Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом до [PERSON], мотивуючи свої вимоги тим, що 14 листопада 2013 року вона домовилась з відповідачем про продаж частки будинку який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] надала відповідачу суму грошей у розмірі 10 тисяч гривень, тобто гроші які він враховував як плату за частку будинку, розписку про передачу грошей вона написала сама, він розписався в розписці, свідки які були присутні при передачі грошей також розписались, після цього він надав [PERSON] генеральну довіреність, гроші за оформлення якої заплатила позивач. Документи на будинок [PERSON] віддва [PERSON] Через деякий час в газеті «Вісник Приазов'я» №30 від 25 вересня 2014 року позивач побачила оголошення про втрату документів на ім'я відповідача тобто ті документи які він надав їй. Пізніше було з'ясовано, що генеральна довіреність буда скасована, а 10 тисяч гривень присвоєно [PERSON] Просить суд визнати договір угоди купівлі - продажу ? частки жилого будинку який знаходиться за адресою : [ADDRESS], між мною [PERSON] і [PERSON] дійсною та признати за мною [PERSON] право власності на 1/2 частку жилого будинку який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та його представник, позовні вимоги підтримали, просять суд позов задовольнити. Представник відповідача вимоги позову не визнав, надав заперечення, в якому вказує на необґрунтованість позовних вимог та просить у задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи і оцінивши надані докази у їх сукупності вважає що позов задоволенню не підлягає, встановив наступні обставини по справі. Судом встановлено, що 14 листопада 2013 року між сторонами не було досягнуто домовленості про продаж належної відповідачу частки в будинку, тим більше про її продаж саме позивачу. Крім того, видана відповідачем позивачу довіреність від 14.11.2013 року не є «генеральною», тобто вона не надає позивачці права на вчинення дій щодо відчуження належної відповідачу частки в будинку. Саме формулювання вимоги є юридичною тавтологією, до того ж, діючий Цивільний кодекс України не містить такого поняття як «угода». В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] зоден повернути позивачу отримані ним кошти в розмірі 10 000 грн (десять тисяч гривень) відповідно до розписки від 14.11.2013 року. Відповідно до ч. 1 ст. 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до Пленум Верховного Суду України у Постанові №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у пункті 13: «Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін». З урахуванням положень ст.392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведеної норми, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Враховуючи вищевказане, суд вважає, що позивач не надав суду достатньо підстав для задоволення позову, а сама позовна заява є необґрунтованою.

Outcome: dismissed