Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з уточненим позовом до [PERSON] про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння. В обґрунтуванні заявлених вимог зазначивши, що 10.10.2013 року між ним та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу двигуна, відповідно до якого останній продав, а позивач придбав дизельний двигун [NUMBER], робочим об'ємом 1493,00 см3, потужністю 65 кВт., CRDi 16 V, 2006 року випуску, сплативши за нього 12500,00 грн. Позивач в день підписання Договору здійснив повну оплату відповідно до умов, проте до цього часу відповідач не передав у володіння [PERSON] вказаний двигун протягом 5 днів та на сьогодення не визнає право власності за позивачем, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду із зазначеними вимогами. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та дату розгляду справи був повідомлений належним чином згідно ст. 76 ЦПК України, надав до суду заяву про можливість розгляду справи у його відсутність, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та дату розгляду справи був повідомлений належним чином згідно ст. 76 ЦПК України, надав до суду заяву про можливість розгляду справи у його відсутність, просив задовольнити мирову угоду (а.с.9). Таким чином, суд вирішує справу на підставі наявних письмових доказів по справі. Згідно ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень проти них. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у розгляді справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі щодо яких виникає у сторін спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 655 УК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує дванадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 ЦК України, належить вчиняти у письмові формі. Відповідно до ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений. 10.10.2013 року згідно між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу дизельного двигуна [NUMBER], робочим об'ємом 1493,00 см3, потужністю 65 кВт., CRDi 16 V, 2006 року випуску вартістю 12500,00 грн. Згідно умов договору, відповідач зобов'язався протягом 5-ти календарних днів після підписання договору передати позивачу вказаний двигун, проте взяті на себе зобов'язання не виконав. Крім цього, 10.10.2013 року позивач повністю сплатив суму у розмірі 12500,00 гривень відповідно до умов договору, про що свідчить розписка в матеріалах справи (а.с.17), проте відповідач на сьогоднішній день не визнає право власності позивача на вказаний двигун і до цього часу майно відповідачем позивачу не передано. Згідно ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві. Відповідно до ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, ухвалою суду від 20.01.2014 року сторонам було відмовлено в затвердженні мирової угоди з посиланням на відсутність доказів наявності правовстановлюючих документів на дизельний двигун та відсутністю спору між сторонами. У зв'язку з тим, що відповідач обґрунтовує підстави придбання зазначеного дизельного двигуна у особи, яка перед цим також придбала двигун без документів - таке придбання не відповідало вимогам чинним нормативним актам та не може бути визнане судом добросовісним, вимоги позивача про визнання за ним права власності на дизельний двигун є такими, що не ґрунтуються на законі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed