Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-31 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати недійсним та розірвати договір дарування від 07.07.1998 року, згідно якого [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по вулиці Каневського, № 3 у м.Волноваха Донецької області; визнати зазначений будинок обєктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] П, визнавши за ним, позивачем, та відповідачем [PERSON] право власності за кожним на Ѕ частку будинку. В обґрунтування позову посилається на наступне. З 14.09.1985 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Відповідач [PERSON] є сином останньої . Рішенням Волноваського районного суду від 01.10.2007 року шлюб між ним та [PERSON] розірвано, про що він дізнався лише у січні 2018 року, коли отримав рішення суду. В період спільного проживання з відповідачем [PERSON] та за спільні грошові кошти в сумі 5000 рублів у 1985 році вони купили будинок № 3 по вулиці Каневського у м.Волноваха Донецької області. Договір купівлі-продажу будинку оформили на мати відповідача [PERSON][PERSON] з причини того, що він на той час перебував на обліку на отримання житла, а в разі покупки нерухомого майна його могли зняти з черги та він не отримав квартиру. Відразу після покупки будинку він та відповідач [PERSON] знесли будинок та на його місці побудували новий будинок. Будівництво самого будинку тривало біля 5 років, будівництво надвірних споруд біля 3 років. 21.04.1993 року [PERSON] подарувала спірний будинок відповідачу [PERSON], яка 07.07.1998 року подарувала будинок відповідачу [PERSON] Оскільки під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] вони побудували новий будинок та надвірні споруди, з посиланням на норми статей 62 та 70 Сімейного кодексу України, вважає, що майно дружини за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя, що це є підставою для визнання спірного будинку обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання за кожним з них права на його Ѕ частку. У звязку з зверненням відповідача [PERSON] до суду з позовом про його виселення без надання іншого житла, 27.12.2017 року він дізнався про шахрайські дії відносно спірного будинку, які вчинили [PERSON] та відповідач [PERSON], а саме, що 21.04.1993 року [PERSON] подарувала відповідачу [PERSON] спірний будинок. 07.07.1998 року відповідач [PERSON] подарувала відповідачу [PERSON] зазначений будинок, тому просить визнати договір дарування від 07.07.1998 року недійсним та розірвати. \~ \~ \~ \~В якості доказів на підтвердження заявлених вимог позивач зазначив, що на час оформлення спірного договору дарування він та відповідачі були прописані та проживали у [INFO], яку він отримав за місцем своєї роботи у 1989 році. Квартира була приватизована ними та продана в 2002 році. На час оформлення договору дарування від 07.07.1998 року відповідачу [PERSON] виповнилось 21 рік, він ніколи не був зареєстрований та не проживав у [INFO], навчався в інституті, грошей для будівництва не мав. \~ \~ \~ \~08.06.1989 року було виготовлено план газопроводу, у якому [PERSON] зазначено власником спірного будинку. З проекту газопостачання від 02.2007 року вбачається, що замовником проекту щодо газопостачання до спірного будинку вказано відповідача [PERSON], тоді як замовником повинен бути власник будинку за договором дарування від 07.07.1998 року, а саме відповідач [PERSON] Відповідно до плану газопроводу від 08.06.1989 року, загальна площа спірного будинку, яка отоплюється газом, становить 62 кв.м., а загальна площа взагалі становить 81.2 кв.м., тоді як у договорі дарування від 07.07.1998 року житлова площа складає 46,70 кв.м., що не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки дійсна житлова площа будинку складала 81,2 кв.м. Тобто на час укладання договору дарування 07.07.1998 року спірного будинку між відповідачами житлова площа становила інший розмір загальної житлової площі. У договору дарування від 07.07.1998 року нотаріус не зазначив, на підставі якого документу він встановив житлову площу будинку. Вважає, що договір дарування від 07.07.1998 року вчинений з порушенням його законних прав та інтересів, так як він перебував з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, за період спільного проживання та за спільні грошові кошти вони знесли будинок та побудували новий з надвірними спорудами для його обслуговування, відповідач [PERSON] ніякого відношення до цього будинку, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, не має. Нотаріус під час посвідчення договору дарування від 07.07.1998 року повинен був взяти від нього заяву про дозвіл/ненадання дозволу на вчинення правочину, але цього не зробив. Крім тому, у порушення своїх службових обовязків, нотаріус не витребував з БТІ довідку про розмір житлового будинку та вартість будинку. Він будь-якого дозволу на посвідчення договору дарування від 07.07.1998 року відповідачу [PERSON] не давав, про що свідчить відсутність відповідної його заяви у нотаріальній справі. Оскільки відповідач [PERSON] ніколи не проживав у спірного будинку та його не будував, будинок у дар не прийняв, вважає, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] вчинили фіктивний правочин, без наміру створення правових наслідків. [PERSON], на яку оформили покупку спірного будинку, також ніколи не проживала у будинку та ним не користувалась, ніколи не була зареєстрована за цією адресою. Про вчинення відповідачами 07.07.1998 року договору дарування він дізнався лише 27.12.2017 року, коли отримав позовну заяву відповідача [PERSON] про його виселення, тому вважає, що відсутні підстави застосування вимог ст.728 ЦК України щодо позовної давності. З посиленням на приписи статей 60, 62, 67, 70 Сімейного кодексу України щодо визнання майна обєктом права спільної сумісної власності подружжя, яке за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат чи витрат другого з подружжя, статей 202, 234, 236, 717, 722, 728 ЦК України вважає, що договір дарування є недійсним, а тому підлягає розірванню. \~ \~ \~ \~У відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала , просила відмовити у їх задоволенні з наступних підстав. \~ \~ \~ \~Вважає безпідставними посилання позивача на фіктивність договору дарування житлового будинку від 07.07.1998 року з підстав не проживання в ньому обдарованого та не реєстрації у ньому. На її думку вказаний договір є укладеним відповідно до положень ст. 722 ЦК України, згідно з якою право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмету договору, або символів речі( ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка відповідно до ч. 4 ст. 722 ЦК України. З договору вбачається, що обдарований [PERSON] прийняв зазначений будинок у дар, оскільки після укладення договору отримав оригінал примірника договору, технічний паспорт, зареєстрував будинок у Волноваському БТІ на своє імя та тримав ключі від будинку. \~ \~ \~ \~Відсутність реєстрації відповідача в спірному будинку, на що посилається позивач як на підставу фіктивності договору, ніяким чином не свідчить про відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. В даному випадку на виконання договору дарування був переданий будинок, тому цей правочин не може бути визнаний як фіктивний. \~ \~ \~ \~Вимоги позивача про розірвання договору дарування будинку за його ініціативою взагалі не ґрунтуються на законі і в позовній заяві не зазначено жодної статті ЦК України, на підставі якої він вважає можливим це зробити. \~ \~ \~ \~Посилання позивача на ст. 728 ЦК України, якою передбачена позовна давність, що застосовується до вимог про розірвання договору дарування, не дає жодної підстави для розірвання договору дарування. \~ \~ \~ \~Посилання позивача на те, що в договорі дарування зазначена житлова площа 46,7 кв.м не відповідає дійсності, так як фактично загальна площа будинку складає 81,2 кв.м, вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки належним документом, в якому зазначається площа будинку, є саме правовстановчий документ, яким в даному випадку є договір дарування від 07.07.1998 року та попередній договір дарування від 21.04.1993 року, в якому також житлова площа будинку зазначена 46, 7 кв.м. Крім того, в плані газопроводу жилого будинку, на який посилається позивач, відображена не житлова, а загальна площа 81, 2 кв.м, яка в договорах дарування взагалі не зазначалась. \~ \~ \~ \~Позивач вважає спірний будинок спільною сумісною власністю подружжя, оскільки він побудований в період сумісного життя на спільні кошти, але згоду на вчинення договору дарування він не надавав. \~ \~ \~ \~Це посилання спростовується самим позивачем, який вказує, що спочатку будинок належав [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 15.04.1988 року, який остання згодом подарувала їй, [PERSON], про що позивачу було достовірно відомо. А тому цей будинок, який отриманий на підставі договору дарування, є її, відповідача, особистою приватною власністю, тому на його відчуження, а саме дарування сину, законом не вимагається згода чоловіка. Отже ніяких порушень закону через відсутність заву-дозволу [PERSON] при оформленні договору дарування допущено не було. Крім того вважає, що позивач не надав ніяких доказів на підтвердження своїх доводів про будівництво ним будинку та вимог визнання його обєктом права спільної сумісною власності подружжя, визнання за кожним із подружжя права на Ѕ частину будинку. 18.01.2018 року ухвалою Волноваського районного суду Донецької області відкрито провадженні у вказаній цивільній справі за правилами загального позовного провадження (а.с. 33). 30.10.2018 року за клопотанням позивача [PERSON] ухвалою Волноваського районного суду Донецької області призначено судову будівельно технічну експертизу, проведення якої доручено Кропивницькому відділенню Київського науково дослідному інституту судових експертиз. На час проведення експертизи провадження у справі зупинене (а.с. 155-157). 04.01.2019 року ухвалою Волноваського районного суду Донецької області провадження у справі поновлено у звязку з надходженням клопотання експерта. 12.02.2019 року у судовому засіданні позивач [PERSON] І відмовився від раніше заявленого клопотання про проведення судової будівельно - технічної експертизи. 21.03.2019 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] про допит свідка [PERSON] У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення аналогічні викладеним у позові, просили позов задовольнити. Додатково пояснили, що документи за оплату вартості будинку під час його купівлі, придбання будівельних матеріалів, виконаних робіт та їх період, вкладені кошти у будівництво будинку та споруд у позивача відсутні. Основна частина ремонтних та будівельних робіт у будинку була проведена протягом 5 років після придбання будинку, тобто приблизно до 1993 року. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявились, подали до суду заяви, в яких просили розглянути справу за їх відсутності, у задоволенні позову відмовити. Представники відповідачів [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечували, та пояснили, що спірний будинок за власні грошові кошти купила [PERSON], мати відповідача [PERSON], оскільки бажала забезпечити житлом свого онука [PERSON] відповідача у справі, який на той час був малолітньою дитиною, зростав без піклування рідного батька. [PERSON] почала упорядковувати будинок за свій рахунок, основні роботи щодо упорядкування житлового будинку закінчила у 1993 році, як зазначив позивач у позові. Незадовго до смерті, з урахуванням неповнолітнього віку онука та діючи у його інтересах, 21.04.1993 року [PERSON] подарувала спірний будинок його матері відповідачу [PERSON] У 1998 році, при досягненні [PERSON] віку 21 рік та після закінчення ним навчального закладу, [PERSON] подарувала йому будинок, про що позивачу було відомо. Позивач ніколи не сплачував будь-які платежі у звязку з утриманням будинку та за користування комунальними послугами, ніколи не приймав участі у будівництві, придбанні будівельних матеріалів. Після продажу належної їм квартири вона та позивач зареєстрували місце проживання у спірному будинку на правах членів сімї [PERSON], з відома власника [PERSON], про що також було відомо позивачу і він був з цим згоден. За змістом позовної заяви позивач визнає, що його права та інтереси було порушено саме під час нотаріального посвідчення у 1988 році договору купівлі-продажу, за яким покупцем зазначено [PERSON] Саме з того часу починається перебіг строку позовної давності у позивача, який ним пропущено, що є самостійною підставою для відмови у позові. Крім тому, під час будівництва будинку у період 1988-1993 р.р. право власності належало [PERSON], а не відповідачу та позивачу, що виключає застосування норм статті 25 КпШС України (ст.ст.62, 70 Сімейного кодексу України) щодо визнання сумісною власністю подружжя майна, яке було власністю одного з подружжя та за час шлюбу істотно збільшилось у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя. Позивач постійно мешкає у спірному будинку з 2002 року офіційно зареєстрований за цією адресою, що є можливим лише за згодою власника житла, тобто відповідача [PERSON], відповідно позивач не міг не знати, що відповідач [PERSON] є власником житла на підставі договору дарування від 07.07.1998 року, а не хтось інший. Третя особа нотаріус Волноваської державної нотаріальної контори [PERSON] у судове засідання не зявилася, позовні вимоги не визнала, проти позову заперечувала, надала суду письмові пояснення по суті позовних вимог, в яких зазначила, що договір дарування будинку № 3 по вулиці Каневського у місті Волноваха був укладений між [PERSON] та [PERSON] 07.07.1998 року та посвідчений нею за реєстровим номером 987 з дотриманням усіх норм діючого на той час законодавства. Сторони для посвідчення договору надали усі необхідні документи, а саме: паспорти, довідки про присвоєння ІПН, правовстановлюючий документ на будинок, договір дарування від 21.04.1993 року. Після перевірок нею за даними Єдиного реєстру заборон, обтяжень, а також встановлення факту, що квартира належить дарувальнику на праві особистої власності на підставі договору дарування від 21.04.1993 року, вона посвідчила укладений між сторонами договір дарування. Просила розглянути справу за її відсутності (а.с.118). Суд, вислухавши пояснення позивача, представників сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи доходить висновку, що позовні вимоги не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] зареєстрували шлюб 14 вересня 1985 року. Зазначена обставина визнана сторонами та їх представниками. З копії свідоцтва про розірвання шлюбу встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що зроблено актовий запис № 83 від 16.102.201 року (а.с. 13). 15 квітня 1988 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі продажу, за яким [PERSON] продала, а [PERSON] купила житловий будинок № 3 житловою площею 37,20 кв.м., на земельній ділянці площею 800 кв.м., разом з надвірними спорудами, по вулиці Каневського у місті Волноваха Донецької області, за 7000 руб. Договір посвідчений Першою Волноваською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 1071, та 12.07.1988 року зареєстровано у Волноваському БТІ, у книзі № 4625 (а.с.47-48). 10 серпня 1988 року рішенням № 192 виконавчий комітет Волноваської міської ради надав [PERSON] дозвіл на будівництво прибудови до житлового будинку розміром 3х4 м. для установки газового обладнання (а.с.73). 21 липня 1988 року рішенням № 171 виконавчий комітет Волноваської міської ради надав [PERSON] дозвіл на будівництво літньої кухні за адресою вул.Каневського, 3 ( а.с.74). 21 квітня 1993 року Першою Волноваською державною нотаріальною конторою посвідчено договір дарування, реєстровий номер 1-729, за яким [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар житловий будинок № 3 по вулиці Каневського у місті Волноваха Донецької області, житловою площею 46,7 кв.м., на земельній ділянці площею 800 кв.м., який належав дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу від 15 квітня 1988 року, реєстровий номер 1071, та зареєстрованому у Волноваському БТІ 12.07.1988 року № 4625 ( а.с.44-46). У подальшому 07 липня 1998 року державним нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори посвідчений договір дарування, реєстровий номер 987, за яким [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар житловий будинок № 3 по вулиці Каневського у місті Волноваха Донецької області, житловою площею 46,70 кв.м., на земельній ділянці площею 918 кв.м., разом з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який належав Дарувальнику на підставі договору дарування від 21.04.1993 року, реєстровий номер 1-729. Договір дарування зареєстрований у Волноваському БТІ 14.07.1998 року, реєстровий номер 4625 книга 17 ( а.с.14). Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що є сусідкою відповідача [PERSON], межує з нею городами. Відносини між ними добросусідські. Батьків [PERSON] вона знає ще з 1989 року, з того часу, як вони придбали спірний будинок. На час придбання будинок був у нормальному, придатному для життя стані. Після придбання будинку батьки [PERSON] провели у ньому поліпшення. Батько придбав на заводі цеглу. Інший зять, не [PERSON], допомагав у проведенні відновлюваних робіт, займався обкладанням будинку цеглою. Від них вона ніколи не чула, щоб [PERSON] робив якийсь вклад у будівництво. На той час [PERSON] з [PERSON] проживали в квартирі. В 1993 році [PERSON] разом із сином переїхала жити до батьків. Після чого батьки оформили будинок на неї, для того щоб в онука було житло. Приблизно у 2001 -2002 році [PERSON] І також став зявлятися в будинку. Останнім часом [PERSON] скаржилась їй по сусідські на сварки та скандали з боку [PERSON] Вона скаржилась на те, що чоловік зловживає спритними напоями, застосовує до неї фізичне насилля. Вона, [PERSON], також неодноразово чула сварки між [PERSON] та [PERSON] Були випадки коли він ображав її та її чоловіка нецензурною лайкою. Відповідно до ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.ст.13, 78, 81 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Частиною 2 ст. 263ЦПК України визначено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Частино. 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалено на підставі повно і всебічного зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Щодо заявлених позовних вимог, суд вважає за правильне керуватися нормами ЦК УРСР в\~редакції 1963\~року,\~Кодексу про\~брак і\~сім'ю\~України в\~редакції 1969\~року оскільки\~згідно п.\~4\~Перехідних положень\~ГК України в редакції 2003 року,\~Цивільний кодекс\~України 2003 року застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після вступу його в силу. Щодо цивільних правовідносин, що виникли до вступу в силу Цивільного кодексу\~України в редакції 2003 року, його положення застосовуються до тих прав і обов'язків, які виникли або продовжують існувати після вступу його в силу. Згідно ст.86\~ЦК УРСР в редакції 1963 року право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в\~\~Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Відповідно до частини 1 статті 22 Кодексу про шлюб і сімю України в редакції 1969 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Статтею 24 КпШС України визначено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. За частиною третьою цієї статті кожен з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Приписами статті 25 цього Кодексу передбачено, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя, воно може бути визнано судом спільною сумісною власністю подружжя. Позивач посилається на статтю 62 Сімейного кодексу України, яка містить відповідну норму та узгоджується з вимогами статті 25 КпШС України в редакції 1969 року. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. З аналізу наведеного вбачається, що спільним майном подружжя, якщо в період шлюбу істотно збільшилась його цінність внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, відповідно до ст. 25 КпШС України може бути визнано будинок, який є власністю одного з подружжя на підставах, зазначених у статті 24 КпШС України. Як вбачається із позовної заяви, матеріалів справи і сторонами в судовому засіданні визнано та не заперечується, за договором купівлі-продажу від 15 квітня 1988 року покупцем спірного будинку є одноособово [PERSON], яка 12.07.1988 року зареєструвала своє право власності у Волноваському БТІ. 21 липня 1988 року та 10 серпня 1988 року вона отримала дозволи на будівництво відповідно літньої кухні та добудови до житлового будинку, будівництво та реконструкція розпочалась відразу після покупки та була закінчена протягом пяти років щодо житлового будинку, тобто у 1993 році, після чого протягом трьох років закінчено будівництво надвірних споруд, тобто до 1996 року. За вказаних обставин спірний будинок не може бути визнаний спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON], оскільки житловий будинок не було придбано у власність у вказаний період ні позивачем, ні відповідачем та не належав жодному з подружжя, а належав на праві власності [PERSON], що є матірю відповідача [PERSON], що виключає застосування до спірних правовідносин норми ст. 25 КпШС України. Само по собі будівництво надвірних (господарських) споруд та будівель у наступні три роки правового значення не має, оскільки вони є невідємною частиною житлового будинку, їх будівництво не має самостійного значення для визнання усього майна сумісною власністю подружжя, може бути підставою для відшкодування зроблених одним із подружжя витрат за наявності відповідних вимог. Але при цьому суд звертає увагу на те, що під час розгляду справи з боку позивача взагалі не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що він приймав участь у такому будівництві і що за цей час цінність спірного будинку істотно збільшилась за рахунок його грошових або трудових затрат. Надані позивачем фотографії на а.с. 38, на думку суду, не є належним доказом на підтвердження вказаних обставин, оскільки не містять жодної інформації щодо предмета доказування. З урахуванням викладеного вище суд доходить висновку, що не фіксування документально обєму проведених після 21.04.1993 року будівельних робіт та їх вартості, не надання доказів вкладення спільних сумісних коштів в будь-яке будівництво після 21.04.1993 року, виключає підстави для задоволення вимог про визнання спірного будинку обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності за кожним з них на Ѕ його частку. Інші доводи позивача, наведені у позовній заяві, не спростовують зазначені обставини. За таких обставин суд вважає за необхідне вимовити у задоволенні позовних вимог у цій частині за необґрунтованістю. Відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним та розірвання договору дарування будинку,за яким [PERSON] подарувала будинок [PERSON], оскільки дані позовні вимоги є похідними від первісної позовної вимоги.

Outcome: dismissed