Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Позовні вимоги позивачка мотивує тим, що вона у період з 04 травня 1992 року по 04 вересня 2020 року працював на підприємстві відповідача у шкідливих умовах з повним робочим днем у шахті, та 04 вересня 2020 року його було звільнено наказом №640-к за станом здоров`я на підставі п.2 ст. 40 Кодексу законів про працю України. В день звільнення з [PERSON] не було здійснено розрахунок усіх належних їй сум при звільненні. Станом на 15 квітня 2021 року відповідач не сплатив позивачеві належні при звільненні суми у розмірі 11158,49 грн, які позивач просить стягнути на його корись. Позивачка, зазначає, що її середньоденний заробіток на день звільнення становив 161,18 грн, а тому за 154 робочих дні затримки розрахунку при звільненні відповідач повинен сплатити їй середній заробіток у сумі 24821,72 грн. Внаслідок тривалої хвороби позивач не мав змоги працювати та зазнав додаткових витрат на лікування, перебуваючи у різних медичних закладах. Дії роботодавця, щодо не проведення з позивачем розрахунку при звільненні, поставили його у скрутне матеріальне становище, що унеможливило нормальне існування його та членів його сім`ї та призвело до тяжкого психологічного стану позивача, останній змушений був шукати інше джерело доходу, у зв`язку із чим він зазнав моральної шкоди, яку він оцінює у розмірі 5000,00 гривень. З огляду на викладене позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь: невиплачену суму заробітної плати у розмірі 11158,49 грн, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 24821,72 грн та в порядку відшкодування моральної шкоди 5000,00 грн. Ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 15 квітня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін, призначено судове засідання з розгляду справи на 31 травня 2021 року (а.с. 19). Від відповідача на адресу суду 29 квітня 2021 року, в межах строку, визначеного ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 15 квітня 2021 року, надійшов відзив на позов з доданими до нього доказами про підтвердження направлення його копії та доданих нього документів позивачу, тому суд вважає необхідним та доцільним прийняти відзив державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» до розгляду в межах цієї цивільної справи. Згідно з наданим відзивом відповідач зазначає, що позивачка була звільнена наказом підприємства №640-к від 04 вересня 2020 року у зв`язку з виявленою невідповідністю стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи за п. 2 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Сума до сплати, яка належала [PERSON] на час звільнення становила 12640,29 грн. Станом на 27 квітня 2021 року невиплачена сума заробітної плати, яка належить позивачу, становить 11158,49 грн. Відповідач зазначає, що відповідно до ч.1 ст.117 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган несе відповідальність за несвоєчасний розрахунок із працівником при звільненні лише за наявності його вини, яка відсутня через тяжкий матеріально-фінансовий стан відповідача. Окрім того, у відзиві відповідач зазначає, що позивачем не доведено наявності понесених моральних страждань та причин їх виникнення. Відповідач просив суд справу розглянути без участі представника державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» (а.с. 23-24). Від відповідача не надходило клопотань про розгляд справи у поряду загального позовного провадження. Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, передбачених ч. ч. 5, 7 ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, від сторін не надходило. Суд, відповідно до ч. 5 ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, дослідивши які вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 04 травня 1999 року по 04 вересня 2020 року працював на державному підприємстві «Шахта ім. М.С. Сургая», та був звільнений 04 вересня 2020 року внаслідок невідповідності стану здоров`я, що перешкоджає продовженню цієї роботи на підставі п. 2 ст. 40 Кодексу законів про працю України, що підтверджується трудовою книжкою серії [NUMBER] від 02 серпня 1982 року (а.с. 7-8). Відповідно до довідки державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» №б/н від 27 квітня 2021 року [PERSON] дійсно працювала на державному підприємстві «Шахта ім. М.С. Сургая» та була звільнена 04 вересня 2020 року згідно з наказом №640-к від 04 вересня 2020 року внаслідок невідповідності стану здоров`я. Нараховані грошові кошти на момент звільнення склали 15725,38 грн. Сума до сплати у вересні 2020 року складає 12640,29 грн, з них: - 1481,80 грн перераховано згідно з платіжним дорученням №11 від 21 грудня 2021 року (а.с. 30-33). Станом на 27 квітня 2021 року позивачу не перерахованою 11158,49 грн. Середньоденна заробітна плата позивача на час звільнення склала 161,18 грн (а.с. 28). Відповідно до виписки за картковим рахунком [PERSON] за період з 07 вересня 2020 року по 31 березня 2021 року, виданої акціонерним банком «Укргазбанк», на картковий рахунок [PERSON] було здійснено зарахування коштів із заробітної плати за: 21 грудня 2021 року на суму 1481,80 грн (а.с. 10). З виписки з медичної карти стаціонарного хворого №27 від 08 лютого 2021 року, довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААБ №850313 від 05 серпня 2020 року вбачається, що позивач з 28 січня 2021 року по 08 лютого 2021 року перебував на лікуванні у медичному закладі (а.с. 11-12). Згідно з довідкою державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» від 28 квітня 2021 року №б/н підприємство має кредиторську заборгованість за спожиту електроенергію, із заробітної плати, перед бюджетом та фондами соціального страхування (а.с. 29). Відповідно до довідки державного підприємства\~«Шахта ім.\~М.С.\~Сургая» від 27 квітня 2021 року №б/н станом на 27 квітня 2021 року [PERSON] не перераховано 11158,49 грн, тобто 21 грудня 2020 року позивачці було частково перераховано заробітну плату у розмірі 1481,80 грн платіжним дорученням №11 від 21 грудня 2020 року. Так, в судовому засіданні встановлено, не оспорюється сторонами та відповідно до ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України не підлягає доказуванню, що [PERSON] дійсно працювала на державному підприємстві\~«Шахта ім.\~М.С.\~Сургая» та\~була звільнена\~з підприємства\~04\~вересня 2020\~року на\~підставі п.\~2\~ст.\~40\~Кодексу законів\~про працю\~України.\~В день\~звільнення з\~останньою не\~було проведено\~повного розрахунку\~всіх належних\~їй сум.\~Середньоденна заробітна\~плата [PERSON] становить 161,18 грн, оскільки кожна зі сторін посилається на зазначені обставини як в досліджених письмових доказах, так і в наданих суду позові та відзиві на позов. Крім того, з відзиву відповідача вбачається, що станом на 27 квітня 2021 року заборгованість перед [PERSON] становить 11158,49 грн. Згідно зі статтею 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як вбачається з наданої до суду довідки відповідача №б/н від 27 квітня 2021 року та платіжного доручення №11 від 21 грудня 2020 року, станом на день звернення позивача до суду з цим позовом заборгованість із заробітної плати та сум, які належали до сплати останньому при звільненні, була частково сплачена відповідачем. Так, розмір невиплачених [PERSON] при звільненні грошових коштів на час розгляду справи становить 11158,49 грн (12640,29 грн 1481,80 грн),що підлягає стягненню з відповідача. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. Згідно статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 рудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При визначенні середньої заробітної плати слід керуватися вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями) (далі - Порядок). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. З п. 2 вказаного Порядку вбачається, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що середньоденний заробіток [PERSON] на день звільнення становить 161,18 грн, що підтверджується довідкою державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» №б/н від 27 квітня 2021 року, не оспорюється сторонами та не підлягає доказуванню. Згідно з п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Таким чином, під час проведення розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки розрахунку при звільненні з використанням даних про середній заробіток позивача. Позивачем визначена загальна сума стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв`язку із звільненням з роботи за період з 05 вересня 2020 року до 15 квітня 2021 року (включно) у розмірі 24821,72 грн, яку останній розрахував виходячи з 154 робочих дні, за які має бути оплачений середній заробіток, та середньоденного заробітку 161,18 грн, зазначений розрахунок позивачем здійснено вірно. Так, розмір компенсації середнього заробітку за період, коли позивачу з вини відповідача не було здійснено розрахунок при звільненні, а саме, за період з 05 вересня 2020 року (наступний день після звільнення) по 15 квітня 2021 року (включно), де кількість робочих днів становить 154 дні (у вересні 18 р.д., у жовтні 21 р.д., у листопаді 21 р.д., у грудні 2020 року 22 р.д., у січні 2021 року 19 р.д., у лютому 2021 року 20 р.д., у березні 2021 року 22 р.д., у квітні 11 р.д.), розмір середнього заробітку складає 24821,72 грн (154 робочих дні х 161,18 грн). Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву зазначає, що підприємством дійсно не було вчасно виплачено належних позивачеві сум у день звільнення, але вина підприємства у такій бездіяльності відсутня, оскільки на підприємстві було введено простій через припинення постачання електроенергії, а також наявність численних боргів перед підприємством через несплату за поставлене вугілля. Однак, суд критично ставиться до вищезазначених посилань відповідача, оскільки [PERSON] виконувала покладені на неї трудові зобов`язання, а державне підприємство «Шахта ім. М.С. Сургая» не виконало свої зобов`язання перед звільненим працівником, а відсутність у підприємства грошових коштів не може бути підставою для невиплати працівникові заробітної плати та/або сум належних при звільнені. Окрім того, відповідач у відзиві на позов не визначає, які саме заходи були вжиті підприємством для здійснення щонайшвидшої виплати звільненому працівникові належних йому сум та узгодження з останнім можливого часу/графіку проведення такої виплати. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої палати Верховного суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц. Більш того, суд вважає необхідним зауважити, що на час звільнення [PERSON] сума нарахованої та несплаченої відповідачем заробітної плати складала 15725,38 грн, що підтверджується довідкою відповідача №б/н від 27 квітня 2021 року, яка була сплачена підприємством частково, тому стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 16000,00 грн буде в повній мірі дотримано балансу та принципу співмірності між розміром невиплаченої при звільненні заробітної плати та стягуваної з підприємства компенсації. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 5000,00 гривень, суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Право на відшкодування моральної шкоди з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б останнього вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України. В судовому засіданні встановлено, що неправомірними діями відповідача, а саме порушенням термінів здійснення розрахунку при звільненні, порушено, гарантоване ст. 43 Конституції України, право [PERSON] на своєчасне одержання винагороди за працю, що призвело до моральних страждань позиваки, яка близько 20 років працювала на державному підприємстві «Шахта ім. М.С. Сургая», була змушена звільнитись у зв`язку з невідповідністю стану здоров`я, що перешкоджало продовженню виконуваній роботі, а наслідком не виплати при звільненні всіх сум, що належали позивачці від підприємства, стало погіршення матеріального становища [PERSON] , що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя та пошуку джерел доходу для забезпечення власного утримання та утримання родини. Тому, суд, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, розглядаючи справу не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, доходить висновку, що з відповідача державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» на користь [PERSON] в порядку відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню 5000,00 гривень, що буде цілком еквівалентним завданим моральним стражданням. Вирішуючи питання щодо розподілу між сторонами судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно з ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави. З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що суд дійшов висновку про доцільність задоволення позовної вимоги зі стягнення заборгованості із заробітної плати [PERSON] у сумі 11158,49 грн, а остання відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, суд вважає необхідним, на виконання вимог ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, стягнути з відповідача на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір у розмірі 908,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.1.1.ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином, за подання до суду позову щодо стягнення з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 24821,72 грн та моральної шкоди у сумі 5000,00 грн, позивач повинен був сплатити 908,00 грн. Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 16000,00 грн та моральної шкоди у сумі 5000,00 грн, у повному обсязі, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір у розмірі у розмірі 639,40 грн: (16000,00 грн+5000,00 грн)*908,00 грн/(24821,72 грн + 5000,00 грн). Таким чином, з відповідача необхідно стягнути на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір у розмірі у розмірі 1547,40 грн (908,00 грн + 639,40 грн). Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААБ №850313 05 серпня 2020 року позивачка [PERSON] є інвалідом другої групи, а тому звільнена від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Оскільки, відповідно до вимог статті 279 Цивільного процесуального кодексу України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, тому, відповідно до вимог частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі викладеного,

Outcome: partial