаючи з 25.03.2010 р. , не дають підстави вважати, що позивач [PERSON] в розумінні змісту ст. 344 ЦК України продовжував відкрито володіти транспортним засобом. З огляду на вищезазначені положення законодавства, виходячи з характеру спору,з урахуванням всіх обставин справи, а також те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Вирішуючи питання стосовно можливості прийняття визнання відповідачем позову згідно поданої відповідачем заяви (а.с.18) , суд,

Outcome: dismissed