Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Державного підприємства «Мирноградвугілля» про стягнення одноразової допомоги при звільненні у звязку із виходом на пенсію та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог вказав, що в період з 19.01.1979 року по 11.03.2002 року він працював на шахті «Центральна». 11.03.2002 року його було звільнено за власним бажанням у звязку із переходом на пенсію за віком. При звільненні відповідач своєчасно не виплатив йому одноразову допомогу при звільненні у звязку з виходом на пенсію, яка передбачена п.12.15 Галузевої (тарифної) угоди між Держвуглепромом і галузевими вугільними профспілками, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі i середнього заробітку, але не менше для чоловіків при стажі 10 років - середньомісячного заробітку, 15 років - двохмісячного заробітку, 20 років i більше - трьохмісячного заробітку. З метою зясування належних йому при звільненні сум, він 06.11.2017 року звернувся до відповідача. 4 грудня 2017 року відповідачем йому надано довідку № 01-1198 від 04.12.2017, яка підтверджує, що при звільненні його з шахти 11.03.2002 року за власним бажанням у звязку із переходом на пенсію вихідна допомога йому не нараховувалась і не виплачувалась. Відповідно до п.2.42 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Мінстатистики України № 323 від 11.12.1995 року, яка втратила чинність з 07.02.2004 року та, відповідно, діяла на час його звільнення, сума наданих підприємством трудових і соціальних пільг працівникам, а саме одноразова допомога працівникам, які виходять на пенсію, входила до інших заохочувальних та компенсаційних виплат, які, в свою чергу, входять до фонду оплати праці. Тому на вказану допомогу розповсюджується ч.2 ст.233 КЗпП України. Оскільки його стаж роботи на підприємстві у відповідача на час звільнення складав більше 20 років, він має право на виплату одноразової допомоги при звільненні у звязку з виходом на пенсію в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, що складає 1480,92 грн. Відповідно до ст.117 КЗпП України відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Його середньоденна заробітна плата становила 24,08 грн. Оскільки після звільнення від відповідача він працював на іншому підприємстві та не має можливості надати до суду довідку про розмір його заробітної плати на цьому підприємстві, тому розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку він здійснює з 05.01.2006 року, тобто з часу виключення ч.3 ст.117 КЗпП України, яка передбачала зменшення зазначеної компенсації на суму заробітної плати, отриманої за новим місцем роботи. За 2990 робочих днів затримки розрахунку за період з 05.01.2006 р. по 07.12.2017 р. середній заробіток за час затримки розрахунку складає: 2990 х 24,08 грн. = 71999,20 грн. Просить суд стягнути з відповідача на його користь: одноразову допомогу при звільненні у звязку з виходом на пенсію в сумі 1480,92 грн.; середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 71999,20 грн. Позивач до судового засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, обґрунтовуючи їх викладеними в позовній заяві обставинами. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, пояснив, що позивач працював на ВП «Шахта «Центральна» ДП «Красноармійськвугілля» у період часу з 19.01.1979 року по 11.03.2002 року. На час звільнення на підприємстві діяв Колективний договір на 2001 рік. Згідно п.8.1. Колективного договору «Пособие выплачивается из фонда материального поощрения при наличии последнего, с согласия профкома» - виплата вказаної допомоги була можлива лише за наявності фонду матеріального заохочення, тобто прибутку. У 2002 році у відповідача був збиток. За таких обставин прибутки були відсутні, що унеможливило виплату соціальної гарантії, до якої відноситься допомога у звязку із звільненням на пенсію. Тому допомогу у той час Позивачу не була нарахована та відповідно не сплачена. Отже, за таких обставин, вважають, що перед позивачем відсутня будь-яка заборгованість. Просив в задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 19.01.1979 року по 11.03.2002 року знаходився у трудових відносинах з відповідачем, працював електрослюсарем 5 розряду підземним, був звільнений за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію. Його стаж роботи у відповідача на час звільнення становив більше 23 років, що встановлено на підставі записів трудової книжки позивача (а.с. 6-11). Згідно довідки відповідача, середньомісячна заробітна плата позивача становить 493,64 грн., середньоденна заробітна плата позивача становить 24,08 грн., одноразова допомога при звільненні у звязку з виходом на пенсію позивачу не виплачена (а.с. 23). Згідно довідки УПФУ в м. Димитров, позивач з 22.02.1998 року отримує пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (а.с. 21). Відповідно до п.12.15 Галузевої угоди по тарифам, трудовим та соціальним гарантіям між Урядом України і галузевими профспілками працівників вугільної промисловості від 03.07.2001 року (з доповненнями та змінами), працівнику, що має право на пенсію за віком, при першому його звільненні з Підприємства (незалежно від причин звільнення, крім звільнення за порушення законодавства, трудової дисципліни та правил техніки безпеки) сплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі і середнього заробітку, але не менше, зокрема, для чоловіків при стажі роботи в галузі понад 20 років трьох середньомісячних заробітків. Витрати на сплату одноразової допомоги відносяться на валові витрати підприємства. Відповідно до п.3.2 вказаної Галузевої угоди, положення Угоди є обовязковими до застосування при укладанні угод, колективних договорів і індивідуальних трудових договорів для всіх підприємств, що перебувають у сфері дії сторін, незалежно від форм власності та господарювання, а також під час розгляду трудових спорів. Відповідно до п.8.1 Колективного договору по шахті «Центральна» в/о «Красноармійськвугілля» на 2001 рік, який діяв й у 2002 році, при звільненні працівника у звязку з виходом на пенсію виплачується одноразова допомога в залежності від стажу роботи на підприємстві, зокрема, для чоловіків при стажі роботи понад 20 років трьохмісячний заробіток. Допомога виплачується з фонду матеріального заохочення при наявності останнього, зі згоди профкому. Згідно ч.1 ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди», умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обовязковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Відповідно до ст.18 КЗпП України, положення колективного договору поширюється на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обовязковими як для власника або уповноваженими ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації. Відповідно до ст.16 КЗпП України, умови колективного договору, що погіршують порівняно з чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.2.42 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Міністерства статистики України № 323 від 11.12.1995 року, яка діяла на час звільнення позивача і відповідно до п.3 Указу Президента України «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» від 03.10.1992 р. № 493/92 втратила чинність з 07.02.2004 року, сума наданих підприємством трудових і соціальних пільг працівникам, а саме одноразова допомога працівникам, які виходять на пенсію, входила до інших заохочувальних та компенсаційних виплат, що є складовою фонду оплати праці. Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Суд вважає, що доводи представника відповідача щодо застосування положення Колективного договору в частині виплати одноразової допомоги при звільненні у звязку з виходом на пенсію тільки при наявності фонду матеріального заохочення (прибутку) не ґрунтуються на законі, оскільки відповідно до п.3.2 Галузевої угоди положення Угоди є обовязковими до застосування при укладанні, зокрема, колективних договорів і на підставі ст.16 КЗпП України вказівка у колективному договорі щодо виплати одноразової допомогу у звязку з виходом на пенсію тільки при наявності фонду матеріального заохочення, є недійсною, оскільки погіршує становище працівників у порівнянні з Галузевою угодою. Тому виплата цієї допомоги повинна відноситися на валові витрати підприємства та не повязана з наявністю фонду матеріального заохочення. Таким чином, враховуючи вищевикладене, оскільки позивач вперше був звільнений з підприємства у звязку з виходом на пенсію, має право на пенсію за віком та має стаж у вугільній галузі понад 20 років, то відповідач при звільненні повинен був виплатити йому одноразову допомогу при звільненні у звязку з виходом на пенсію в розмірі трьох середньомісячних заробітків, що складає: 493,64 грн. х 3 = 1480,92 грн. Враховуючи що відповідачем до теперішнього часу не виплачена позивачу належна йому при звільненні одноразова допомога у звязку з виходом на пенсію, тому за період з 05.01.2006 р. по 07.12.2017 р. (зазначений період - в межах заявлених позовних вимог) позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 71999,20 грн., виходячи із розрахунку: 24,08 грн. х 2990 робочих днів за період з 05.01.2006 р. по 07.12.2017 р. Крім цього, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати зі сплати судового збору щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 719,99 грн. На підставі ст.43 Конституції України, ст.ст.16, 18, 116, 117 КЗпП України, ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди», п.12.15 Галузевої угоди по тарифам, трудовим та соціальним гарантіям між Урядом України і галузевими профспілками працівників вугільної промисловості від 03.07.2001 року,

Outcome: approved