Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в Монастириський районний суд Тернопільської області з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме на: - земельну ділянку площею 0,41 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Задарівської сільської ради Монастириського району Тернопільської області, згідно Державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER]. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що [INFO] померла її мати [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина на спадкове майно, яке складається з: - земельної ділянки площею 0,41 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Задарівської сільської ради Монастириського району Тернопільської області, згідно Державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER]. Позивач вважає що саме вона повинна успадковувати за померлою спадкодавцем, оскільки фактично прийняла спадщину та вступила в управління спадковим майном. Позивач [PERSON] звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], проте оформити спадщину нотаріус не зміг, оскільки виявилося, що її мати померла [INFO], а Державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER] було видано після її смерті на померлу особу. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явились, через канцелярію суду від позивача надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримуює повністю. Відповідач - представник Задарівської сільської ради Монастириського району Тернопільської області в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи у відсутності їхнього представника, позовні вимоги визнають повністю. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Статтею 346 ЦК України передбачено, що однією з підстав припинення права власності є смерть власника. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що [INFO] у віці 64 років в с.Сеньків Монастириського району Тернопільської області в віці 64 років померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Монастириському району Бучацького міжрайонного управління юстиції Тернопільської області 15.03.2016 року, актовий запис №21. З матеріалів справи вбачається, що померлій належала: - земельна ділянка площею 0,41 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Задарівської сільської ради Монастириського району Тернопільської області, згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], який був виданий на ім'я померлої [PERSON] після її смерті, а саме, 20.09.2004 року та інформацією про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №29-1912-0.9-294/2-16 від 18.03.2016 року. Родинні відносини між позивачем [PERSON] та спадкодавцем [PERSON] підтверджуються свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого повторно 29.08.1979 року і згідно якого [PERSON] є мамою [PERSON]; свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданого 15.06.1985 року, згідно якого позивач [PERSON] змінила своє дошлюбне прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]». Спірні відносини, що виникли між сторонами пов'язані з реалізацією позивачем свого права на спадкування, а тому регулюються нормами книги «Спадкове право» Цивільного кодекс України (далі - ЦК України). Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України Постанови №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК (16.01.2003р.), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР ( 1963 р.), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Як вбачається з матеріалів справи на час смерті [PERSON], тобто на час відкриття спадщини, був чинним ЦК Української РСР 1963 року, тому при вирішенні питання про прийняття [PERSON] спадщини у вигляді права власності на земельну ділянку в порядку спадкування необхідно керуватися ст. 549 ЦК Української РСР в якій зазначено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном або подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відповідно до вимог ст.ст. 524, 525, 526, ЦК України (1963 року), який діяв на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом, спадкоємство за законом має місце, коли воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця. Згідно з вимогами ст.ст. 548, 549 ЦК України (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини подав державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини, або якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Згідно складеного 27.11.2001 року [PERSON] в с.Задарів Монастириського району Тернопільської області заповіту, зареєстрованого в реєстрі за №56, остання на випадок своєї смерті заповіла належні їй на праві власності трудовий та земельний паї дочці - [PERSON]. Спадкове майно в вигляді земельного паю [PERSON] фактично прийняла проте 20.09.2004 року був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] на ім'я померлого спадкодавця [PERSON]. Відповідно до положень ст.ст. 1, 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 № 899-ІУ, право на земельну частку (пай) мають громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) також є і свідоцтво про право на спадщину. Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2007 «Про судову практику у справах про спадкування», передбачено, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку ( пай ) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25.10.2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Як роз'яснено в п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування /зі збереженням її цільового призначення/ при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. За Земельним кодексом України сертифікат на право на земельну частку (пай) є правовстановлюючим документом під час реалізації громадянином права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікат на право на земельну частку (пай) є дійсним до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видавання їм державних актів на право власності на землю. Оскільки після виділен\-ня в натурі земельної ділянки право на земельну частку (пай) зникає, воно не може буди успадковане. Тому після отримання державного акту власнику зе\-мельної ділянки необхідно було скористатися встановленим ст. 1254 ЦК України правом на внесення змін до заповіту, що ним не було здійснено в зв'язку з тим, що на день видачі Державного акту, 20.09.2004 року, спадкодавець [PERSON] вже померла, а тому спадкування земель\-ної ділянки має бути здійснено за законом. Відповідно до ст. 529 ЦК Української РСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Як вже було встановлено, [PERSON] є дочкою померлої [PERSON], а тому в відповідності до ст. 529 ЦК Української РСР 1963 року має право на спадкове майно, яке залишилося після смерті [PERSON] за законом. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено звернення до суду за правилами позовного провадження осіб, яким нотаріус відмовив в оформленні права на спадкування. При цьому у положенні п. 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року за №24-753/0/4-13, роз'яснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Видача Державного акта власнику земельної ділянки після її смерті та неможливість з даних причин оформити спадщину в установленому законом порядку доведена матеріалами справи. За таких обставин, суд вважає, що позивачем доведено обставини викладені нею в позовній заяві, а отже, вона, як спадкоємець за законом має право на земельну ділянку, інших спадкоємців, які б претендували на дане спадкове майно судом встановлено не було. Беручи до уваги вищевикладене та враховуючи те, що за час відкриття спадщини та розгляду справи в суді будь-які інші можливі спадкоємці заяв про прийняття спадщини в нотаріальну контору не подавали і жодних правовстановлюючих документів на вищезгадане майно чи право його успадкування суду не було пред'явлено, а позивач фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON], тому є підстави визнати за нею право власності на зазначене майно. В судовому засіданні не встановлено підстав, що перешкоджали б в набутті права власності позивачем на спадкове майно. На підставі викладеного

Outcome: approved