Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до ФОП [PERSON] про стягнення грошових коштів. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що між позивачем та ФОП [PERSON] у вересні місяці 2019 року була попередня домовленість про укладення договору купівлі-продажу торгового обладнання, а саме - двох торгових павільйонів (мафів) та двох торгових візків. У зв`язку з цим, на рахунок ФОП [PERSON] , відкритого у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за № [NUMBER] , позивачем особисто та на його прохання через [PERSON] були здійснені поповнення готівкою у терміналі самообслуговування «ПРИВАТБАНК» 17.09.2019 на суму 15 000, 21.09.2019 на суму 11 055,28 грн., 23.09.2019 на суму 4000 грн, 28.09.2019 на суму 5000 грн., 01.10.2019 на суму 6970,97 грн., 23.10.2019 на суму 9000 грн, 24.10.2019 на суму 4000 грн., 28.10.2019 на суму 8000 грн., а всього на 63026,25 грн. Вказані обставини підтверджуються доданими до позовної заяви квитанціями. Також, як на факт попередньої домовленості про купівлю торгового обладнання та здійснення попередньої оплати за устаткування, позивач посилається на електронну переписку між позивачем та ФОП [PERSON] . Таким чином, між позивачем та відповідачем склались правовідносини з приводу попередньої домовленості про купівлю - продаж торгового обладнання, а саме двох торгових павільйонів (мафів) та двох торгових візків. Раніше (у 2017 році, 2018 році в першій половині 2019 року) позивач та відповідач мали між собою договірні зобов`язання, які виконувались сторонами договору без будь-яких порушень, разом з тим, останні договірні зобов`язання відповідач не виконав, хоч і отримав від позивача грошові кошти. Починаючи з 01.08.2016 р. (у межах заявлених позовних вимог) відповідач зберігає майно позивача, а саме грошові кошти у розмірі 63 026, 25 грн. без достатніх правових підстав, а тому ці грошові кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Ухвалою судді від 14.02.2020 було відкрито провадження у вказаній справі, з призначенням розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою судді від 07.04.2020 визначено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач у судове засідання не з`явився, про розгляд справи сповіщався належним чином. Відповідач у судове засідання не з`явився, про розгляд справи сповіщався належним чином. 11.06.2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що дійсно між позивачем та відповідачем виникли договірні відносини -було укладено договір купівлі -продажу торгового обладнання, при цьому, позивач зобов`язався здійснити 100 % попередню оплату у розмірі 131 400 грн. за торгове обладнання, а саме: 37 000 грн. за кожен з двох павільйонів (мафів) та 13 500 грн. за кожен з трьох торгових візків, а також 8 500 грн. за меблі та 4200 грн. за кожне з двох вікон. Позивач частково виконав обов`язок з попередньої оплати замовленого торгового обладнання. Також, відповідач не вів переписки з позивачем у тому вигляді в якому вона була надана суд, безліч повідомлень видалено. Позивач не звертався до відповідача з вимогою про поставку торгового обладнання, не вивіз вже виготовлене торгове обладнання, натомість вимагає від відповідача повернення грошових коштів, які він вважає набутими безпідставно. Отже, між наявний спір, що виник з приводу виконання договірних зобов`язань, але позивач просить суд стягнути кошти, як за майно набуте без достатніх правових підстав, тому позов є безпідставним. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини. Зі змісту позовної заяви, між позивачем [PERSON] та ФОП [PERSON] у вересні місяці 2019 року була попередня домовленість про укладення договору купівлі-продажу торгового обладнання, а саме - двох торгових павільйонів (мафів) та двох торгових візків. У зв`язку з вищевикладеним, на рахунок ФОП [PERSON] , відкритого у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за № [NUMBER] , позивачем особисто та на його прохання через [PERSON] були здійснені поповнення готівкою у терміналі самообслуговування «ПРИВАТБАНК». Також, факт попередньої домовленості про купівлю торгового обладнання та здійснення попередньої оплати за устаткування підтверджується роздруківкою електронної переписки між позивачем та відповідачем. Надаючи правову оцінку фактичним відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке. Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (в певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, установлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Відповідно до абзацу 4 ч. 1 ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Відповідно до ст. 655, ч. 1 ст.656 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Таким чином, між позивачем та відповідачем виникли договірні правовідносини, факт чого не заперечують сторони. Водночас, суд враховує, що ч. 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 (провадження №12-161гс19) вказано, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Разом з тим, згідно зі ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. Аванс не має забезпечувальної функції. Якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові. У зв`язку з домовленістю сторін, на рахунок ФОП [PERSON] , відкритого у ПАТ КБ «ПриватБанк», позивачем особисто були здійснені платежі готівкою у терміналі самообслуговування, а саме згідно наданих копій квитанцій 17.09.2020 на суму 15 000 грн.; 21.09.2019 на суму 11 055, 28 грн.; 23.10.2019 на суму 9000 грн., а всього 35 055, 28 грн. Таким чином, судом встановлено, що позивачем були здійснені на рахунок відповідача платежі у терміналі самообслуговування, у якості авансу за торгове обладнання (двох торгових павільйонів (мафів) та двох торгових візків. Відповідач в свою чергу умови договору купівлі - продажу не виконав, поставку торгового обладнання не здійснив, на вимогу позивача повернути сплачені грошові кошти не відреагував. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Натомість, стороною відповідача не додано жодних доказів того, що ним виконані договірні зобов`язання або ж здійснено повернення грошових коштів, внаслідок невиконання умов договору, які були сплачені позивачем. При цьому, вирішуючи питання про повернення грошових коштів позивачу суд враховує лише ті транзакції, за якими кошти були перераховані особисто позивачем, оскільки доказів того, що платежі від третіх осіб, які були здійснені на рахунок відповідача, були спрямовані за призначенням саме з метою виконання договірних зобов`язань між позивачем та відповідачем матеріали справи не містять, а ухвала суду про витребування письмових доказів на підтвердження здійснення платежів, виконана не була, а тому з урахуванням викладеного суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Суд вирішує питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial