Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення суми боргу за договорами позики, які були укладені між ними 25.04.2016р., 08.06.2016 року та 19.07.2016 року. Зазначає, що 25.04.2016 року він за договором позики передав, а відповідачка отримала в якості позики 600 доларів США, які остання зобов'язалась повернути в строк до 25.11.2016 року; 08.06.2016 року відповідачка отримала від позивача 150 Евро в якості позики на строк до 08.07.2016р; за договором позики від 19.07.2016 року він передав [PERSON] - 400 доларів США на строк до 19.03.2017 року. За умовами укладених договорів відповідачка зобов'язалась повернути борг без сплати відсотків за їх використання. Сума заборгованості [PERSON] перед [PERSON] за договорами позики разом на дату звернення до суду складає 1000 доларів США та 150 євро, що по курсу національного банку на день звернення до суду складає - 30535,00 грн. Посилається на той факт, що незважаючи на неодноразові звернення до відповідачки з проханням повернути вказаний борг, остання кошти не повернула, загальна сума заборгованості на дату звернення до суду складає 30535,0 грн. Також, посилаючись на ст. 625 ЦК України, просив стягнути з відповідача суму боргу за договорами позики з урахуванням індексу інфляції, що загалом складає 31200 грн. та 3% річних за користування чужими грошима, що дорівнює 847 гривень, а також витрати пов'язані з розглядом справи. Під час розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги, зазначивши, що крім раніше заявлених вимог про стягнення боргу за вищезазначеними договорами позики, просить також стягнути заборгованість за договором позики від 31.07.2014 року, оформленого розпискою від 31.07.2014 року. Відповідно до за якою позивач передав, а відповідачка отримала в якості позики 10 000,00 гривень, що на дату отримання позики складало 800 доларів США. Вказані кошти відповідач зобов'язалась повернути в строк до 30.04.2015 року. Заборгованість за розпискою також не повернуто, сума боргу складає 10 000,00 грн. З урахуванням індексу інфляції ця сума складає 12688,76 грн., де 2688,76 грн. сума інфляції за 878 календарних днів починаючи з 01.05.2015 року по день звернення до суду. Також просив стягнути 3% річних, за користування чужими грошима за період прострочення платежу на день звернення до суду, що дорівнює 722 грн. Крім того позивач просив стягнути з відповідача, в зв'язку з її ухиленням від виконання зобов'язань за договорами позики моральну шкоду в сумі 2000 гривен. В обґрунтування моральної шкода посилався на те, що він був змушений змінити свій звичайний темп життя, гаяти час на з'ясування обставин невиконання боржницею своїх зобов'язань, постійно знаходячись в емоційно напруженому стані. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги свого довірителя підтримала, наполягала на задоволенні позову. Пояснила, що по кожному із заявлених в позовній заяві договорів позики грошові кошти були передані [PERSON] та отримані [PERSON] в день підписання договору, зазначений в верхній частині договору, до його підписання. Договори укладалися на типовому бланку, в одному екземплярі, щоб після повернення коштів цей екземпляр договору повернути відповідачці на підтвердження погашення боргу. Оскільки кошти були передані до підписання договорів, з тексту типового договору, роздрукованого раніше з мережі Інтернет, при укладанні кожного договору був викреслений пункт про додаткове складання ще і розписки. Відповідачка [PERSON] до судового засідання не з'явилась, надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, надала суду письмові заперечення. Представник відповідачки [PERSON] заперечувала проти позовних вимог, зазначила, що [PERSON] не отримувала грошей за договорами позики 25.04.2016р., 08.06.2016р. та 19.07.2016 р., а розписку від 31.07.2014 року взагалі склала як зразок для себе на майбутнє. Не заперечувала, що [PERSON] дійсно підписувала вказані договори позики, але самі по собі договори не є доказами отримання її довірителем коштів, оскільки не підтверджено розписками. Посилання в договорах позики на відповідний пункт про отримання розписки було викреслено позивачем в односторонньому порядку без її згоди, а тому доказів отримання нею коштів від позивача суду не надано. В останнє судове засідання надала заяву про розгляд справи без її участі. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначенні родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Матеріалами справи встановлено: 25.04.2016 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, за яким позивач [PERSON] передав відповідачці, [PERSON] 600 доларів США (п.1 договору), які остання зобов'язалась повернути до 25.11.2016 року (п.2 договору). (а.с. 60) 100 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 16 квітня 2019 року, тобто на день постановлення рішення суду складає 2681,02 грн., відповідно 600 доларів США еквівалентно 16086,12 грн. 100 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 11 вересня 2017 року, тобто на день звернення позивача до суду складає 2607,30 грн., відповідно 600 доларів США еквівалентно - 15643,80 грн. 08.06.2016 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, за яким позивач [PERSON] передав відповідачці, [PERSON] 150 Євро (п.1 договору), які остання зобов'язалась повернути до 08.07.2016 року (п.2 договору). (а.с.61) 100 ЄВРО за офіційним курсом НБУ станом на 16 квітня 2019 року, тобто на день постановлення рішення суду складає 3033,03 грн., відповідно 150 ЄВРО еквівалентно - 4549,54 грн. 100 ЄВРО за офіційним курсом НБУ станом на 11 вересня 2017 року, тобто на день звернення позивача до суду складає 3120,26 грн., відповідно 150 ЄВРО еквівалентно - 4680, 39 грн. 19.07.2016 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, за яким позивач [PERSON] передав відповідачці, [PERSON] 400 доларів США (п.1 договору), які остання зобов'язалась повернути до 19. 03. 2017 року (п.2 договору). (а.с.62) 100 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 16 квітня 2019 року, тобто на день постановлення рішення суду складає 2681,02 грн., відповідно 400 доларів США еквівалентно 10724,08 грн. 100 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 11 вересня 2017 року, тобто на день звернення позивача до суду складає 2607,30 грн., відповідно 400 доларів США еквівалентно - 10429,20 грн. Строк, обумовлений у договорах позики, сплинув, отже позивач вправі звернутись за судовим захистом. При визначені у якій валюті має виконуватися зобов'язання у разі, якщо у позику передавалася іноземна валюта так і правову природу валюти при визначенні 3% річних, передбачених у ч.2 статті 625 ЦК України, суд керується правовою позицією висловленій в Постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 373/2054/16-ц від 16 січня 2019 року. Проаналізувавши правові норми встановлені ст. 99 Конституції України, статтями 192, 193, 523, 524, 526, 533, 625 - 627, 1046-1047 ЦК України, Закону України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Закону України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», ВП ВС зробила висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов'язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов'язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідно до однієї із основних загальних засад цивільного судочинства - диспозитивності, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. ( ч.1 ст. 13 ЦПК України). Отже, виходячи із загальних засад принципу диспозитивності цивільного процесу, відповідно до якого суд не може виходити за межі заявлених позовних вимог, та з урахуванням того, що позивач ставив питання саме про стягнення боргу у національній валюті що є еквівалентом 1000 доларам США та 150 ЄВРО станом на день його звернення з позовом до суду, позовні вимоги не збільшував та не уточнював, при цьому будь-яких застережень про стягнення боргу за курсом НБУ на день постановлення рішення суду позивачем в позові не наведено, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача основної суми боргу за договором позики від 25.04.2016 року в розмірі - 15643,80 грн; за договором позики від 08.06.2016 року у розмірі - 4680,39 грн; за договором позики від 19.07.2016 року у розмірі -10429,20 грн., як і просив позивач в позові. (а.с.5). Також судом встановлено, що 31.07.2014 року шляхом складання [PERSON] розписки, між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, за яким позивач [PERSON] передав відповідачці, [PERSON] 10 000,00 гривень, що еквівалентно 800 доларам США, про що зазначено в розписці. Вказані кошти [PERSON] зобов'язалась повернути до 30.04.2015 року. (а.с. 54 зворот). Аналізуючи зміст даною розписки та знов застосовуючи правову позицією Великої Палати Верховного Суду по справі 373/2054/16-ц від 16 січня 2019 року та висновку Верховного Суду, що міститься в постанові від 13 червня 2018 року по справі № 750/12868/16, суд дійшов висновку, що якщо сторони визначили грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, то у такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Тобто, якщо договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом не передбачено визначення грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті, то у такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим, для відповідної валюти на день платежу - за наявності спору у суді щодо стягнення боргу, станом на день ухвалення рішення. При розгляді даної справи судом встановлено, що при укладенні договору позики, оформленого розпискою від 19.07.2014 року, [PERSON] та [PERSON] визначили грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, а тому сума позики, що підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] повинна визначатися за офіційним курсом долара США до гривні, на день постановлення рішення суду, що відповідає положенням частини другої статті 533 ЦК України. Отже, борг [PERSON] перед [PERSON] за договором позики від 31.07.2014 року складає - 21448,16 грн. що є еквівалентом 800 доларів США на час постановлення рішення суду. Враховуючи, що 100 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 16 квітня 2019 року, тобто на день постановлення рішення суду складає 2681,02 грн., відповідно 800 доларів США еквівалентно - 21448,16 грн. Разом тим, позивач в заяві про збільшення позовних вимог просить суд стягнути з відповідача суму боргу за договором позики від 31.07.2014 року в розмірі - 12688,76 грн. (а.с.19) Отже, виходячи із загальних засад принципу диспозитивності цивільного процесу, стягненню з відповідача на користь позивача за договором позики від 31.07.2014 року підлягає сума в розмірі - 12688,76 грн, як і просив позивач в позові. (а.с.5). Щодо вимоги позивача про стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції суд виходить з наступного. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Таким чином, норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях. Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини на підставі договорів позики від 25.04.2016 року, 08.06.2016 року та від 19.07.2016 року за змістом яких [PERSON] позичила у [PERSON] грошові кошти в іноземній валюті - 600 доларів США, 400 доларів США, та 150 ЄВРО відповідно. За договором позики оформленого розпискою від 31.07.2014 року сторони визначили грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, а тому суд не застосовує до таких грошових зобов'язань положення закону в частині нарахування індексу інфляції, який регулює порядок сплати боргу, визначеного у гривнях. Отже з огляду на викладене, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних витрат задоволенню не підлягають, скільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Водночас у правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов'язання поза межами строку дії договору права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання, в тому числі щодо сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті. (Правова позиція Великої палати від 16 січня 2019 року.) Розрахунок 3 % річних проводиться за наступною формулою: розмір боргу, помножується на кількість днів прострочення грошового зобов'язання, помножується на 3, ділиться на 100 та ділиться на 365 (днів у році). У даній справі позивач в позові просив суд стягнути з відповідачки 3% річних в національній валюті, за період прострочення платежу, який визначив з дня прострочення виконання зобов'язання за кожним договором по день звернення до суду. Як встановлено, судом за договором позики від 25.04.2016 року [PERSON] передав [PERSON] 600 доларів США, які остання зобов'язалась повернути до 25.11.2016 року. Основна сума боргу за договором позики від 25.04.2016 року визначена судом в розмірі - 15643,80 грн. Таким чином, 3% річних від суми боргу 15643,80 грн., за період з 26.11.2016 року, дата прострочення повернення позики, по 11.09.2017 року, дата звернення до суду - становить 289 днів та складає - 371,59 грн., виходячи із розрахунку: 15643,80 грн. х 289 х 3 : 100: 365). За договором позики від 08.06.2016 року [PERSON] передав, [PERSON] 150 Євро, які остання зобов'язалась повернути до 08.07.2016 року. Визначена судом сума боргу за договором позики від 08.06.2016 року дорівнює - 4680,39 грн. 3% річних від суми боргу 4680,39 грн., за період з 09.07.2016 року, дата прострочення повернення позики, по 11.09.2017 року, дата звернення до суду - становить 429 днів та складає - 165,03 грн., виходячи із розрахунку: 4680,39 грн. х 429 х 3 : 100: 365. За договором позики від 19.07.2016 року позивач [PERSON] передав [PERSON] 400 доларів США, які остання зобов'язалась повернути до 19.03.2017 року. Як встановлено судом сума боргу за вказаним договором складає - 10429, 20 грн. 3% річних від суми боргу 10429, 20 грн., за період з 20.03.2017 року, дата прострочення повернення позики, по 11.09.2017 року, дата звернення до суду - становить 176 днів та складає - 150,86 грн., виходячи із розрахунку 10429, 20 грн. х 176 х 3 : 100: 365. За договором позики оформленого розпискою від 31.07.2014 року [PERSON] передав відповідачці [PERSON] -10 000,0 грн., які остання зобов'язалась повернути до 30.04.2015 року. Як встановлено судом основна сума боргу за цим договором складає 21448,16 грн. 3% річних від суми боргу 21448,16 грн. за період з 01.05.2015 року, дата прострочення повернення позики, по 15.11.2017 року, дата звернення до суду з заявою про збільшення позовних вимог, становить 929 днів та складає - 1637,69 грн., виходячи з розрахунку: 21448,16 грн. х 929 х 3 : 100: 365. Разом з тим, виходячи із загальних засад принципу диспозитивності цивільного процесу, відповідно до якого суд не може виходити за межі заявлених позовних вимог, та з урахуванням того, що позивач ставив питання в позові саме про стягнення 3% річних за договором позики від 31.07.2014 року від суми боргу у розмірі 10 000, 00 грн. та за період з дня прострочення зобов'язання по день звернення до суду із заявою про збільшення позовних вимог, суд дійшов висновку про стягнення з відповідачки 3 % річних за вказаним договором в сумі - 763,56 грн., виходячи із розрахунку: 10 000, 0 грн. х 929 х 3 : 100: 365. Таким чином, з метою захисту майнових прав та інтересу позивача, який полягає у отриманні компенсації від боржника у вигляді 3 % річних від простроченої суми боргу, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню: за договором позики від 25.04.2016 року сума - 371,59 грн. за період з 26.11.2016 року по 11.09.2017 року; за договором позики від 08.06.2016 року сума - 165,03 грн. за період з 09.07.2016 року по 11.09.2017 року; за договором позики від 19.07.2016 року сума - 150,86 грн. за період з 19.03.2016 року по 11.09.2017 року; за договором позики оформленого розпискою від 31.07.2014 року сума - 763, 56 грн. за період з 01.05.2015 року по 15.11.2017 року. Задовольняючи позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача основної суми боргу за договорами позики від 25.04.2016 року, 08.06.2016 року, 19.07.2016 року, та розпискою від 31.07.2017 року та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за вказаними договорами, суд виходить з наступного. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Факт отримання грошових коштів відповідачкою [PERSON] по кожному із договорів позики суд вважає встановленим, оскільки [PERSON] та [PERSON] уклали договори позики в письмовій формі, що відповідачкою не заперечувалось. Зі змісту договорів позики від 25.04.2016 року, 08.06.2016 року та 19.07.2016 року випливає, що грошові кошти передані відповідачці до підписання договорів. За договором позики оформленого розпискою від 31.07.2014 року шляхом обімну сторонами розписки та грошей. Ці обставини підтверджується наданими позивачем в судовому засіданні оригіналів договорів позики та оригіналу розписки про отримання грошових коштів відповідачкою із зобов'язанням їх повернення до обумовленого в договорах строку. (а.с. 59 -62). Аналізуючи норми статей 1046, 1047 ЦК України, суд дійшов висновку, що відсутність окремої розписки не може слугувати підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення боргу. Такий же висновок міститься і в Постанова Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, відповідно до якого, реальність договору позики означає, що сам факт укладання та підписання договору позики є достатнім підтвердженням отримання грошових коштів навіть без складання додаткових документів на підтвердження факту отримання позики. Відповідно до ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. (статтею 204 ЦК України) Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У протилежному стані, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов'язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач на підтвердження своїх вимог надав достатні та допустимі докази про укладення договорів позики між ним та відповідачем, а також наявність не виконаного зобовязання у [PERSON] перед ним. В той час, як відповідач [PERSON] не заперечуючи факт укладання з позивачем договорів позики, будь-яких доказів на підтвердження фальсифікації, зокрема зміни позивачем в односторонньому порядку, без її згоди, договорів позики суду не надала. Посилання відповідачки на те, що договори позики та розписка складені нею як зразок на майбутнє, суд вважає хибними з огляду на те, що оригінали вказаних договорів та розписка на час розгляду справи були наявні у позивача та надані суду без заперечень. При цьому [PERSON] не посилалася про укладення вказаних договорів під впливом обману, насильства або під впливом тяжкої для нею обставини. Таким чином, відповідач [PERSON] не заперечуючи факт укладання та підписання договорів позики від 25.04.2016 року, 08.06.2016 року, 19.07.2016 року та розписки від 31.07.2014 року, у порядку визначеному чинним цивільно-процесуальним законодавством не спростувала доводи позивача про укладення вказаних договорів позики, а тому суд дійшов переконливого висновку про стягнення з неї заборгованості за вказаними договорами та в якості компенсації за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, передбаченою ст.625ЦК України, - 3% річних. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання суд виходить з наступного. Моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. При відшкодуванні моральної шкоди необхідно з'ясовувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань, а також в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керується. Згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягає наявність такої шкоди. Під час розгляду справи позивач не довів факту заподіяння йому моральної шкоди, а тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди. Відповідно ч.2 п.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати, що підтверджується квитанцією по сплаті судового збору в розмірі 540,00 грн.

Outcome: partial