Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара Міністерства освіти і науки України про стягнення боргу по заробітній платі за 2017 рік в розмірі двох державних гарантій. В обґрунтування позовної заяви [PERSON] зазначила, що з 26 грудня 1989 року й до теперішнього часу безперервно діє укладений 25 грудня 1989 року безстроковий трудовий договір між ДНУ та позивачем, як переведеним до відповідача за узгодженням між керівниками організацій, обраним за конкурсом на два роки викладачем англійської мови невипускаючої кафедри, що підтверджується наказом № 2 від 03 січня 1990 року про прийняття на роботу, наказом № 368к від 22 грудня 1989 року про звільнення з попереднього місця роботи, та записами № 14 і № 15 у трудовій книжці. Заяв про звільнення вона не подавала, угоди про припинення трудових відносин не укладались. Наказ про припинення або розірвання укладеного у 1989 році безстрокового трудового договору відповідач не видавав. Відповідач ніколи не видавав ніякого іншого наказу про зарахування позивача та роботу, зокрема й про прийняття на роботу за строковим договором або контрактом (ст. 24 КЗпП), окрім наказу № 2 від 03 січня 1990 року. При цьому, безстроковий договір не перетворюється на строковий. Юридичним фактом зарахування позивача на посаду викладача кафедри без обмеження строком ДНУ прийняв на себе, зокрема й обов`язки протягом дії безстрокового договору, створювати позивачу умови праці і виплачувати зарплату (ст. 21 КЗпП УРСР/України). У 2017 року ДНУ безпідставно не виконав обов`язку виплатити позивачу зарплату за укладеним в 1989 році на невизначений строк, діючим у 2017 році трудовим договором. При цьому позивач, за даним договором у 2017 року виконувала і виконала свої трудові обов`язки. Позивач вважає, що на підставі ст. ст. 95-97 КЗпП України, ст. 57 Закону України «Про освіту», Закону України «Про вищу освіту», ст. ст. 2, 4, 6, 11, 12, 13, 21, 22, 24, 25, 32 Закону України «Про оплату праці», Постанови Кабінету міністрів України за № 1298 від 30.08.2002р. «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери», Наказу № 557 від 26.09.2005р. (з наступними змінами) міністерства освіти і науки України, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03.10.2005р. за № 1130/11410 «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ» в редакціях, що діяли у 2017 році, відповідач зобов`язаний виплатити їй зарплату за 12 місяців 2017 року в сумі, не меншій двох державних гарантій, якими є оклад за тарифним розрядом 16 (2,5 мінімальної зарплати) і надбавка за вислугу років 30%, але досі не виплатив. Враховуючи викладене, просила стягнути з ДНУ ім. О.Гончара борг по заробітній платі за 2017 рік за укладеним в 1989 році, таким, що діяв протягом усього 2017 року і діючим досі безстроковим договором з позивачем як викладачем кафедри - в частині двох державних гарантій, а саме: окладу за тарифним розглядом 16 і надбавки 30% за вислугу років (понад 20 років), що складає 124 800 гривень. Також позивач просить встановити обставину наявності в наказі № 2 від 03 січня 1990 року відповідача такого тексту, який викласти у вигляді цитат в судовому рішенні мовою оригіналу (російською) «1. Принять на работу: 2. [PERSON] - преподавателем кафедри иностранных языков для инженерно-технических спеціальностей с 26.12.1989 г. с окладом 160 руб. 00 коп. в месяц по переводу из Емильчинского районо Житомирской области как избранную по конкурсу. Научно-педагогического стажа работы в вузе нет.(...) Основание: заявление, виписка из протокола заседания ученого сонета филологического факультета от 14.12.1989 г. № 5. Согласование между руководителями организаций» і українською мовою «1. Прийняти на роботу: 2. [PERSON] - викладачем кафедри іноземних мов для інженерно- технічних спеціальностей з 26.12.1989 р. з окладом 160 крб. 00 коп. на місяць за переводом з Ємільчинського райвно Житомирської обл. як обрану за конкурсом. Науково-педагогічного стажу роботи у вузі немає. (...) Підстави: заява, витяг з протоколу засідання вченої ради філологічного факультету від 14.12.1989 р. №5. Узгодження між керівниками організацій.» Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Мачуського О.М. для розгляду справи. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2020 року цивільну справу прийнято до загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 23 березня 2020 року від представника відповідача Козлової О.О. до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого остання просила відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки [PERSON] просить стягнути борг по зарплаті за 2017 року за укладеним в 1989 року безстроковим договором. Разом з тим, позовні вимоги про стягнення заробітної плати після припинення трудових відносин (відповідно до ухвали Верховного Суду України від 06 серпня 2008 року, наказу ДНУ від 02.09.2008 року № 692-к про звільнення) неодноразово були предметом судового розгляду. Так, постановою Верховного Суду України від 10.05.2018 року (справа 202/4126/17) було вирішено спірні відносини в яких позивач наголошувала на вимозі про безстроковість укладених з нею відповідачем трудових договорів та дані вимоги визнано незаконними. Таким чином, ніякої заборгованості по зарплаті відповідач перед позивачем не має. Також представник відповідача просила суд постановити ухвалу про накладення штрафу на [PERSON] за неодноразове зловживання процесуальними правами. 26 березня 2020 року позивач через канцелярію суду подала відповідь на відзив в якому зазначила, що Наказ про зарахування на роботу за контрактом не був виданий, а тому відносин за контрактом не існувало і наказ № 692-к від 02 вересня 2008 року про припинення відносин за контрактом виданий про те, чого не існувало. Також зазначила, що відсутні преюдиційні рішення та/або такі ж позови. Так, жодним судовим рішенням не встановлено факту видання наказу про зарахування її на роботу на узгоджений сторонами і вказаний в цьому наказі строк, тобто за строковим договором або за контрактом. Також позивач зазначила, що у 2017 року вона виконувала трудові обов`язки з наукової роботи, а доказів припинення трудових відносин відповідач не надав. Таким чином, посилання у відзиві на відсутність трудових відносин безпідставні, оскільки позивач виконувала свої трудові обов`язки, а відповідач їх не виконував. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2020 року, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити та зазначила, що у 2017 року вона виконала наукову роботу, але відповідач не виплатив їй кошти за рахунок оплати заробітної плати у зв`язку із закінченням строку контракту. Разом з тим, в 1990 році її прийняли на роботу по переводу і у договорі відсутні відомості по строкам виконання трудових обов`язків, а тому даний договір вважається безстроковим. Представник відповідача в судовому засідані заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб. інтересів держави. У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Судом встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2006 року, яке ухвалою Верховного Суду України від 06 серпня 2008 року залишено без змін, [PERSON] відмовлено у задоволенні позову до Дніпропетровського національного університету (нова назва Дніпровський національний університет імені Олеся Гончара) про поновлення на роботі, у якому вона просила поновити її на посаді викладача кафедри іноземних мов Дніпропетровського національного університету, стягнути заборгованість за весь час вимушеного прогулу, визнати недійсним контракт, визнати недійсною оферту у вигляді контракту. Відповідно до даного рішення суду від 19 грудня 2006 року, в ході судового розгляду цивільної справи № 2-2128/06 встановлено, що [PERSON] була призначена на посаду викладача англійської мови кафедри іноземних мов для інженерно-технічних спеціальностей з 26 грудня 1989 року згідно її заяви від 25 грудня 1989 року наказом по університету № 2 від 03 січня 1990 року як обрана за конкурсом. Згідно заяви [PERSON] від 06 грудня 1994 року і на підставі рішення кафедри від 05 грудня 1994 року було видано наказ № 31к від 26 січня 1995 року, за яким [PERSON] було переведено на посаду викладача кафедри іноземних мов для ІТС з 06 грудня 1994 року по 06 грудня 1999 року. Згідно заяви [PERSON] від 01 грудня 1999 року і на підставі рішення кафедри від 11 листопада 1999 року видано наказ № 683к від 20 грудня 1999 року за п. 9 якого [PERSON] було переведено на посаду викладача кафедри іноземних мов для ІТС з 06 грудня 1999 року по 30 червня 2004 року. Таким чином, посилання позивачки на те, що відповідач на її заяву від 01.12.1999р. не надав відповіді в нормальні строки (тобто до 06.12.1999р.) і тому трудовий договір з 07.12.1999р. став безстроковим - суд вважав безпідставними та зазначив, що з позивачкою було укладено строковий трудовий договір. Також в рішенні суду зазначено про встановлення того, що на підставі заяви [PERSON] від 15 червня 2004 року наказом № 491 к від 07 липня 2004 року її переведено на посаду викладача кафедри іноземних мов з 01 липня 2004 року по 30 червня 2006 року на умовах контракту, а після того - наказом від 19 червня 2006 року її звільнено з 22 серпня 2006 року у зв`язку із закінченням строку дії контракту на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. Крім того, поставою Верховного Суду від 10 травня 2018 року по справі № 202/4126/17 (провадження № 61-13064св18), відмовлено у задоволенні касаційної скарги [PERSON] із залишено без змін постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2017 року. Так, в постанові зазначено, що з установлених апеляційним судом обставин справи вбачається, що після отримання Університетом ухвали Верховного Суду України від 06 серпня 2008 року відповідачем видано наказ від 02 вересня 2008 року, яким [PERSON] звільнено з роботи 03 вересня 2008 року за пунктом 2 статті 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку дії контракту. [PERSON] в Університеті не працює з 04 вересня 2008 року. Вказане звільнення позивачем оскаржувалось в судовому порядку та рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2009 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2009 року, у задоволені позову [PERSON] про визнання наказу від 02 вересня 2008 року недійсним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовлено. Вказаними рішеннями встановлено факт припинення трудових правовідносин між сторонами. Також в постанові зазначено про те, що судом встановлено, що посада позивача віднесена до категорії працівників, які працюють за контрактом, [PERSON] звільнена з 03 вересня 2009 року на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, за закінченням дії контракту, при звільнення з позивачем було проведено повний розрахунок. При цьому відсутні правові підстави для стягнення заробітної плати, а посилання позивачки на безстроковий характер трудових відносин спростовано встановленими фактичними обставинами справи і зібраними у справі доказами. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, безпідставними є твердження [PERSON] , що договір від 26 грудня 1989 року діє до теперішнього часу та на тих самих умовах, оскільки в подальшому з нею був укладений контракт як особлива форма трудового договору на підставі власної заяви [PERSON] , тому дія попереднього трудового договору припинилася. Враховуючи наведене, суд вважає необґрунтованими вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача заборгованості заробітної плати за 2017 рік за укладеним, на її думку безстроковим трудовим договором від 26 грудня 1989 року, оскільки у відповідності до наказу № 692-к від 02.09.2008 року [PERSON] з 03.09.2008 року звільнено із займаної посади на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку дії контракту. Таким чином, посилання [PERSON] на те, що вона у 2017 році виконувала трудові обов`язки з наукової роботи, а відповідач не здійснив виплату заробітної плати за даний період, є необґрунтованими, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження того, що у 2017 року відповідач та позивач перебували у трудових відносинах. Щодо вимоги позивача про встановлення обставини наявності в наказі № 2 від 03 січня 1990 року тексту, який потрібно викласти у вигляді цитат в судовому рішенні мовою оригіналу (російською) та українською мовою, суд зазначає, що такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки обраний позивачем спосіб захисту права, не передбачений законодавством. Згідно з вимогами статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналіз наведених норм процесуального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Саме позивач мала довести в ході розгляду справи обґрунтованість кожного свого посилання, зокрема й щодо обґрунтованості вимог про стягнення боргу по заробітній платі за 2017 рік. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження доказами, що наявні в матеріалах справи. Враховуючи, викладене, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] до Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара Міністерства освіти і науки України про стягнення боргу по заробітній платі за 2017 рік в розмірі двох державних гарантій в якій позивач просить стягнути борг по заробітній платі за 2017 рік та встановити обставину наявності в наказі № 2 від 03 січня 1990 року тексту, який викласти у вигляді цитат в судовому рішенні, є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. Щодо вимоги представника відповідача, зазначеної у відзиві на позовну заяву, про накладення штрафу на [PERSON] за неодноразове зловживання процесуальними правами, суд зазначає, що під час розгляду справи не встановлено достатніх підстав для постановлення ухвали про стягнення штрафу з позивача.

Outcome: dismissed