Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до відповідачів [PERSON] сільської ради Обухівського району Київської області, [PERSON] районної державної адміністрації Київської області, в якій посилається на те, що її померла мати [PERSON] приватизувала земельну ділянку, але правовстановлюючий документ було видано вже після її смерті, тому вона не може оформити право на спадщину на цю ділянку. Загалом просила визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 № 209481 від 01.06.2001 року, що виданий на імя [PERSON], визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку площею 2,589 га, розташовану на території [PERSON] сільської ради Обухівського району Київської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала померлій 13 лютого 2001 року [PERSON]. Під час судового розгляду до участі в справі в якості співвідповідачів було залучено інших спадкоємців [PERSON], [PERSON] В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на те, що видача правовстановлюючого документу після смерті власника свідчить про його недійсність, що перешкоджає позивачеві оформити спадщину матері, не заперечив проти винесення заочного рішення. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Обухівського району Київської області, відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання повторно не зявились, хоч про час і місце судового розгляду належно повідомлені, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позов визнали. Представник відповідача [PERSON] районної державної адміністрації Київської області в судове засідання не зявився повторно, хоч про час і місце слухання справи належно повідомлений, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, але позиції по суті позовних вимог не висловив. Враховуючи повторну неявку відповідачів, суд вважав можливим вирішити спір на підставі наявних у справі доказів у порядку ч.1 ст.224 ЦПК України. Вислухавши представника позивача, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. [PERSON] належала земельна ділянка площею 2,589 га, розташовану на території [PERSON] сільської ради Обухівського району Київської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується копією державного акту, довідкою. 13 лютого 2001 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Позивач звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини як спадкоємець за законом, що підтверджується матеріалами спадкової справи. У видачі свідоцтва про право на спадщину відносно спірного майна позивачеві було відмовлено по причині відсутності оригіналу правовстановлюючого документу на імя спадкодавця, що підтверджується листом нотаріуса, матеріалами спадкової справи. У встановленому чинним законодавством порядку видачу правовстановлюючого документу на земельні ділянки на імя померлого не було завершено, що перешкоджає позивачеві реалізувати свої передбачені законодавством права спадкоємця, тому справа щодо невизнаних прав позивача як спадкоємця підлягає судовому розгляду на підставі ст.ст. 1, 3, 15 ЦПК України, ст.ст.15,16 ЦК України. Згідно ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст.392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право власності померлої на спірну земельну ділянку виникло на законних правових підставах, до цього часу це право не припинялось і не оспорювалось, неоформлення правовстановлюючого документа не позбавляє прав власності. До складу спадщини згідно чинного законодавства входять усі права та обовязки спадкодавця, в тому числі і щодо власності на спірне майно. Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Позивач відноситься до першої черги спадкоємців за законом, інші спадкоємці не заперечили проти позову, тому визнання ними позову в цій частині не суперечить закону і не порушує права інших осіб. При цьому позивач довела у судовому засіданні належними і допустимими доказами своє право на спадщину відносно майна померлої матері, тому за нею можливо визнати право власності в судовому порядку. Поряд з тим, суд вважає необґрунтованими і безпідставними інші позовні вимоги про визнання державного акту недійсним, оскільки вони не знайшли обєктивного підтвердження, не відносяться до кола порушених прав позивача, які б підлягали судовому захисту, не грунтуються на поданих суду доказах. Так, будь-яких порушень законодавства при набутті спадкодавцем [PERSON] права на спірну земельну ділянку не зазначено у позові та не встановлено під час судового розгляду, тому суд виходить із того, що за життя вона в установленому законом порядку виконала всі необхідні дії для набуття права на землю, але не отримала правовстановлюючий документ із незалежних від її волі причин через тривалість його виготовлення уповноваженими державними органами. Оспорюваний державний акт у встановленому законом порядку був виготовлений, оформлений, підписаний уповноваженими посадовими особами, але не був виданий власнику через її смерть. Вказані обставини не свідчать про недійсність правовстановлюючого документа на землю. Крім того, через те, що оспорюваний державний акт фактично не був отриманий власником процедура його видачі не може вважатись завершеною, тому достатніх правових підстав вважати його виданим немає. Крім того, визнання недійсним правовстановлюючого документа на спадкове майно фактично позбавляє спадкоємця можливості успадкувати таке майно, що свідчить про неналежність обраного позивачем способу захисту своїх інтересів в цій частині позовних вимог. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Вивчивши і проаналізувавши всі матеріали справи у їх сукупності, встановивши місце і час відкриття спадщини, коло спадкоємців, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна, враховуючи відсутність заперечень відповідачів, суд вважає частково доведеними під час розгляду спору посилання позову про порушення законних прав та інтересів позивача, тому суд приходить до висновку про можливість судового захисту прав позивача шляхом визнання права власності відносно земельної ділянки. За таких обставин, позов слід задовольнити частково.

Outcome: partial