Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-28 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу, в якому вказує, що 09.02.2008 р. передав відповідачу грошові кошти у розмірі 2500,00 доларів США, про що свідчить боргова розписка, згідно з якою, відповідач зобовязався повернути борг у розмірі 2500,00 доларів США до 01.03.2009 р. Станом на вказану дату відповідачем обовязок щодо повернення боргу не виконано, а тому [PERSON] змушений звернутися з вказаним позовом до суду з метою захисту своїх прав та законних інтересів. 14.12.2017 р. позивач подав до суду зміни до позовної заяви, в яких просить додатково стягнути з відповідача: моральну шкоду у розмірі 30 000 грн.; грошові кошти у розмірі 640 грн. на відшкодування судових витрат, понесених за сплату судового збору; грошові кошти у розмірі 320 грн. на відшкодування судових витрат, понесених за сплату судового збору для накладення арешту на майно. Позивач, [PERSON], в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги. Відповідач, [PERSON], будучи належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, в судове засідання не зявився, однак подав до суду заяву в якій прохає розглядати справу у його відсутність, у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, оскільки: суду не було надано для приєднання до матеріалів справи оригінал розписки, як доказ, який підтверджує зобовязання; у ксерокопії вказаної розписки вказано про обовязок повернути «[PERSON] 2500 доларів». При цьому не вказано повного імені та по-батькові позивача та валюту в якій необхідно повертати грошові кошти; позивачем було пропущено строки позовної давності. Суд, розглянувши та вивчивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що 09 лютого 2008 р. [PERSON] написав розписку про те, що він зобовязується повернути 2500 тис. доларів [PERSON] до 01.03.2009 р. (а.с. 77). Посилання відповідача на те, що не є зрозумілим кому повертати, спростовується тим, що розписка написана на зворотній стороні доручення. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязуться повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей визначених родовими ознаками. Згідно ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми. На утвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Оскільки сума позики складає 65 050,00 грн. (2 500,00 доларів США), то договір позики повинен був бути укладений у письмовій формі. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Незазначення в договорі, якої саме іноземної держави валюта бралася в борг, а саме іноземної держави долара (США, Австралії чи Канади тощо), може вплинути на визначення розміру боргу, що підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку, а не бути підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення боргу. Крім того, відповідач, в попередньому судовому засіданні визнавав суму боргу в розмірі 2500 доларів США. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається із розписки, борг утворився 02.03.2009 р., тобто з цього часу позивачеві було відомо про порушення [PERSON] договірних відносин. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки, [PERSON] не заявляв у позові вимогу про поновлення йому строку звернення до суду та не надав доказів поважності причин пропуску даного строку, а відповідач, [PERSON], прохав суд відмовити в задоволенні позовних вимог за спливом строку позовної давності, то на підставі вищевикладеного у задоволенні позову про стягнення боргу слід відмовити. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Оскільки, вимоги про відшкодування моральної шкоди, в розмірі 30 000 грн., є похідними від основних вимог, тому дані вимоги задоволенню не підлягають. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, то не підлягають і задоволенню вимоги позивача, щодо стягнення з відповідача судових витрат.

Outcome: dismissed