Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому після уточнення позовних вимог, просить: визначити за нею - [PERSON] право власності на 1/2 ідеальну частину квартири [ADDRESS]; вселити її в квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що в період з 13 вересня 1980 року до 11 січня 2005 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу, а саме 29 березня 1999 року нею спільно з [PERSON] придбано квартиру [ADDRESS], загальною площею 30,8кв.м., що стверджується договором міни квартири, посвідченим приватним нотаріусом ЛМНО [PERSON] А відтак, спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та зареєстрована за ними на праві спільної сумісної власності. З врахуванням наведеного, просить визначити, що їй належить на праві власності 1/2 ідеальна частка спірної квартири. Стверджує, що на даний час в спірній квартирі [ADDRESS] проживає відповідач [PERSON] та вона немає доступу до неї. А відтак, просить вселити її у спірну квартиру в примусовому порядку. В судове засідання представник позивача не з'явився, подав суду письмову заяву в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить розглядати справу у його відсутності та не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, причини неявки не повідомив. Тому згідно ст.224 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу у його відсутності за наявних у справі достатніх доказів. У зв'язку із неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося згідно із вимогами ч.2 ст.197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та з'ясувавши її дійсні обставини справи, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.З ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлено, що з 13 вересня 1980 року до 11 січня 2005 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому дітей не мають (а.с.8, 9). Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 та 2 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 29 березня 1999 року, тобто під час шлюбу, за договором міни квартир, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за №1046, сторони у справі [PERSON] та [PERSON] поміняли належну їм на праві власності квартиру [ADDRESS] на квартиру [ADDRESS] (а.с.4). Згідно ж довідки ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» за №3/8185 від 17.06.2014 року, квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві спільної сумісної власності за [PERSON] та [PERSON] Відповідно ст.ст. 368, 370, 372 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Таким чином, виходячи з рівності часток та враховуючи що співвласників майна є двоє, суд вважає можливим визначити, що кожному із співвласників у квартирі [ADDRESS] належить по 1/2 ідеальній частині. Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 3 ст.47 Конституції України та ч.3 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку передбачених законом. Як вбачається з тверджень позивача [PERSON], у спірній квартирі проживає лише відповідач [PERSON], який не надає їй доступу до квартири. У зв'язку з наведеним суд, вважає, що позовні вимоги про визначення часток у спільній сумісній власності та вселення є підставними, грунтуються на нормах матеріального права та підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У зв'язку з наведеним, з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути 243,60грн. судового збору. На підставі ст.ст. 69, 70 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 15, 16, 368, 370, 372 ЦК України, ч.3 ст.9 ЖК України, та

Outcome: approved