Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача - ПАТ «Дельта Банк», згідно якого прохав суд визнати недійсним з моменту укладення договір споживчого кредиту, укладеного шляхом подачі заяви № 004-16074-160713 від 16.07.2013 року про відкриття поточного рахунку [NUMBER]. В обґрунтування позову вказав, що 16.07.2013 р. між ним та відповідачем було укладено договір споживчого кредиту шляхом подачі заяви № 004-16074-160713 від 16.07.2013 р. про відкриття поточного рахунку [NUMBER] з використанням платіжної картки платіжної системи з встановленням ліміту кредитної лінії на рахунку у сумі 8000,00 грн. на строк 364 календарних дні. Вважає, що фактично це був договір приєднання, оскільки він був позбавлений можливості внести свої умови до кредитного договору та погодився на всі умови запропоновані банком, які містились в формалізованому бланку заяви. При оформленні заяви йому була видана лише платіжна картка з пін-кодом до неї. Примірник заяви разом з примірниками Правил та Тарифів банку, на які є посилання в заяві, не надавалися. Під час користування карткою у нього виникли непорозуміння з працівниками відділення банку щодо сум, які необхідно сплачувати на погашення отриманого за карткою кредиту, в звязку з чим, він звернувся до відділення ПАТ «Дельта Банк» з приводу отримання примірника кредитного договору (заяви, тарифів, правил банку), на що йому було надано копію заяви № 004-16074-160713 від 16.07.2013 p., копію тарифів на обслуговування платіжних карток Тарифний пакет «Лояльна Готівочка» та Умови надання кредитної картки - памятка по користуванню кредитом тарифний пакет «Лояльна Готівочка». Після ознайомлення з вищезазначеними документами та отримання консультацій виявилось, що кредитний договір був укладений з грубим порушенням банком законодавства України, щодо кредитування та захисту прав споживачів. Вважає, що кредитний договір підлягає визнанню недійсним з моменту його укладення виходячи з того, що перед укладенням спірного кредиту він як споживач не був повідомлений банком в письмовій формі про умови кредитування, а також про орієнтовну сукупну вартість кредиту. Крім того йому не було вручено оригінал другого примірника договору; сам договір не містить умови, які регулюють розірвання договору, та відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання умов договору; він як споживач, зобов'язаний був під час укладення кредитного договору укласти інший договір про добровільне страхування № 004-16074-160713 від 16.07.2013 p.. З огляду на вказане вище, позивач вважає, що при укладенні Договору було порушено його права та законні інтереси, оскільки договір мітить несправедливі умови, а Банк при його укладенні навмисно приховав інформацію чим ввів його в оману та позбавив права прийняти вірне рішення, у зв'язку з чим, зазначений Договір підлягає визнанню судом таким, що є недійсним. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав викладених у позові. Відповідач до суду свого представника не направив, направив заперечення проти позову в яких прохав відмовити позивачу у задоволенні позову. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що кредит йому дали при купівлі фотоапарату, повідомили схему погашення та дали картку. Його заяву йому не надали. Карткою користувався і після погашення заборгованості за фотоапарат. Оглянувши заяву, умови надання картки, тарифи на обслуговування, анкету позичальника, опитування клієнта, дозвіл, підтвердив свій підпис на вказаних документах. Всі ці документи він не отримував від банку, він вважав, що це документи на фотоапарат, але при цьому розумів, що це кредитна картка і кредитні кошти. Вважав, що цю кредитну картку дали просто, без документів. Після виникнення проблем з банком він не звертався до останнього про надання йому документів щодо кредиту. На питання головуючого відповів, що і після сплати коштів за фотоапарат користувався карткою, копію заяви, тарифи, умови на надання кредитної картки які є додатками до позову отримав в магазині, але їх не читав. Суд, заслухавши позивача, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, приходить до висновку що позовні вимоги не підлягають до задоволення виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, 16 липня2013 року [PERSON] подано до ПАТ «Дельта Банк» Заяву за № 004-16074-16713 щодо надання пропозиції (оферти) ПАТ «Дельта Банк» укласти Договір, на умовах визначених в цій пропозиції та відповідно до правил банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Дельта Банк» затверджених рішенням Ради Директорів Банку від 20 березня 2013 року протокол № 14 і Тарифів Банку, зазначених в п. 2.6. Частини 2 цієї Пропозиції, що є невід'ємною частиною цієї Пропозиції. В рамках даного договору позивачеві відкривається поточний рахунок, до якого оформляється платіжна картка та встановлюється за нею ліміт Кредитної лінії в розмірі 8000,00 гривень. Згідно п.2.1 частини 3 Заяви моментом прийняття (акцепту) Банком моєї пропозиції щодо укладення договору, а отже моментом укладення договору на умовах описаних вище в цій пропозиції та Правилах, вважатиметься дата відкриття Банком рахунку визначеного у п.2.1 частини 2 цієї Пропозиції. Пунктом 11 частини 3 Заяви визначено, що позивач підтверджує отримання ним платіжної картки та конверту з ПІН кодом. Таким чином судом встановлено, що 16.07.2013 року відповідачем акцептовано пропозицію Позивача щодо укладення Договору, в рамках якого Позивачеві було відкрито рахунок та видано по ньому кредитну картку, за якою встановлено ліміт Кредитної лінії в розмірі 8000,00 гривень. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1\~статті 627 ЦК України\~передбачено, що відповідно до\~статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, як зазначено у ч. 1\~ст. 628 ЦК України. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.14 постанови від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Стаття 215 ЦК України\~встановлює, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин 1, 3-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Відповідно до ч. 1\~ст. 203 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення\~\~(частина перша\~ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. На підставі вищезазначеного вбачається, що правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Крім того, відповідні обставини наявності умислу, істотність значення обставин, щодо яких введено в оману, і сам факт обману, повинна довести сторона, яка введено в оману. Згідно з ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживача» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики (нечесна підприємницька практика включає в себе: - вчинення дій , що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції: - будь-яку діяльність (або бездіяльність) що вводить споживача в оману або є агресивною), є недійсними. Позивач прохає визнати договір недійсним посилаючись на норми ст. ст. 18,19 Закону України «Про захист прав споживача» та ч.1 ст. 230 ЦК України. На думку позивача, причиною введення його в оману при укладанні кредитного договору стало порушення банком вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Оскільки позивач не був повідомлений банком в письмовій формі про умови кредитування, а також про орієнтовну сукупну вартість кредиту, а тому не міг передбачити можливі ризики при укладанні даного правочину. Однак, як вбачається з матеріалів справи, пояснень та показань [PERSON] він добровільно вияв бажання скористатися послугами банку та укласти кредитний договір. Відповідно до п. 8 та 9 частини 3 Заяви № 004-16074-160713 від 16.07.2013 р. позивач підтвердив що отримав від банку інформацію зазначену в частині другій статті 12 Закону України «Про фінансові послуги» та державне регулювання ринків фінансових послуг» та що отримав від Банку примірник Правил та Тарифів в дату підписання цієї пропозиції. Відповідно до п. 2.5 частини 3 Заяви № 004-16074-160713 від 16.07.2013 р. позивач підтвердив, що до підписання цієї Пропозиції він був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування, Рахунок та орієнтовну сукупну вартість кредиту, відповідно до законодавства України. Крім підпису на Заяві підписи позивача маються на умовах надання кредитної картки, тарифах, на обслуговування платіжних карток, анкеті позичальника, опитувальній анкеті, та дозволу, що свідчить про ознайомлення з ними позивача. Таким чином, суд вважає, що при укладенні умов договору про надання кредиту позивач діяв вільно, виходячи з власних інтересів, прийняв рішення про вибір контрагента та про вступ з ним в договірні відносини, на власний розсуд з контрагентом визначив характер договору, який вони уклали, його умови (зміст), в тому числі порядок видачі та погашення кредиту. Доводи позивача, що йому не було вручено оригінал другого примірника договору, жодним чином не підтверджуються, при тому, що в судовому засіданні він визнав, що заяву тарифи та умови, він отримав відразу. Доводи, що договір не містить умови, які регулюють розірвання договору, та відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання умов договору не знаходять свого підтвердження, оскільки Правила банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Дельта Банк» затверджені рішенням Ради Директорів Банку від 20 березня 2013 року протокол № 14, які згідно п.1 частини 3 Заяви № 004-16074-160713 від 16.07.2013 р. є невід'ємною частиною цієї Пропозиції і містять вказані умови. Стосовно твердження, що він як споживач, зобов'язаний був під час укладення кредитного договору укласти інший договір про добровільне страхування № 004-16074-160713 від 16.07.2013 p.., то суд вважає їх неспроможними, так, як позивач бувши ознайомлений з усіма умовами до договору добровільно вияв бажання скористатися послугами банку та укласти кредитний договір на умовах які були визначені. Таким чином, твердження\~\~позивача щодо введення його\~\~в оману та несправедливості положень договору є безпідставними, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач, ставлячи вимогу про визнання недійсним кредитного договору, не довів наявність підстав передбачених ст. 203 ЦК України для визнання його недійсним на підставі ст. 215 ЦК України. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог. Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦК України та приймаючи до уваги результат вирішення справи, суд вважає необхідним судові витрати віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed