Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що з 26 травня 1988 року по 13 листопада 2019 року працював на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» та наказом №222-к від 14 листопада 2019 року його було звільнено внаслідок невідповідності стану здоровя, що перешкоджає продовженню даної роботи за п. 2 ст. 40 КЗпП України. Середньоденна заробітна плата позивача на день звільнення складає 818,79 гривень. Згідно виписки за картковим рахунком [PERSON] остаточний розрахунок з останнім при звільненні було здійснено 13 травня 2020 року платежем у сумі 70474,99 гривень. Загальна кількість робочих днів за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 14 листопада 2019 року і до дня фактичного розрахунку - 13 травня 2020 року, становить 122 робочих дні, а тому розмір середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні становить 99892,38 гривень. Тому, позивач просить суд стягнути з Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» на його корить середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 99892,38 гривень без утримання податків та обов`язкових зборів. Ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 05 серпня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін, призначено судове засідання з розгляду справи на 05 жовтня 2020 року (а.с. 23). Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позов, згідно з яким ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1»зазначає, що [PERSON] було звільнено з підприємства наказом №222-к від 13 листопада 2019 року на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з виявленою невідповідністю стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи. Сума до сплати, яка належала позивачу на час звільнення становила 82948,37 гривень. Остаточний розрахунок з [PERSON] було здійснено 13 травня 2020 року. Так, джерелами виплати заробітної плати працівникам ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» є кошти державного бюджету та кошти від реалізації вугільної продукції. Заборгованість позивача може бути погашена тільки за рахунок коштів від реалізації вугільної продукції. Коштами від реалізації була сплачена заборгованість з виплати заробітної плати за листопад-грудень 2019 року у порядку черговості виникнення заборгованості із заробітної плати. У зв`язку з відсутністю у підприємства грошових коштів на виплату заробітної плати та введенням простою на підприємстві з грудня 2019 року, несплатою в повному обсязі з підприємством за поставлену вугільну продукцію з боку покупців, ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» не мало можливості розрахуватись з позивачем у строки визначені ст. 116 КЗпП. Тому, відповідач посилаючись на правовий висновок, викладений у постанові Великої палати Верховного суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, та заявляючи про не співмірність середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з сумою заборгованістю перед позивачем, оскільки така заборгованість виникла з причин, які не залежать від підприємства, відповідач просить суд зменшити розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні на п`ятдесят відсотків. Відповідач просив суд справу розглянути без участі представника ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» (а.с. 26-27). Від позивача на адресу Вугледарського міського суду Донецької області надійшла відповідь на відзив та заява про розподіл судових витрат згідно з якими [PERSON] зазначає, що згідно статутних документів ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» не є бюджетною установою, яка утримується за рахунок бюджетних коштів, натомість воно є державним підприємством, яке самостійно веде господарську діяльність та має на меті отримання прибутку від реалізації добутої вугільної продукції, а тому посилання відповідача щодо відсутності коштів для здійснення розрахунку з позивачем є безпідставними та необґрунтованими. Більш того, сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності перед звільненим працівником та не може бути поважною причиною для незастосування до роботодавця відповідальності за ст. 117 КЗпП України, інших доказів відсутності вини підприємства у несвоєчасному розрахунку при звільненні суду відповідачем не надано. Позивач вважає вимоги позову співмірними із розміром компенсації за несвоєчасно виплачену йому заробітну плату, оскільки період за який відповідачем не виплачувалась заробітна плата становить шість місяців, розмір заробітної плати [PERSON] при звільненні становив 82948,37 гривень,а остаточний розрахунок здійснений лише 13.05.2020 року. Окрім того, позивач просив суд ухвалюючи рішення у даній цивільній справі вирішити питання щодо розподілу між сторонами судових витрат шляхом стягнення з ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» на його користь суму сплаченого судового збору у розмірі 998,92 гривень (а.с. 38-39, 40). Від відповідача не надходило клопотань про розгляд справи у поряду загального позовного провадження. Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, передбачених ч. ч. 5, 7 ст. 279 ЦПК України, від сторін не надходило. Суд, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, дослідивши які вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 26 травня 1988 року по 30 липня 1988 року, з 29 грудня 1988 року по 03 квітня 1989 року, з 22 серпня 1991 року по 13 листопада 2019 року працював на Державному підприємстві «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» та був звільнений 13 листопада 2019 року наказом № 222-к від 14 листопада 2019 року внаслідок невідповідності стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи, на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується трудовою книжкою серії [NUMBER] від 03 серпня 1988 року (а.с. 9-11). Відповідно до листа Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» №614 від 13 березня 2020 року [PERSON] було звільнено з підприємства 13 листопада 2019 року згідно наказу №222-к від 14 листопада 2019 року. Середньоденна заробітна плата на день звільнення складає 818,79 гривень. Середньомісячна заробітна плата на день звільнення складає 17603,96 гривень (а.с. 12). Відповідно до виписок з карткового рахунку [PERSON] від 16 березня 2020 року, від 31 травня 2020 року та платіжного доручення №2339 від 12 травня 2020 року остаточний розрахунок з [PERSON] з всіх належних йому сум було здійснено 13 травня 2020 року (а.с. 14, 15, 29). Згідно актів про початок цілозмінних простоїв по ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» від 08 грудня 2019 року, 02 січня 2020 року, від 03 лютого 2020 року, від 19 березня 2020 року та акту про продовження цілозмінних простоїв від 02 квітня 2020 року, від 25 червня 2020 року, від 01 липня 2020 року через відсутність розрахунків збоку ДП «Даржвуглепостач» та «ПАТ «Центренерго» за відвантажену вугільну продукцію відповідач не має змоги сплатити заробітну плату. З 19 березня 2020 року ПрАТ ДТЕК «ПЕМ-ЕНЕРГОВУГІЛЛЯ» припинило постачання електроенергії відповідачу через заборгованість за спожиту електроенергію, у зв`язку з чим були розпочаті цілозмінні простої підприємства (а.с. 31-34). Так, в судовому засіданні встановлено, не оспорюється сторонами та у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, що [PERSON] дійсно працював на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» та був звільнений з підприємства 13 листопада 2019 року на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України. В день звільнення з останнім не було проведено повного розрахунку всіх належних йому сум, остаточний розрахунок з позивачем було здійснено 13 травня 2020 року. Середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 818,79 гривень, оскільки кожна зі сторін посилається на зазначені обставини як в досліджених письмових доказах, так і в наданих суду позові та відзиві на позов. Згідно статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 рудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При визначенні середньої заробітної плати слід керуватися вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями) (далі - Порядок). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. З п. 2 вказаного Порядку вбачається, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що середньоденний заробіток [PERSON] на день звільнення становить 818,79 гривень, що підтверджується листом Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» №614 від 13 березня 2020 року, не оспорюється сторонами та не підлягає доказуванню. Згідно з п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Таким чином, під час проведення розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки розрахунку при звільненні з використанням даних про середній заробіток позивача. Позивачем визначена загальна сума стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв`язку із звільненням з роботи за період з 14 листопада 2019 до дня фактичного розрахунку - 13 травня 2020 року, у розмірі 99892,38 гривень, яку останній вираховував виходячи з 122 робочих днів за які має бути оплачений середній заробіток та середньоденного заробітку - 818,79 гривень, однак з зазначений розрахунок здійснено з арифметичними помилками, а тому суд не може погодити з даним розрахунком позивача. Так, розмір компенсації середнього заробітку за період, коли з вини відповідача з позивачем не було здійснено розрахунок при звільненні, а саме, за період з 14 листопада 2019 року по день здійснення повного розрахунку з позивачем, а саме по 13 травня 2020 року, включно, становить 100711,17 гривень (123 робочих дні х 818,79 гривень = 100711,17 гривень). Однак, зважаючи, що позивач заявляє вимогу про стягнення з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку у зв`язку із звільненням з роботи у розмірі 99892,38 гривень, суд, виходячи з принципу диспозитивності, розглядаючи справу не інакше як в межах заявлених, приходить до висновку про доцільність задоволення зазначеної вимоги позову. Більш того, враховуючи, що при здійсненні розрахунку середньоденної заробітної плати [PERSON] та як наслідок при розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні останнього враховувались грошові виплати заробітної плати позивача до утримання з них податків та обов`язкових зборів, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні вимог позову в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні без утримання податків та обов`язкових зборів. Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву зазначаючи про необхідність зменшення розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з його не співмірністю з розміром невиплаченої при звільненні заробітної плати, посилається на висновки викладені у постанові Великої палати Верховного суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, яка визначає умови/підстави та обставини, які мають бути враховані судом при визначенні такої співмірності. Так, відповідач у своєму відзиві зазначає, що вина підприємства у несвоєчасній виплаті належних позивачеві на день звільнення сум відсутня, оскільки на підприємстві було введено простій через припинення постачання електроенергії, а також наявність численних боргів перед підприємством через несплату за поставлене вугілля. Однак, суд критично ставиться до вищезазначених посилань відповідача, оскільки [PERSON] виконував покладені на нього трудові зобов`язання, а Державне підприємство «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1», здійснюючи підприємницьку діяльність, не виконало свої зобов`язання перед звільненим працівником, а відсутність у підприємства грошових коштів не може бути підставою для невиплати працівникові заробітної плати та/або сум належних при звільнені. Окрім того, відповідач у відзиві на позов не визначає, які саме заходи були вжиті підприємством для здійснення щонайшвидшої виплати звільненому працівникові належних йому сум та узгодження з останнім можливого часу/графіку проведення такої виплати. Більш того, суд вважає необхідним зауважити, що на час звільнення [PERSON] сума несплаченої відповідачем заробітної плати складала 82948,37 гривень, на що посилається підприємство у своєму відзиві на позов, яка була сплачена лише 13 травня 2020 року, а тому, суд приходить до висновку, що при стягненні з Державне підприємство «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 99892,38 гривень буде в повній мірі дотримано балансу та принципу співмірності між розміром невиплаченої при звільненні заробітної плати та стягуваної з підприємства компенсації. Вирішуючи питання щодо розподілу між сторонами судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з наданої до суду квитанції № 0.0.1778645609.1 року від 22 липня 2020 року [PERSON] було сплачено судовий збір за подання до суду даного позову у сумі 998,92 гривень. Виходячи з вищевикладеного, приймаючи до уваги, що суд дійшов висновку про доцільність задоволення вимоги позову [PERSON] в частині стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 998,92 гривень. Оскільки, відповідно до вимог статті 279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, тому, відповідно до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі викладеного,

Outcome: partial