Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення грошових коштів, інфляційних втрат та 3 % річних, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24.07.2015 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 45005,76 грн. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 14.01.2016 року касаційну скаргу [PERSON] було відхилено. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва та ухвалу апеляційного суду м. Києва залишено без змін. 04.11.2015 року ВДВС Вишгородського РУЮ було відкрито виконавче провадження № 49187643 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів в сумі 45005,76 грн. Станом на 26.04.2016 року відповідачем не було виконано рішення суду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився. Надав суду заяву, про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24.07.2015 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 45005,76 грн. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 14.01.2016 року касаційну скаргу [PERSON] було відхилено. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва та ухвалу апеляційного суду м. Києва залишено без змін. 04.11.2015 року ВДВС Вишгородського РУЮ було відкрито виконавче провадження № 49187643 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів в сумі 45005,76 грн. Станом на 26.04.2016 року відповідачем не було виконано рішення суду. У відповідності до ч. 1 ст. 14 ЦПК України, ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй постанові «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року, зокрема у ч. 2 п. 17 роз'яснив, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. При цьому, за правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. А статтею 599 цього Кодексу передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Водночас, статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, за змістом якої, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд перевіривши доданий позивачем розрахунок понесених інфляційних втрат у сумі 1305,61 грн., а також 3% річних у сумі 762 грн., приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження та обґрунтування, що є підставою для їх задоволення в повному обсязі та стягнення з відповідача на користь позивача борг у сумі 2067,61 грн.

Outcome: approved