Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 07.07.2020 року по 03.09.2020 року він працював на посаді продавця-консультанта підрозділу маг.Продукти в ТОВ «АТБ-Маркет». При звільненні 03.09.2020 року в наказі № 150-К від 03.09.2020 року було зазначено про виплату йому грошової компенсації за 3 невикористаних дні щорічної відпустки, що не відповідає дійсності та призвело до неповного розрахунку при звільненні. 13.10.2020 року на адресу відповідача він направив листа з проханням виплатити всю належну йому суму для повного розрахунку при звільненні. 10.11.2020 року відповідач повністю здійснив розрахунок, сплативши 358,91 грн. Позивач вважає, що на підставі ст.117 КЗпП України він має право на отримання середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку, який становить 30 374,92 грн. за період з 04.09.2020 року по 10.11.2020 року. Крім того, внаслідок протиправних дій відповідача йому було завдано моральної шкоди, яку він оцінює у 4898,23 грн. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки виплати компенсації з невикористаної відпустки в повному обсязі в день звільнення в розмірі 30 374,92 грн., моральну шкоду в розмірі 4898,23 грн., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 23.11.2020 року позовну заяву залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 14.12.2020 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 01.07.2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача Помазкіна А.Є. на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача зазначає про те, що дійсно відповідач допустився помилки під час визначення кількості днів невикористаної відпустки та, як наслідок, провів несвоєчасний розрахунок. Проте, за першим же зверненням позивача, відповідач провів з ним остаточний розрахунок, а сума затримки розрахунку склала 358,91 грн. Тобто, позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку у розмірі 30 374,92 грн. є більшими аніж у 80 разів порівняно із сумою затримки розрахунку, що вочевидь є неспівмірним із порушеним правом. Щодо моральної шкоди представник відповідача зазначив про те, що позивач не обґрунтував, в чому проявлялись моральні страждання, а також не надав відповідних доказів. Крім того, розмір заявленого позивачем відшкодування не відповідає принципам розумності і справедливості, адже порушення права позивача проявилось внаслідок несвоєчасного розрахунку в розмірі 358,91 грн. Тобто, таке порушення не могло вплинути ані на здоров`я позивача, ані на його повсякденне життя. Щодо відшкодування судових витрат, представник відповідача зауважив, що позивачу можуть бути відшкодовані судові витрати тільки в частині судового збору і лише пропорційно розміру задоволених вимог. Посилаючись на викладене, а також на постанову Великої Палати Верховного суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог в розмірі 29 136,37 грн. середнього заробітку та моральної шкоди. 21.09.2021 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив. У даній відповіді позивач вважає, що вищенаведена постанова Великої Палати Верховного Суду не має відношення до даної справи, заявлені ним вимоги є незавищеними, співмірними та такими, що підлягають задоволенню, а розмір заявленого відшкодування моральної шкоди відповідає принципам розумності і справедливості. Позивач зауважив, що порушення відповідачем законодавства не вплинуло на його здоров`я, але небайдужість щодо ситуації із звільненими працівниками, з якими він працював, вплинуло на його повсякденне життя. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 21.09.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, у відзиві на позовну заяву просить розглядати справу в його відсутність. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника відповідача на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, з 07.07.2020 року позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з ТОВ «АТБ-Маркет» та був звільнений з 03.09.2020 року за власним бажанням відповідно до наказу № 150-к від 03.09.2020 року. Зазначеним наказом також встановлено виплатити позивачу компенсацію за 3 невикористаних дні щорічної основної відпустки за період з 07.07.2020 року по 03.09.2020 року. Листом від 13.10.2020 року позивач звернувся до відповідача щодо внесення змін до наказу № 150-к від 03.09.2020 року та доплатити йому 445,85 грн. за 1 календарний день для повного розрахунку належних сум при звільненні. Відповідно до листа ТОВ «АТБ-Маркет» від 12.11.2020 року № М-2020-5421, за результатами вказаного звернення позивача прийнято рішення про нарахування та виплату позивачу коштів в розмірі 358,91 грн., яка була здійснена 10.11.2020 року на картковий рахунок позивача. Звернувшись до суду, позивач зазначає про те, що оскільки відповідачем вчасно не проведено виплату усіх належних при звільненні сум та здійснено виплату лише 10.11.2020 року, то з відповідача належить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 30 374,92 грн. за період з 04.09.2020 року по 10.11.2020 року, а також моральну шкоду в розмірі 4898,23 грн. Представник відповідача у відзиві проти вказаних тверджень позивача заперечував, вважаючи їх необґрунтованими і безпідставними. Суд вважає, що доводи позивача знайшли своє часткове підтвердження під час судового розгляду, виходячи з наступного. Статтями 116, 117 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Разом із тим, встановлений статтею 117 КЗпП України правовий механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Верховний Суд нагадує, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас, у таких правовідносинах працівник також має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків. Загальною ознакою правової відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, є її компенсаторний характер. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 111 КЗпП України, необхідно враховувати: 1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника. Зазначений висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. Так, у даній справі невиплачена позивачу при звільненні сума компенсації за 1 день невикористаної відпустки є у понад вісімдесят разів меншою, ніж сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.09.2020 року по 10.11.2020 року. Відтак, визначаючи розмір відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд враховує неістотність невиплаченої працівнику при звільненні компенсації в розмірі 358,91 грн. відносно суми середнього заробітку за час затримки розрахунку і вважає за справедливе застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування до 3037,50 грн., взявши до уваги зусилля, які позивач вимушений був докласти для захисту своїх порушених прав. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку за час затримки розрахунку із встановленим розміром заборгованості з оплати праці, характером цієї заборгованості, діями позивача, суд не вбачає підстав для стягнення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в більшому розмірі. Що стосується вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, то суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Наведені позивачем підстави та обставини завдані йому моральної шкоди суд до уваги не приймає, оскільки на їх підтвердження позивачем не надано належних та допустимих доказів. Крім того, суд звертає увагу і на розмір невиплаченої позивачу в день звільнення суми та тривалість часу, що минув до остаточного розрахунку, відтак, вважає, що відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. На підставі вищевикладеного, суд частково задовольняє позовні вимоги та стягує з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 3037,50 грн. та відмовляє в задоволенні інших позовних вимог. Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки суд частково задовольняє позовні вимоги (10 % від заявленої суми позовних вимог), то стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог в розмірі 84,08 грн. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь витрат на правову допомогу, то суд не вбачає підстав для їх задоволення, виходячи з наступного. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до положень ч. 1, 2 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України). Розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Так, на підтвердження понесених витрат на правову допомогу стороною позивача надано договір № 01-1220-к від 01.12.2020 року про надання послуг, укладений між позивачем та ТОВ «Київська ремонтно-будівельна компанія», відповідно до якого ТОВ зобов`язалось надати замовнику консультаційні послуги в рамках провадження № 2/754/7597/20, а також здійснювати юридичний супровід в межах цього провадження. Вартість послуг за цим договором складає 2857,42 грн. Як вбачається з акту виконаних робіт від 01.12.2020 року позивачу були надані консалтингові послуги з юридичного супроводу вартістю 2857,42 грн. Згідно ст. 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд звертає увагу на те, що відповідно до наданих документів позивачу надавалась не професійна правнича допомога, а консалтингові послуги. Крім того, позивачем не надано доказів того, що ТОВ «Київська ремонтно-будівельна компанія» може надавати таку правову допомогу в розумінні вищенаведених правових норм. Крім того, стороною позивача не надано детальний опис робіт (наданих послуг), та здійснених ним витрат (не надано платіжного документу про таку сплату), необхідних для надання правничої допомоги, як це визначено ч. 3 ст. 137 ЦПК України. Зазначене виключає можливість встановлення дійсного обсягу наданих послуг та загалом їх надання, а тому в частині стягнення таких витрат належить відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial