Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом до відповідача [PERSON], вказавши, їх з відповідачем доньки [PERSON] та [PERSON], [INFO] досягли повноліття, однак продовжують навчання: донька [PERSON] у Київському національному університеті імені [PERSON] зі строком навчання з 01.09.2018 р. по 30.06.2022 р., а донька [PERSON] в Національній академії керівних кадрів культури і мистецтв зі строком навчання з 01.09.2018 р. по 30.06.2022 р. Вона несе всі витрати, повязані з навчанням дітей та їх утриманням на період навчання (проживання в гуртожитку, придбання навчальної літератури, посібників, канцелярського приладдя, проїзд до місця навчання, тощо), однак доньки потребують матеріальної підтримки також свого батька. Відповідач в добровільному порядку не виділяє належних коштів на утримання дітей на період їх навчання, тому просить суд стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання повнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку до закінчення доньками навчання, починаючи стягнення з дати подачі позову. Ухвалою суду від 08 листопада 2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні позивач [PERSON] на задоволенні заявлених вимог наполягала з підстав, викладених в позові та відповіді на відзив. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] вимоги позову не визнали з підстав, викладених у відзиві на позов. В обґрунтування відзиву на позов зазначено, що діти проживають в іншому місті, а не з позивачем, тому остання не має права на звернення до суду. Після вступу до навчальних закладів вони були зняті з реєстраційного обліку та зареєстровані в гуртожитку. Позивач не мешкає разом з дітьми, буває за кордоном на заробітках, зареєстрована за іншою адресою, тому у позивача відсутнє право на звернення до суду. Посилання позивача на самостійне утримання дітей не відповідає дійсності, оскільки відповідач ніколи не відмовлявся та не відмовляється від обовязку щодо утримання дітей. Він сплачував до повноліття аліменти на їх утримання за рішенням суду, а після досягнення повноліття на їх утримання в добровільному порядку, надавши відповідну заяву до бухгалтерії за місцем роботи. Після їх вступу до навчальних закладів після домовленостей з вересня 2019 р. домовилися, що він буде надавати грошові кошти на утримання кожної в сумі 1500 грн. на їх власні потреби. Вимоги щодо стягнення аліментів до закінчення дітьми навчання є безпідставними, оскільки вони закінчують навчання 30 червня 2022 року, а 23-річного віку досягнуть в жовтні 2021 року. Крім того, відповідач має на утриманні матір похилого віку, яка має хронічні захворювання, повинен сплачувати комунальні платежі, та інші витрати. Він спілкується з доньками, має теплі та довірливі стосунки з ними, діти жодних претензій до нього щодо їх утримання не мають, навпаки не можуть зрозуміти, чому мати звернулась з позовом до суду, оскільки батько їх утримує добровільно, тому вважає, що відсутній будь-який спір з приводу розміру та порядку отримання аліментів. Тому просить в задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування відповіді на відзив позивачем зазначено, що діти зареєстровані разом з нею, про що нею надаються відповідні довідки. Їх родина припинила своє існування ще близько 15 років тому, хоча офіційно вони розлучилися лише в 2018 році. Весь цей час діти проживали з нею та вона одна займалася їх вихованням. До її озернення до суду відповідач надавав допомогу на дітей не кожного місяця та в дуже малому розмірі. Твердження відповідача щодо перерахування на картки дітей по 1500,00 грн. не відповідає дійсності,ю оскільки він перераховував на двох доньок в середньому 1400-1500 грн. щомісячно, а інколи взагалі не було жодних перерахувань, зокрема у вересні 2018 р. Лише після її звернення до суду відповідач вперше, в лютому 2019 року, перерахував донькам по 1500,00 грн. кожній. В той час як вона з вересня минулого року сплачувала та сплачує за навчання дітей по 6660,00 грн. щомісячно, вартість проживання в гуртожитку, вартість підручників, канцелярії,проїзду, харчування, тощо. Їй важко самотужки оплачувати навчання дітей, адже має мінімальний розмір заробітної плати, тому вона береться за будь-який підробіток, користується кредитними коштами, щоб назбирати необхідну суму на навчання. Відповідач має змогу допомагати дітям, оскільки офіційно працює, отримує кожного місяця заробітну плату. Твердження про перебування на його утриманні непрацездатної матері не підтверджено жодними доказами, хоча їй відомо, що мати відповідача отримує пенсію, а також працює, груп інвалідності не має. Вона також має непрацездатних батьків, з якими проживає та яким надає допомогу та здійснює за ними догляд. Тому оскільки відповідач не довів факту не можливості надання ним матеріальної допомоги дітям, просить задовольнити заявлені вимоги. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову підтримала з підстав, викладених в ньому, просила задовольнити позовну заяву повністю. Третя особа [PERSON] звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, вимоги позову підтримала. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Як встановлено судом, згідно копій свідоцтва про народження серії І-КИ № 011887 та № І-КИ № 011886, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 6). Діти досягли повноліття, однак продовжують навчання: [PERSON] в Київському національному університеті імені [PERSON], терміном навчання до 30 червня 2022 року (а.с. 8, 10 копії довідки, договору), а [PERSON] в Національній академії керівних кадрів культури і мистецтв, термін навчання до 30 червня 2022 року (а.с. 9, 11 довідка, копія договору). Згідно до частини 2 статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Відповідно до ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» встановлено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Правовідносини щодо обов'язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов'язань, обов'язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду від 29.01.2018 р., у справі № 622/373/16-ц, в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-1296цс15. При визначенні\~розміру аліментів суд враховує положення статті 182 СК України. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України). Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини 1 статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Так, суд не приймає до уваги надані суду чеки в якості доказу добровільного виконання відповідачем аліментних зобовязань, оскільки сплачені кошти дітям в період з 07.11.2018 року, тобто в день та після подання позову до суду. Вказані чеки відповідач може предявити державному виконавцеві при виконанні судового рішення, однак вони не свідчать про добровільну сплату ним аліментів на утримання дітей, оскільки докази того, що він сплачував кошти на утримання доньок до подачі позову до суду, відповідачем не надано. З цих же підстав суд не приймає до уваги надану ним копію заяви за місцем роботи щодо стягнення аліментів з його заробітку, оскільки вказана заява датована 18.11.2016 р. та не свідчить про сплату аліментів в 2017-2018 роках, дані про відрахування в матеріалах справи відсутні (довідка з місця роботи, тощо). Не заслуговують на увагу і доводи відповідача щодо теплих та довірливих стосунків з дітьми та їх нерозуміння щодо подачі позову про стягнення з нього аліментів, оскільки вказані обставини не підтвердилися ні присутньою в судовому засіданні [PERSON], ні письмовою заявою [PERSON] (а.с. 44). Заперечення щодо відсутні права позивача на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання повнолітніх дітей, спростовуються письмовими доказами по справі. Інші доводи відповідача щодо неможливості сплати ним аліментів на утримання дітей, як то утримання непрацездатної матері, тощо, належним чином ним не підтверджені та не можуть братися судом в якості переконливих аргументів, які впливають за своєю суттю на рішення. Тому аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності суд приходить до висновку про задоволення позову та стягнення аліментів на утримання дітей в заявленому розмірі. При цьому суд вважає, що, враховуючи вартість навчання, вказаний розмір є достатнім для потреб повнолітніх дітей, які продовжуючи навчання на контрактній основі, потребують також коштів на проїзд до навчального закладу, харчування, купівлю одягу та приладдя для навчання, тощо. Разом з тим, позивачем заявлено вимоги про стягнення аліментів на утримання дітей до закінчення ними навчання, в той час як положеннями статті 199 СК України визначено обовязок по утриманню повнолітніх дітей на період їх навчання до досягнення двадцяти трьох років. Третім особам по справі станом на 30 червня 2022 року (дата закінчення навчання) виповниться 23 роки 8 місяців, що не відповідає вищезазначеному, тому суд в цій частині вважає необхідним відмовити в задоволенні вимог, призначивши стягнення аліментів до досягнення дітьми 23 років. Відповідно до статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Так, датою подачі позову є 07 листопада 2018 р. Крім того, оскільки відповідно до пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI, позивач звільнена від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів, він підлягає стягненню з відповідача відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, в дохід держави в розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial