Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом у якому, після уточнення вимог, просить: стягнути з Державного бюджету України на його користь втрачений заробіток у зв`язку з незаконним звільненням з роботи за період 05.05.2016 по липень 2021 року; поновити його на посаді лікаря невропатолога поліклінічного відділення Прилуцької ЦРЛ та лікаря невропатолога поліклінічного відділення Ладанської РЛ № 2; визнати недійсним запис про звільнення з роботи, зроблений у трудовій книжці; стягнути з Державного бюджету України на його користь - 17 000,00 грн на відшкодування сплаченого штрафу; та - 50 000,00 грн моральної шкоди та - судові витрати. В обгрунтування позову вказує, що 21 березня 2015 року ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області залишено без змін вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29.12.2015, згідно якого [PERSON] визнано винним за ч.1 ст.368 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 17000,00 грн з позбавленням права обіймати посаду лікаря, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих функцій строком на 2 роки. На виконання вироку [PERSON] було звільнено з роботи та ним сплачено штраф в розмірі 17000,00 грн. Проте, 13 жовтня 2016 року Вищий спеціалізований суд України скасував ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 21 березня 2016 року та направив справу на новий розгляд до апеляційної інстанції. 21 грудня 2016 року ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області було скасовано вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області та справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Під час нового судового розгляду прокурор змінив обвинувачення, та вважав, що [PERSON] вчинив злочин за ст. 190 КК України, як шахрайство. Однак, вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21 жовтня 2019 року [PERSON] визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.15 ч.1 ст.190 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення. Але, вироком Чернігівського апеляційного суду від 03.11.2020 вирок Прилуцького міськрайонного суду від 21.10.2019 скасовано та визнано [PERSON] винним за ч.2 ст.15 ч.1 ст.190 КК України з призначенням покарання - 510,00 грн штрафу. У той же час, згідно ч.5 ст.74 КК України [PERSON] було звільнено від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності. Проте, незважаючи на засудження [PERSON] , вирок суду від 29.12.2015 на підставі якого він був зобов`язаний сплатити штраф в сумі 17000,00 грн та його позбавлено обіймати посаду лікаря свідчить про незаконність, як стягнення штрафу, так і про незаконність звільнення. У зв`язку з незаконним звільненням з роботи з 04 травня 2016 року по теперішній час, [PERSON] не отримував заробітної плати. Такі незаконні дії призвели до душевних страждань, порушення нормальних життєвих зв`язків. Втративши заробіток позивач вимушений був прикладати додаткових зусиль для організації свого життя. Через незаконне звільнення у віці 78 років, [PERSON] маючи можливість працювати не міг ніде працевлаштуватися. Моральну шкоду оцінює в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, що становить 50000,00 грн. Представник відповідача - ГУНП в Чернігівській області у поданому відзиві просить відмовити в задоволені позовних вимог через необґрунтованість таких з наступних підстав. Вимоги позивача зводяться про поновлення на роботі та відшкодування зарплати за час вимушеного прогулу, проте [PERSON] в органах поліції не працював; ГУНП не засуджувало його, та не впливало на призначену міру покарання. Моральна шкода не підлягає відшкодуванню, бо відбулася зміна кваліфікації дій обвинуваченого під час судового розгляду та [PERSON] засуджено за шахрайство в рамках одного і того ж кримінального провадження. Також не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями посадових осіб органів досудового розслідування та моральною шкодою, завданою позивачу. Вимоги щодо подальшого відновлення на роботі чи працевлаштування на такій, повинні пред`являтися до роботодавця. ГУНП в Чернігівській області не здійснювало відсторонення [PERSON] від роботи та не накладало на нього штраф, для повернення якого, повинен мати місце поворот виконання рішення суду. Відповідач - Чернігівська обласна прокуратура у своєму письмовому відзиві вважає позовні вимоги необґрунтованими з наступних підстав. Будь-яких вимог до прокуратури чи ГУНП позов не містить, тому вони є неналежними відповідачами. Звільнення позивача за строками давності є нереабілітуючою підставою, що у свою чергу виключає підстави для відшкодування моральної шкоди, оскільки відсутній факт незаконного кримінального переслідування. Прийняття судом рішення про закриття кримінального провадження є результатом реалізації принципу змагальності сторін, а не наслідком незаконних дій під час досудового розслідування. Повернення коштів позивачу має здійснюватися на підставі та в порядку, визначеному Порядком повернення коштів, помилково або надмірно зарахованих до бюджетів, тобто за поданням органів, що здійснюють справляння надходжень того бюджету, до якого вони були сплачені. Позивачем не наведено конкретних і суттєвих обставин в чому саме виражається завдана моральна шкода та не надано належних та допустимих доказів. У судовому засіданні позивач зі своїм представником частково підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позові. Представник Чернігівської обласної прокуратури в суді проти позову заперечує посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Відповідач ГУНП в Чернігівській області в судове засідання не з`явився, та у поданій заяві просить розглядати справу за їх відсутності, та відмовити у позові. Ухвалою суду від 17 серпня 2021 року провадження по справі в частині позовних вимог [PERSON] про поновлення на роботі - закрито у зв`язку з відмовою позивача від таких вимог. Вислухавши сторін, їх представників, суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, на які посилаються сторони, та підтверджено доказами, які були досліджені судом, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов висновків, що позов підлягає до задоволення у зв`язку з наступним. Судом установлено, що вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29.12.2015, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 21.03.2016, [PERSON] визнано винуватим за ч.1 ст.368 (одержання службовою особою неправомірної вигоди) КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 17000,00 грн з позбавленням права обіймати посаду лікаря, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих функцій строком на 2 роки (а.с. 16-25). Тобто, вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29.12.2015 про засудження [PERSON] набрав законної сили 21.03.2016. На виконання вироку, засудженим [PERSON] було сплачено штраф в розмірі 17000,00 грн, що підтверджується копією квитанції № 21 від 20.04.2016 (а.с.11). Також, згідно запису № 11 в трудовій книжці вбачається, що на підставі наказу № 67 від 04.05.2016 [PERSON] звільнено з роботи за п.7 ст.36 КЗпП України у зв`язку з набранням законної сили вироку суду. Тобто, він звільнений з посади лікаря невропатолога поліклінічного відділення Прилуцької ЦРЛ та лікаря невропатолога поліклінічного відділення Ладанської РЛ № 2 (а.с. 13-15). У наступному запису трудової книжки [PERSON] вказано, що запис № 11 є недійсним. Звільнено з роботи за п.7 ст.36 КЗпП України з набранням законної сили вироку суду, яким позбавлено обіймати посаду лікаря, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих функцій строком на 2 роки (а.с.15). Проте, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 жовтня 2016 року було скасовано ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 21 березня 2016 року щодо засудження [PERSON] та справу направлено на новий апеляційний розгляд (а.с. 26-27). 21 грудня 2016 року ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області було скасовано вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29.12.2015 щодо [PERSON] та призначено новий розгляд у суді першої інстанції (а.с. 28-30). Згідно вироку Чернігівського апеляційного суду від 03.11.2020 виправдувальний вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21.10.2019 скасовано, та [PERSON] визнано винним за ч.2 ст.15 ч.1 ст.190 КК України з призначенням покарання - 510,00 грн штрафу. У той же час, на підставі ч.5 ст.74 КК України [PERSON] було звільнено від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності. При вирішенні справи, суд керується наступними нормативно-правовими актами, які регулюють відповідні правовідносини сторін. Так, статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом (частина сьома статті 1176 ЦК України). Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон). Статтею 1 Закону передбачено, що відповідно до положень цього закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. У наведених у статті 1 Закону випадках, громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України від 01 грудня 1994 року № 266/94 ВР, виникає, зокрема, у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (пункт 2 частини першої статті 2 цього Закону). Разом з цим, статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Враховуючи фактичні обставини справи та вищевказані норми права, суд дійшов висновку, що саме внаслідок незаконного засудження [PERSON] за ч.1 ст.368 КК України до покарання у виді 17000,00 грн з позбавленням права обіймати посаду лікаря, позивачу завдано моральної шкоди, оскільки обвинувачення за даною статтею не знайшло свого підтвердження в судовому засідання та прокурор змінив обвинувачення на ст.190 КК України, проте, після набрання вироком законної сили (за одержання службовою особою неправомірної вигоди), позивача було звільнено з роботи, та він вимушений був сплатити присуджений штраф у розмірі 17000,00 грн. Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Така правова позиція, висловлена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2203цс15 від 02 грудня 2015 року. Зазначена норма Закону не зобов`язує суд визначати розмір відшкодування моральної шкоди в межах мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а лише встановлює найнижчу межу розміру такого відшкодування. Тобто розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом може бути визначений у сумі більшій, ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду. Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» установлено у 2021 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 01 січня - 6000,00 грн. У той же час, згідно вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Тобто, з січня 2016 року по листопад 2020 року, коли позивач перебував під судом, це становить майже 58 місяців, проте позивач зі своїм представником підтримують моральну шкоду саме в розмірі 50000,00 грн, тому суд не має права виходити за межі, які були б більшими за вимоги позивача. Суд, приймає доводи позивача на обґрунтування моральної шкоди, яка виражається в тому, що було порушено його право на працю, оскільки після звільнення у віці 78 років, маючи можливість працювати, не міг ніде взагалі працевлаштуватися, не говорячи вже, щоби за фахом. Як вказує позивач, після 60 років сумлінної, бездоганної праці, звільнення його з роботи як, хабарника, заподіяло йому непоправних психологічних страждань. Зазначає, що кожне судове засідання для нього було психологічною травмою. Враховуючи фактичні обставини справи, тривалість моральних страждань позивача та негативні наслідки, які для нього настали у зв`язку із порушенням його прав, суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає за необхідне визначити розмір морального відшкодування в межах вимог позивача в сумі 50 000,00 грн. Згідно інформації Комунального некомерційного підприємства «Прилуцька центральна районна лікарня» Прилуцької районної ради Чернігівської області вбачається, що загальна сума середньої заробітної плати на 1,0 посади лікаря-невропатолога поліклінічного відділення КНП «Прилуцька ЦРЛ» за період з травня 2016 року по липень 2021 року становить - 323656,00 грн. Проте, оскільки позивач працював на 0,5 посади лікаря, то загальна сума середньої зарплати становить - 161828,00 грн. Загальна сума середньої заробітної плати на 1,0 посади лікаря-невропатолога поліклінічного відділення Ладанської районної лікарні № 2 за період з травня 2016 року по вересень 2017 року (оскільки з вересня 2017 року дана посада була скорочена зі штатного розпису) становить - 64040,80 грн, а значить 0,5 посади - 32020,40 грн. За таких обставин, загальна сума втраченого заробітку позивача, пов`язаного з незаконним його звільненням, як наслідок незаконного засудження, становить - 193848,40 (161828,00 + 32020,40) грн, яка і повинна бути стягнути з держави на користь [PERSON] згідно ст.1 Закону. Також позивачу необхідно повернути сплачений ним штраф на користь держави в розмірі 17000,00 грн. Аргументи відповідачів про те, що вони є неналежними відповідачами та не повинні відповідати за позовними вимогами, суд не вважає їх слушними з огляду на наступне. Так, відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Суд зауважує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, провадження № 14-538цс19, вказано, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною. За таких обставин, коли органом досудового розслідування, за законністю якого, наглядає прокуратура, позивачу було висунуто підозру за ст. 368 КК України та прокуратурою підтримувалося таке обвинувачення в суді, яке в кінцевому результаті не знайшло свого підтвердження, але потягло за собою незаконне засудження з наслідком незаконного звільнення [PERSON] з роботи з посади лікаря та сплати штрафу в розмірі 17000,00 грн, тобто саме діями ГУНП в Чернігівській області та Чернігівської обласної прокуратури заподіяна шкода позивачу, а тому останні є належними відповідачами в даних правовідносинах. В силу вимог ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи зазначене, витрати по сплаті судового збору мають бути віднесені на рахунок держави. На підставі викладеного та ст.55, 56 Конституції України, ст. 15, 16, 23, 1167, 1176 ЦК України, ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та

Outcome: approved