Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (далі за текстом ДП «ВК «Краснолиманська») про зобов'язання нарахувати та виплатити компенсацію за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди, в обґрунтування якого вказав, що він у період з 07.05.2001 року по 10.08.2001 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи в якості учня електрослюсаря підземного. У день звільнення він працював, тому розрахунок із ним, в тому числі і виплата компенсації за невикористану відпустку, повинен був бути проведений 10.08.2011 року. Але йому не була, навіть, нарахована компенсація за невикористану відпустку. 04.08.2014 року він звернувся до відповідача із заявою щодо проведення з ним розрахунку та надання йому довідки про проведення індексації. Жодна вимога відповідачем задоволена не була. Між тим, згідно Закону України «Про відпустки», Колективному договору підприємства за професією «електрослюсар підземний» він має право на отримання основної відпустки кількістю 28 днів, додаткової відпустки за роботу у шкідливих та важких умовах у кількості 8 днів та додаткову відпустку за роботу в особливих умовах у кількості 24 дні. Також, невиплатою належних платежів відповідач наніс йому моральної шкоди, яка полягає в порушенні його душевного спокою, він вимушений був витрачати час на підготовку позову, через що на декілька днів були порушені його життєві зв'язки, в нього розболілася голова та очі. Все це завдало йому роздратування та агресії. Тому позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 555 грн., а також зобов'язати відповідача донарахувати та виплатити йому компенсацію за невикористані 8 днів основної відпустки, 5 днів додаткової відпустки за роботу в особливих умовах праці та 2 дні додаткової відпустки за роботу у шкідливих та важких умовах. Під час розгляду справи позивач уточнив свої позовні вимоги в частині кількості днів невикористаної додаткової відпустки через допущену при розрахунку арифметичну помилку, звернувшись до суду з проханням зобов'язати відповідача донарахувати та виплатити йому компенсацію за невикористані 7 днів (а не 5 днів) додаткової відпустки за роботу в особливих умовах праці, залишивши решту позовних вимог без змін. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав свої позовні вимоги з урахуванням наведеного уточнення. Представник відповідача ДП «ВК «Краснолиманська» Попов С.Г. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі та пояснив, що 07.05.2001 року між професійним технічним училищем № 105 м.Димитров (далі ПТУ № 105) та ДП «ВК «Краснолиманська» було укладено договір про проходження учнем [PERSON] передвипускної практики терміном на три місяці на підставі листа ПТУ № 105 № 48 від 07.05.2001 року про надання робочого місця для проходження передвипускної практики учнем [PERSON] у зв'язку із закінченням теоретичного і виробничого курсу навчання за професією «електрослюсар підземний». Тому позивач був прийнятий на роботу на посаду учня електрослюсаря підземного дільниці ВТБ згідно наказу підприємства № 464/к від 07.05.2001 року тимчасово, на період практики. 13.08.2011 року на підставі заяви позивача наказом № 957к від 13.08.2001 року [PERSON] було звільнено з займаної посади у зв'язку зі спливом строку виробничої практики за п.2 ст.36 КЗпП України. Отже, позивач у період з 07.05.2001 року до 13.08.2001 року знаходився на підприємстві через проходження ним переддипломної практики на виробництві, виконуючи роботи відповідно до навчальних планів і програм, тобто у навчальний час. Посилаючись на норми Закону України «Про професійно-технічну освіту», відповідач вважає, що у період проходження позивачем передвипускної практики останній був учнем ПТУ № 105, тому час його відпочинку регулюється наведеним законом, відповідно до ст.27 якого для учнів встановлюються канікули. Обгрунтування позову Законом України «Про відпустку», на думку відповідача, є безпідставним, так як питання щодо часу відпочинку позивача під час навчання у ПТУ № 105 регулюються законодавством про освіту. Оскільки позивач не мав права на отримання спірних відпусток, не можуть бути задоволені і його вимоги щодо відшкодування моральної шкоди. Заслухавши сторін, дослідивши наведені сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 07.05.2001 року між професійним технічним училищем № 105 м.Димитров (далі ПТУ № 105) та ДП «ВК «Краснолиманська» було укладено договір про проходження учнем [PERSON] передвипускної виробничої практики за професією «електрослюсар підземний» на три місяці у зв'язку із закінченням позивачем теоретичного і виробничого курсу навчання за професією «електрослюсар підземний» (а.с.29, 30). Відповідно до наказу ГХК «Краснолиманська», правонаступником якої є відповідач, від 07.05.2001 року № 464/к [PERSON] з 07.05.2001 року був прийнятий на роботу учнем електрослюсаря підземного дільниці ВТБ з повним робочим днем у шахті на період практики. За наказом ГХК «Краснолиманська» від 13.08.2001 року № 957/к [PERSON] з 10.08.2001 року звільнений з підприємства у зв'язку із спливом строку виробничої практики за п.2 ст.36 КЗпП України. Дані обставини встановлено на підставі записів з трудової книжки позивача, копій наведених наказів (а.с.4, 27, 28). Відповідно до табуляграм за травень, червень, липень 2001 року [PERSON] при звільненні не було нараховано компенсацію за невикористані відпустки (а.с.5). 04.08.2014 року [PERSON] звернувся до відповідача із заявою з проханням провести йому розрахунок та надати йому довідку про розмір проведеної індексації заробітної плати за період з 07.05.2001 року по 10.08.2001 року (а.с.6). 19.08.2014 року відповідач своїм листом повідомив позивача, що розрахунок по заробітній платі з позивачем проведений повністю, заборгованості з виплат не значиться (а.с.5 зворот). Відповідно до ст.2 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 року № 504/96-ВР (далі за текстом Закон № 504) право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності. Статтею 4 Закону № 504 установлюються види відпусток, серед яких - щорічні відпустки, до яких входять: основна відпустка, додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткова відпустка за особливий характер праці, інші додаткові відпустки, передбачені законодавством. Статтею 5 Закону № 504 передбачено, що тривалість відпусток розраховується в календарних днях, при цьому святкові та неробочі дні, зазначені у ст.73 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) при визначенні тривалості щорічних відпусток не враховуються. Згідно за ч.1 та ч.3 ст.6 Закону № 504 щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Працівникам, зайнятим на підземних гірничих роботах та в розрізах, кар'єрах і рудниках глибиною 150 метрів і нижче, надається щорічна основна відпустка тривалістю 28 календарних днів незалежно від стажу роботи, а в розрізах, кар'єрах і рудниках глибиною до 150 метрів - 24 календарних дні із збільшенням на 4 календарних дні при стажі роботи на даному підприємстві 2 роки і більше. Відповідно до ст.7 Закону № 504 щорічна додаткова відпустка за роботу із шкідливими і важкими умовами праці тривалістю до 35 календарних днів надається працівникам, зайнятим на роботах, пов'язаних із негативним впливом на здоров'я шкідливих виробничих факторів, за Списком виробництв, цехів, професій і посад, затверджуваним Кабінетом Міністрів України. Конкретна тривалість такої відпустки встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від результатів атестації робочих місць за умовами праці та часу зайнятості працівника в цих умовах. Відповідно до ст.8 Закону № 504 щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці надається окремим категоріям працівників, робота яких виконується в особливих природних географічних і геологічних умовах та умовах підвищеного ризику для здоров'я, - тривалістю до 35 календарних днів за Списком виробництв, робіт, професій і посад, затверджуваним Кабінетом Міністрів України. Конкретна тривалість такої відпустки встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від часу зайнятості працівника в цих умовах. Позивач в обґрунтування своїх вимог послався на колективний договір відповідача, відповідно до якого термін основної відпустки за професією «електрослюсар підземний» складає 28 днів, додаткової відпустки за роботу у шкідливих та важких умовах - 8 днів та додаткова відпустка за роботу у особливих умовах - 24 дні. Дана обставина відповідачем не заперечувалася. За приписами ст.24 Закону № 504 та ч.1 ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Суд не приймає до уваги позицію відповідача щодо безпідставності обґрунтування позову Законом України «Про відпустки» та те, що питання щодо часу відпочинку позивача у період проходження виробничої практики регулюється законодавством про освіту. Проходження практики учнями професійно-технічних навчальних закладів передбачено ст.29 Закону України «Про професійно-технічну освіту» від 10.02.1998 року № 103/98-ВР (далі Закон № 103), відповідно до якої на підприємства незалежно від форм власності покладається обов'язок надавати учням, слухачам ПТУ оплачувані робочі місця або навчально-виробничі ділянки для проходження виробничого навчання чи виробничої практики. Статтею 25 Закону № 103 передбачені форми професійно-практичної підготовки учнів, серед яких переддипломна (передвипускна) практика на виробництві. Постановою Кабінету Міністрів України від 07.06.1999 року № 992 затверджено Порядок надання робочих місць для проходження учнями, слухачами професійно-технічних навчальних закладів виробничого навчання та виробничої практики (далі Порядок). Згідно за п.10 Порядку з моменту розподілу учнів, слухачів професійно-технічного навчального закладу на робочі місця або навчально-виробничі ділянки на них поширюються обов'язки щодо виконання правил та норм охорони праці, техніки безпеки, правил внутрішнього трудового розпорядку та інших правил і норм, що діють на підприємстві, з відповідних професій, спеціальностей і рівнів кваліфікації робітників. Учні, слухачі підлягають соціальному та іншому страхуванню нарівні з відповідними працівниками підприємств. Відповідно до п.17 Порядку за всі роботи, виконані учнями, слухачами за період виробничого навчання та виробничої практики відповідно до виробничих завдань, підприємство нараховує їм заробітну плату згідно з установленими системами оплати праці за нормами, розцінками, ставками (окладами) з урахуванням коефіцієнтів, доплат і надбавок. Виплачують зарплату учням-практикантам або через навчальний заклад, на розрахунковий рахунок якого підприємство перераховує ці кошти після сплати податків та зборів, або за місцем проходження практики. Із індивідуальної відомості застрахованої особи [PERSON] за формою ОК-5, наданої Пенсійним фондом України в м.Димитров, вбачається що ДХК «Краснолиманська» у травні, червні, липні та серпні 2001 року виплатила заробітну плату позивачу за кількість днів, які враховуються для нарахування пенсії та стажу. Отже, про факт укладення між сторонами трудового договору свідчать наказ підприємства про прийняття позивача на роботу, нарахування та виплата йому заробітної плати за виконані трудові обов'язки. Робота протягом практики не є сумісництвом, оскільки навчальний заклад не є місцем роботи студента або учня, а тому оплачується на загальних підставах. Таку точку зору висловив Пленум Верховного Суду України у постанові від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно за ч.3 п.14 якої робота за трудовим договором осіб, які поєднують її з денною формою навчання, не є сумісництвом і оплачується на загальних підставах. Як зазначалося вище, відповідно до ст.2 Закону України «Про відпустки» громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, мають право на відпустки. Оскільки між сторонами існували трудові правовідносини, на позивача поширюються основні трудові права, гарантії, пільги та компенсації, передбачені законодавством про працю, у тому числі, Законом України «Про відпустки». Тому позовні вимоги позивача про зобов'язання відповідача донарахувати та виплатити йому компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки підлягають задоволенню. Оскільки грошова компенсація за невикористану відпустку входить до фонду додаткової заробітної плати згідно за п.2.23 Інструкції із статистики заробітної плати, затвердженої наказом Міністерства статистики України від 11.12.1995 року № 323 (яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), строки звернення до суду, передбачені ст.233 КЗпП України, на заявлені вимоги позивача не розповсюджуються. Розраховуючи кількість днів невикористаної відпустки, за які позивач просить зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити компенсацію, суд виходить з наступного. Враховуючи те, що відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про відпустки» тривалість відпусток незалежно від режимів та графіків роботи розраховується в календарних днях, при підрахунку днів щорічної відпустки пропорційно відпрацьованому часу доцільно прив`язатися до календарних днів робочого року, в якому працював працівник. Так, за період з 07.05.2001 року по 10.08.2001 року позивачем відпрацьовано 93 календарні дні, а не 96, як ним зазначено у позові, оскільки позивачем не були виключені наявні у цьому пероді святкові дні, а саме: 03.06.2001 року - Трійця, 09.05.2001 року - День Перемоги та 28.06.2001 року - День Конституції України. Далі визначається кількість днів щорічної відпустки, які припадають на один календарний день без врахування святкових і неробочих днів в цілому за рік, після чого отриманий результат множиться на кількість календарних днів без врахування святкових і неробочих днів, відпрацьованих працівником у робочому періоді. Враховуючи роботу на відповідному гірничому підприємстві у відповідній професії, позивач мав право на отримання щорічної основної відпустки тривалістю 28 календарних днів, щорічної додаткової відпустки за роботу із шкідливими і важкими умовами праці тривалістю 8 днів та щорічної додаткової відпустки за роботу в особливих умовах праці тривалістю 24 дні. Таким чином, на момент звільнення [PERSON] мав право на отримання компенсації за невикористані: - 7 днів щорічної основної відпустки із розрахунку: 28 : (365-10) х 93, де 93 - кількість відпрацьованих позивачем календарних днів, 28 - кількість основної відпустки, 355 - робочий рік за винятком святкових днів; - 2 дні щорічної додаткової відпустки за роботу із шкідливими і важкими умовами праці із розрахунку: 8 : (365-10) х 93, де 93 - кількість відпрацьованих позивачем календарних днів, 8 - кількість календарних днів додаткової відпустки, 355 - кількість календарних днів робочого року за винятком святкових днів; - 6 днів щорічної додаткової відпустки за роботу в особливих умовах праці із розрахунку: 24 : (365-10) х 93, де 93 - кількість відпрацьованих позивачем календарних днів, 24 - кількість календарних днів додаткової відпустки, 355 - кількість календарних днів робочого року за винятком святкових днів. Вирішуючи спір про стягнення моральної шкоди у сумі 555 грн., суд виходить з того, що це право у позивача виникло з 13.01.2000 року з часу введення в дію ст.237-1 КЗпП України. Суд вважає, що вимоги позивача належать частковому задоволенню, оскільки позивач через порушення відповідачем його конституційного права на своєчасне отримання належних йому компенсацій за відпрацьований час, захищеного трудовим законодавством, морально страждав, не отримуючи суму, на яку він розраховував. Визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд враховує характер, об,єм, тривалість зазнаваних позивачем страждань, тому вважає, що на користь позивача належить стягнути 200 грн. На підставі ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 243 грн. 60 коп. На підставі ст.ст.83, 233, 237-1 КЗпП України, Закону України «Про відпустки», Закону України «Про професійно-технічну освіту», постанови Кабінету Міністрів України від 07.06.1999 року № 992,

Outcome: partial