Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відділу Державної виконавчої служби Герцаївського районного управління юстиції, [PERSON] про повернення права власності на земельну ділянку, яке втрачено внаслідок неправомірних дій державного виконавця. Посилається на те, що вироком Герцаївського районного суду Чернівецької області від 31 травня 2006 року його було засуджено за ст. 115 ч. І КК України на 10 років позбавлення волі та задовольняючи цивільний позов, з нього було стягнуто на користь потерпілого [PERSON] заподіяну шкоду в розмірі 17675 грн. Позов він визнав в повному обсязі і був згідний відшкодувати шкоду потерпілому добровільно. В серпні 2013 році, звільнившись з місцях позбавлення волі йому стало відомо, що працівник Державної виконавчої служби в рахунок погашення боргу передав у власність потерпілому [PERSON] земельну ділянку площею 0,3906 га, яка, згідно державного акту III- ЧВ № 003617 від 24.12.2001 року належала йому на праві приватної власності. Таким чином, відчуження земельної ділянки було здійснено державним виконавцем без його відома і згоди. Вважає дії державного виконавця неправомірними, оскільки ним не дотримані вимоги ст. 143 ЗК України,так як припинення його прав на земельну ділянку мало відбутись лише за рішенням суду. Крім цього в цей час був мораторій на продаж (відчуження) земельних ділянок. Також державний виконавець порушив вимоги ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» оскільки мав право вилучати у боржника і передати стягувачу тільки ті предмети, які зазначені у виконавчому документі, згідно ст. 62 ЗК «Про виконавче провадження» можлива реалізація арештованого майна, на яке звернено стягнення, крім майна вилученого з обігу згідно із законом. Оскільки земельні ділянки сільськогосподарського призначено згідно мораторію були вилучені з обігу, тому такі землі не могли бути зазначені у виконавчому документі, який знаходився у провадженні державного виконавця . Тому, просить суд визнати неправомірним і скасувати акт від 26 лютого 2008 року про передачу його земельної ділянки [PERSON], визнати недійсним державний акт на право власності на спірну земельну ділянку на ім'я відповідача [PERSON] та визнати дійсним державний акт на право власності на землю на ім'я позивача [PERSON] В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали з підстав зазначених у позовній заяві та просили його задовольнити. Також позивач додав, що у нього були грошові кошти оскільки він отримував пенсію під час його засудження, крім цього в місцях позбавлення волі він працював, тому стягнення на його земельну ділянку не мало відбутись. Він чекав виконавчого листа, щоб перерахувати кошти та так і не дочекався, йому стало відомо про те, що у нього відібрали земельну ділянку лише після звільнення з місць позбавлення волі. Представник відповідача відділу державної виконавчої служби Герцаївського РУЮ Лупу В.К. позов не визнав та суду пояснив, що в процесі виконання вироку суду, а саме виконавчого листа з приводу стягнення з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] порушень закону не було допущено, оскільки сума, яка підлягала до стягненню було надто великою, в добровільному порядку позивач не відшкодував завдану шкоду, тому, направивши відповідні запити та встановивши, що боржник є власником земельної ділянки, було прийнято рішення накласти арешт та звернути стягнення на земельну ділянку позивача. Земельна ділянка під мораторій на відчуження не підпадала, тому звернулись до вповноваженої на те організації, щоб провести аукціон. Оскільки аукціон двічі не відбувся відповідачу [PERSON] було запропоновано залишити за собою цю земельну ділянку. [PERSON] погодився та написав заяву, тому було винесено постанову та складений акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, які були передані нотаріусу для оформлення відповідного свідоцтва. Про ці всі дії з дотриманням норм законів було повідомлено позивача, але довести це не можливо через те, що за спливом строків зберігання , виконавче провадження було знищено, про що свідчить відповідний акт. Позов вважає безпідставним та в його задоволенні просив відмовити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов не визнали пояснивши, що дійсно державний виконавець запропонував залишити собі земельну ділянку позивача в рахунок погашення боргу, оскільки вона не продається з аукціону та вирішив, що інше не зможе отримати та погодився. Вважають, що позивач знав про передачу земельної ділянки [PERSON] оскільки стільки років землю саме він обробляє та сплачує податок, позовна давність позивачем навмисно порушена, тому просять в позові відмовити за позовною давністю. Суд, заслухавши сторін та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Вироком Герцаївського районного суду від 31 травня 2006 року позивача [PERSON] було засуджено за ст. 115 ч. 1 КК України до 10 років позбавлення волі та з засудженого на користь потерпілого - відповідача по справі вирішено стягнути матеріальну та моральну шкоду на загальну суму 17675 грн. Про стягнення шкоди був виписаний виконавчий лист 1-31 від 03 жовтня 2006 року, який перебував на виконанні у відділі ДВС Герцаївського районного управління юстиції, що випливає з копії вироку, акту знищення виконавчих проваджень, копії процесуальних документів державного виконавця та інших письмових доказів. Главою 4 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 р. за № 606-ХІУ (з подальшими змінами та доповненнями) передбачено, що при здійснені виконавчих дій державний виконавець вправі звертати стягнення на майно боржника, в тому числі і на нерухоме майно та земельні ділянки, які підлягають реалізації спеціалізованими організаціями на прилюдних торгах. Відповідно до п. 5.1.3. Інструкції про проведення виконавчих дій за наявності даних про кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах та на зберіганні в банках чи інших кредитних установах, на них накладається арешт, про що виноситься постанова державного виконавця. У разі відсутності у боржника коштів та цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається на належне боржникові інше майно. Остаточно черговість стягнення на кошти та інше майно боржника визначається державним виконавцем. Таким чином суд вважає, що встановивши відсутність грошових коштів у позивача, чи їх недостатність, державний виконавець мав право звернути стягнення на майно позивача. Згідно ч. 1 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» та п. п. 5.12.1. Інструкції про проведення виконавчих дій реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом та майна, зазначеного в ч. 8 ст. 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах. Відповідно до п. 15 Перехідних положень Земельного кодексу України - до набрання чинності законами України про державний земельний кадастр та про ринок земель, але не раніше 1 січня 2012 року, не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб. Таким чином земельна ділянка, що належала позивачу на підставі державного акту на право власності на землю ІІІ-ЧВ №003617 від 24 грудня 2001 року площею 0,3906 га з цільовим призначенням, для ведення особистого підсобного господарства, не підпадала під заборону відчуження, що також підтверджується копією зазначеного державного акту про право власності на землю та довідкою відділу Держземагенства у Герцаївському районі від 16 січня 2014 року № 17/03/4-14. Як вбачається з копій процесуальних документів державного виконавця ВДВС Герцаївського РУЮ ( постанова та акт передачі майна відповідачу [PERSON]) 21 березня 2017 року актом опису та арешту майна державним виконавцем на виконання рішення суду накладено арешт на приватизовану земельну ділянку 0,3906 га, кадастровий № 7320786200:03:001:0031, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства в с. Радгоспівка Герцаївського району , а 17 вересня 2007 року матеріали направлені для реалізації через торгівельну організацію ТОВ « Мультісервіс» та оскільки торги двічі не відбулись 13 лютого 2008 року державний виконавець на підставі ст. 61, п.6 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» та п. 5.12.7. Інструкції про проведення виконавчих дій запропонував відповідачу [PERSON] залишити за ним непродане майно та останній погодився. Тому 25 лютого 2008 року державним виконавцем винесено постанову та складений акт про передачу майна (спірної земельної ділянки) відповідачу [PERSON] в рахунок погашення боргу. У п. 5.11 Інструкції про проведення виконавчих дій зазначено, що акт про проведення прилюдних торгів затверджується начальником відповідного органу державної виконавчої служби і є підставою для видачі відповідним органом свідоцтва про право власності. Це свідоцтво є підставою для видачі відповідним органом акту про право власності на земельну ділянку в порядку передбаченому законодавством. У відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Що стосується тверджень позивача про те, що нібито державний виконавець йому не повідомив про звернення стягнення на його земельну ділянку, а він чекав в місцях позбавлення волі виконавчий лист та накопичив грошові кошти для добровільного відшкодування відповідачу завданої шкоди, то суд вважає, що дані факти позивач не довів, оскільки згідно доданої ним довідки про звільнення, яка свідчить про наявність у нього не повної необхідної суми для погашення боргу лише на час звільнення, тобто у 2013 році, а борг за вироком суду з 2006 року, будь-яких доказів про те, що позивач намагався відшкодувати завдану шкоду в добровільному порядку суду не надав, крім цього про те, що позивачу було відомо про звернення стягнення на його земельну ділянку у 2009 році свідчить копія його звернення до Генерального прокурора України за захистом своїх прав на спірну земельну ділянку. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Зважаючи на те, що за спливом строків зберігання виконавче провадження на підставі виконавчого листа 1-31 від 03 жовтня 2006 року Герцаївського районного суду про стягнення боргу з позивача [PERSON] на користь [PERSON] згідно акту від 30 грудня 2011 року знищено, суд вважає наявність акту знищення виконавчого провадження та копії документів державного виконавця, що перебували у приватного нотаріуса [PERSON] з приводу видачі свідоцтва про передачу майна стягувачу [PERSON] є достатніми для підтвердження правомірності дій державного виконавця при виконанні вироку Герцаївського районного суду від 31 травня 2006 року в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] Прилюдні торги за своєю правовою природою згідно з ст. 650 ЦК України визнаються способом укладення договору купівлі-продажу, в якому продавцем з правом продажу майна визнається за ст. 658 ЦК України не власник, а орган стягнення, який за Законом має право здійснювати примусову реалізацію такого майна. Власником цього майна стає покупець, який запропонував за нього у ході торгів найвищу ціну. З детального аналізу норм законів, зокрема п. ґ ст. 143 ЗК України та на який посилається в своїй позовній заяві позивач, згідно якого примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов'язаннях власника цієї земельної ділянки, вбачається що ця норма закону стосується зобов'язального права. Крім цього, ні Закон «Про виконавче провадження», ні Інструкція про проведення виконавчих дій, не вимагає звернення державного виконавця до суду за таким дозволом для реалізації арештованого майна. Тому суд приходить до висновку що позов не є обґрунтованим та не підлягає задоволенню. На підставі гл. 4ст.ст. 61,62 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 р. за № 606-ХІУ, п. 5.1.3, 5.11, 5.12.1, 5.12.7 Інструкції про проведення виконавчих дій, ст. ст. 650 ,658ЦК України, п. 15 Перехідних положень Земельного кодексу України, п. «ґ» ст. 143 ЗК України,

Outcome: dismissed