Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в червні 2016 року до суду з вказаним вище позовом, який було обґрунтовано тим, що [INFO] помер [PERSON], який являвся батьком майбутнього чоловіка позивачки - [PERSON] Після його смерті чоловік позивача, [PERSON], отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку, який знаходився за адресою: [ADDRESS] та належав [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, завіреного Києво-Святошинською державною нотаріальною конторою 03.03.1964 № 640, зареєстрований в Київському міжміському бюро технічної інвентаризації за № 2442. Успадкована частина житлового будинку розташована на земельній ділянці 700,00 кв.м., загальний розмір житлової площі всього будинку складав 40,6 кв.м. Право особистої власності чоловіка позивача, [PERSON] на 1/2 частину вищезгаданого будинку, зареєстровано в Київському міжміському бюро технічної інвентаризації та видане відповідне реєстраційне посвідчення, записано в реєстрову книгу № 9-113, за реєстровим № 2442 від 21 грудня 1983 року. 13 січня 1984 року між позивачкою та [PERSON] укладено шлюб, після одруження обрані прізвища «[PERSON]» та «[PERSON]», від спільного шлюбу народився син - [PERSON], [INFO]. З метою розширення житлової площі, подружжям була здійснена прибудова до вищезгаданої частини житлового будинку, а саме: ванна кімната, площею 2,3 кв.м, веранда, площею 15,9 кв.м, обладнані на мансарді житлові кімнати площею 23,3 кв.м., 14,80 кв.м., 13,7 кв.м. Добудована житлова площа в частині будинку складала 70,9 кв.м. У травні 1991 року Виконавчим комітетом Боярської міської ради народних депутатів прийнято рішення «Про узаконення самовільної прибудови гр. [PERSON]» від 20 травня 1991 року № 100/27, яким заяву [PERSON] про узаконення самовільної прибудови задоволено. В грудні 2000 року шлюб між позивачкою та [PERSON] розірвано, однак 08 липня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] повторно укладено шлюб. [INFO] [PERSON] помер, після його смерті відкрилась спадщина на 1/2 частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальна площа якої складає 103,3 кв.м. За життя заповіту [PERSON] складено не було. З метою реалізації спадкових справ після смерті [PERSON] , представник [PERSON] за довіреністю звернулась в травні 2016 року з заявою до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право власності на спадкове майно, отримавши у травні 2016 року Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, підставою для відмови являється те, що згідно документів 1/2 частка житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS], належить померлому [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 14.12.1983 року Києво-Святошинською державною нотаріальною конторою та реєстровим номером 4953 та є особистою власністю померлого. У зв'язку з наведеними обставинами, позивачка змушена звернутись до суду для реалізації своїх прав на частину вищезгаданого будинку. Тому позивач, згідно уточнених позовних вимог просила за [PERSON] сумісною власністю подружжя 1/2 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] з урахуванням добудови 70,9 кв.м.; визнати право власності [PERSON] на 1/2 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] з урахуванням добудови 70,9 кв.м., як спільного майна подружжя, що становить 35,5 кв.м.; визнати право власності [PERSON], на 1/4 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] з урахуванням добудови 70,9 кв.м., що становить 17 кв.м. - частина житлового будинку, яка належить [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] В судове засідання учасники судового процесу не з'явилися, повідомлені належним чином. Від представника позивач надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та підтриманні позовних вимог в повному обсязі. Від відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, та визнання позовних вимог. Відповідач [PERSON] направи до суду письмову заяву згідно якої просив розгляд справи провести у його відсутності, вимоги позову визнав. Згідно ст. 224 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення. Суд, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку що позовні вимоги підлягають до задоволення виходячи з наступного. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні данні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлено, що 14 грудня 1983 р. державним нотаріусом Києво-Святошинської державної нотаріальної контори Стратілат П.І. було видано на ім'я [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою в [ADDRESS]. 13 січня 1984 року між [PERSON] та [PERSON] Відділом РАЦС Ленінградського району м. Києва зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблений відповідний актовий запис № 50. Рішенням виконавчого комітету Боярської міської ради народних депутатів від 20.05.1991 р. № 100/27, було вирішено узаконити гр. [PERSON], який проживає в [ADDRESS] самовільно побудовані: ванну кімнату площею 2,3 кв.м., веранду площею 15,9 кв.м., обладнані на мансарді житлові кімнати пл. 23,3 кв.м., 14,80 кв.м., 13,7 кв.м., житлова площа складає 70,9 кв.м., а також вбудовані шафи 1-9, 1-10, 1-11, 1-12 площа яких не визначена Таким чином під час шлюбу [PERSON] та [PERSON], ними в спільну сумісну власність набуто приміщення по будинку за адресою [ADDRESS], на загальну площу 70,9 кв.м., відповідно до рішення виконавчого комітету міської ради. 29 грудня 2000 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що Відділом реєстрації актів громадського стану Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області видано свідоцтво про розірвання шлюбу від 29 грудня 2000 року, серія [NUMBER]. 08 липня 2014 року Відділом ДРАЦС реєстраційної служби Феодосійського міського управління юстиції в АР Крим було зареєстровано шлюбу між [PERSON] та [PERSON], актовий запис № 351. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого Виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області 16 червня 2015, актовий запис № 366. До майна померлого [PERSON] Києво-Святошинською районною державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 522/2015. Спадщину після померлого прийняли: син померлого [PERSON] (згідно заяви поданої до нотаріальної контори від 21.10.2015 р. № 1398), дружина померлого [PERSON] (згідно заяви поданої до нотаріальної контори від 01.12.2015 р. № 1634), донька померлого [PERSON] (згідно заяви поданої до нотаріальної контори від 02.12.2015 р. № 1660). Донька померлого [PERSON] подала до нотаріуса заяву від 01.12.2015 р. № 1635, згідно якої відмовилась від належної їй частки спадкового майна, яке залишилось після смерті батька [PERSON], на користь сина померлого (її брата), [PERSON]. 25 травня 2016 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Яхно М.С. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, з підстав того, що згідно документів 1/2 частка житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS], належить померлому [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 14.12.1983 року Києво-Святошинською державною нотаріальною конторою та реєстровим номером 4953 та є особистою власністю померлого, що підтверджується Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 25 травня 2016 року. Відповідно до рішення Боярської міської ради від 16 лютого 2016 року № 5/153 [ADDRESS] було перейменовано на [ADDRESS]. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України що діяв станом на 1991 р., майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно ст. 101 ЦК УРСР (1963 р.) особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його). Згідно ст. 368 ЦК України набуте подружжям за час шлюбу майно є їхнього сумісною власністю. Статтею 372 ЦК України передбачено, що в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. За правилами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців ). Згідно з ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За умовами ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно з ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Положеннями статті 1270 ЦК України встановлено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (ст. 63 СК України). Таким чином, позивач [PERSON] має право на 1/2 частини житлового будинку площею 70,0 кв.м. (як таке що було набуто під час шлюбу), і до складу якого входить ванна кімната 1-2, веранда 1-1, житлова кімната 1-6, житлова кімната 1-7, житлова кімната 1-8, та має право на 1/4 частину даного будинку за адресою [ADDRESS], площе. 33,4 кв.м. як один із спадкоємців першої черги після померлого [PERSON], до якого не входять приміщення ванної кімнати 1-2, веранди 1-1, житлової кімнати 1-6, житлової кімнати 1-7, житлової кімнати 1-8 та самочинно побудованого тамбуру під літ. а3. А отже позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до п.26 Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при поділі спадщини між спадкоємцями необхідно враховувати правило частини першої статті 1278 ЦК про те, що коли спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між спадкоємцями, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними. При розподілі такої спадщини необхідно застосовувати норми, що регулюють відповідні правовідносини спільної часткової власності. Подібна позиція викладена у Листі ВССУ від 1.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», у п.8 якої передбачено, що у спорах між спадкоємцями про поділ спадкового майна застосуванню підлягають спеціальні норми, які регулюють спадкові правовідносини щодо поділу спадкового майна (статті 1278, 1279 ЦК). Загальні норми про право спільної власності, зокрема, ст. 365 ЦК, застосовуються судом в частині, що не врегульована нормами книги шостої ЦК (ухвала ВССУ від 25 травня 2011 року по справі N 6-9410-св11). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, зважаючи на відсутність спору між сторонами щодо виділу кожному спадкоємцю конкретно визначеного майна зі спадкової маси, вважає за можливе здійснити розподіл спадкового майна між спадкоємцями з урахуванням заявлених вимог. Оцінюючи встановлені судом обставини, суд приходить до виснвоку про необхідність задоволення позову. Зважаючи на вищевикладене, відповідно до ст.ст. 60-63 СК України, ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, ст.ст. 1218, 1220, 1221, 1222, 1268 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», та

Outcome: approved