Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся з позовом, в якому просить позбавити відповідача - [PERSON] права користування житловим приміщенням, усунути перешкоди у праві користування та розпорядження квартирою шляхом зняття з реєстраційного обліку, посилаючись на наступні обставини. Відповідно до ордеру № Г199585 від 21.12.1972р. позивач з сім'єю в складі чотирьох осіб отримав квартиру [ADDRESS]. Квартира неприватизована. У квартирі зареєстровані в установленому законом порядку 7 осіб: позивач - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та відповідач - [PERSON]. Згодом між [PERSON] (третя особа) та [PERSON] (відповідач) було зареєстровано шлюб. Позивач, зважаючи, що його дочка [PERSON] та її чоловік не мали окремого місця для проживання, дозволив їм проживати у своїй квартирі, і за згодою усіх, зареєстрував відповідача в квартирі. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07.12.2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 травня 2012 року відповідач був позбавлений батьківських прав відносно неповнолітньої дочки [PERSON]. На виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва виконавчою службою 28.11.2013р. відповідача було вселено в квартиру, однак, після вселення в квартиру відповідач забрав свої речі та добровільно покинув квартиру. З того часу останній у квартирі не з'являвся, що підтверджується актами від 08.10.2014 р. , 26.12.2014 р., 13.02.2015р., 17.04.2015р., за комунальні послуги не сплачує. Зважаючи на те, що відповідач більше не є членом сім'ї позивача, в квартирі понад 6 місяців не проживає без поважних причин, він втратив право на користування житловим приміщенням, що належить позивачу та членам його сім'ї. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою, свідоцтва про смерть, тому позивач просить позбавити відповідача права користування житловим приміщенням. Підтримавши в судовому засіданні позовні вимоги з наведених вище підстав, представник позивача просив долучити до матеріалів справи докази сплати позивачем витрат за комунальні послуги протягом 2014-2015 рр., пояснив, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і позбавлення особи права користування житловим приміщенням є тотожними поняттями, що зазначив у письмовій заяві, долученій до справи і просив задовольнити позов з підстав, передбачених ст.ст. 71, 72, 156 ЖК України та ст. ст. 317, 319, 391, 405 ЦК України. Відповідач [PERSON] позов не визнав, в судовому засіданні заперечував проти його задоволення, пояснивши наступне. До 03.07.2014 року тривали судові провадження про його виселення з квартири з різних підстав, а вже в червні 2015 року позивач звернувся до суду з цим позовом; 17.12.2013р. на виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва 28.11.2013р. його було вселено в квартиру, державний виконавець дав йому ключі від вхідних дверей, він розмістив свої речі, однак, в цей день помер його близький родич і він був вимушений виїхати на похорон; повернувшись до Києва 17.12.2013р. зайти в квартиру він уже не зміг, оскільки були замінені замки на вхідних дверях у квартиру. З приводу цих обставин він звертався до правоохоронних органів, на підтвердження чого просив долучити до матеріалів справи відповідні заяви і повідомлення. Зазначивши, що вказана квартира є його єдиним житлом, а позивачем та третіми особами постійно чиняться перешкоди у його проживанні в даній квартирі, в силу яких він фактично не може реалізувати своє право користування житловим приміщенням у вказаній квартирі, просив відмовити у задоволенні позову. З приводу витрат на оплату комунальних послуги відповідач просив долучити до матеріалів справи квитанції про оплату ним рахунків за попередні періоди і зазначив, що якби був доступ до квартири, він, безумовно, ніс би витрати на рівних з іншими мешканцями квартири. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні підтримала позов, просила його задовольнити. Інші треті особи - [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причин своєї неявки суду не повідомили, будь-яких заяв та пояснень на адресу суду не направляли. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи сторін та надані ними докази в їх сукупності та взаємозв'язку судом встановлено наступне. Відповідно до ордеру № Г199585 від 21.12.1972р. позивач [PERSON] з сім'єю в складі чотирьох осіб отримав квартиру [ADDRESS]. Згідно наявної у справі довідки ЖРЕО-407 від 22.04.2015р., в квартирі зареєстровані в установленому законом порядку 7 осіб: позивач - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та відповідач - [PERSON]. Квартира, згідно даної довідки, не приватизована, тому оцінюючи посилання позивача на ст. 405 ЦК України критично, суд виходить з наступного. Зміст ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сім ' ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом. Право користування житлом втрачає член сім ' ї власника у разі відсутності без поважних причин понад один рік. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім ' ї, і у даному випадку, власник повинен був би звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності, а не про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Надаючи оцінку доводам представника позивача про те, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і позбавлення особи права користування житловим приміщенням є одним і тим же способом захисту права позивача, суд враховує пункт 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» N 5 від 07.02.2014р., згідно якого під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. При цьому, суд враховує також і те, що позивач не є власником житла, а є власником особового рахунку. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Сторонами визнається і підтверджується наявними у справі доказами те, що 28.11.2013р. відповідача [PERSON] в порядку примусового виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва було вселено в квартиру, державний виконавець при вселенні дав йому ключі від вхідних дверей. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас, державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Статті 61-70 ЖК України передбачають і встановлюють порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду. Згідно ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення лише протягом шести місяців. Сторони не заперечують той факт, що 17.12.2013р. відповідач [PERSON] був присутній у будинку [ADDRESS] Однак, представник позивача і третя особа [PERSON] стверджують, що [PERSON] зайшов у квартиру, вільно відкривши наявним у нього ключем вхідні двері, забрав свої речі та з того часу в квартирі не з'являвся, а відповідач [PERSON] зазначає, що приїхавши після похорон та намагаючись відчинити двері в квартиру він встановив, що замки у вхідних дверях замінені і потрапити в квартиру він з того часу не зміг, як і забрати свої речі. Згідно з ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Позивач на підтвердження наведених обставин надав суду акти від 08.10.2014 р. , 26.12.2014 р., 13.02.2015р., 17.04.2015р., з яких убачається, що вони складені і підписані мешканцями квартир № 28, 18, 54 про те, що [PERSON] з 18.12.2013 року не проживає в квартирі і не сплачує за комунальні послуги. Відповідач [PERSON] на підтвердження викладених ним вище обставин надав письмову заяву, адресовану Дніпровському РУ ГУ МВС України в м. Києві від 24.12.2013р. з відміткою про її реєстрацію; лист Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 09.01.2014р. про розгляд заяви з приводу протиправних дій; довідку слідчого СВ Дніпровського РУ РГУ МВС України в м. Києві Є.О. Окладова про те, що у провадженні слідчого відділу перебувають матеріали досудового розслідування за заявою [PERSON] про викрадення належних йому речей з квартири; заяву до Дніпровському РУ ГУ МВС України в м. Києві від 11.04.2014 р. з відміткою про її реєстрацію про створення йому перешкод у користуванні житловим приміщенням; заяву до ЖРЕО-418 з проханням не проводити ніяких дій по зняттю з реєстрації, оскільки відповідачу створюються перешкоди у проживанні в квартирі, а також судові рішення. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Цивільного процесуального кодексу України. Згідно з ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Позивачем не надано суду беззаперечних доказів того, що відповідач без поважних причин не проживав в квартирі понад 6 місяців, мав безперешкодний доступ до житла, натомість, надані відповідачем докази спростовують доводи позивача про те, що відповідач 17.12.2013р. добровільно покинув квартиру, забрав свої речі та не проживав в ній понад шість місяців без поважних причин, маючи безперешкодний доступ до житла. Отже, позов не є доведений, тому задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати позивачеві за рахунок відповідача не відшкодовуються.

Outcome: dismissed