Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення грошових коштів (аліментів) на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів на місяць до повноліття дитини та аліменти на утримання дружини у твердій грошовій сумі у розмірі 800 грн. щомісяця. В позовній заяві позивач вказала, що з 10 жовтня 2015 року вона перебуває у шлюбі з відповідачем [PERSON], від якого мають спільну дитину - сина [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини з відповідачем припинені, їх відновлення неможливе, тому просила шлюб розірвати. В позові, також, вказала, що відповідач ухиляється від утримання неповнолітнього сина, тому просила стягувати з нього грошові кошти (аліменти) на утримання дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів його доходу (заробітку). Крім цього, просила стягувати з відповідача на її утримання аліменти у розмірі 800 грн. щомісяця до досягнення сином трирічного віку, оскільки вона потребує матеріальної допомоги, яку відповідача має змогу надавати. В судовому засіданні представник позивача адвокат Покиньборода М.П. позов підтримав та просив його задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] заявлений позов в частині розірвання шлюбу визнали повністю, підтвердивши в судовому засіданні неможливість подальшого збереження сім'ї. Позов в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини визнали частково та підтвердили обов'язок відповідача утримувати неповнолітнього осина до його повноліття. Поросили лише стягувати аліменти у передбаченому законом розмірі, тобто в сумі 713 грн. Позов про стягнення аліментів на утримання дружини не визнали взагалі, вказавши про неспроможність відповідача утримувати позивача. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши позовну заяву позивача та надані сторонами письмові докази, суд вважає можливим позов задовольнити частково з таких підстав. Відповідно до п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Стаття 51 Конституції України та ст.ст.150 і 180 СК України встановлюють для батьків обов'язок виховувати та утримувати своїх неповнолітніх дітей до їх повноліття. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають у шлюбі та є батьками малолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER], виданого 25 лютого 2016 року Бондурівською сільською радою Чечельницького району Вінницької області. В даний час сторони проживають окремо, не спілкуються, дитина перебуває на утриманні позивача. Згідно зі ст.24 Сімейного кодексу України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Відповідно до ст.112 СК України, шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них, що має істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами склалися негативні відносини, оскільки подружжя має різні погляди на життя, різні вподобання, внаслідок чого між ними тривалий час не підтримуються сімейно-шлюбні стосунки, кожен з них має свій бюджет, вони не ведуть спільного господарства, практично їх сім'я розпалася і її збереження є неможливим та суперечить їх інтересам. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу між сторонами, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім»ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім»ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. Щодо вимог позивача про стягнення грошових коштів (аліментів) на утримання неповнолітньої дитини. Відповідач [PERSON], будучи батьком неповнолітнього [PERSON], [INFO] відповідно до ст.180 СК України зобов'язаний утримувати свого малолітнього сина до його повноліття, проте свій обов'язок належним чином не виконує, що було встановлено в судовому засіданні. У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до ст.9 Конституції України є складовою національного законодавства, вказано, що держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Одним із способів захисту прав неповнолітніх дітей при ухиленні батьків від обов'язку їх утримувати є законодавчо передбачена можливість стягнення коштів на їх утримання в судовому порядку. Так, згідно з ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Зокрема, відповідно до ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (ч.1 ст.184 СК України). Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст.182 СК України). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] постійного доходу (заробітку) не має, отримує мінливий дохід, тому суд вважає необхідним визначити аліменти на утримання неповнолітньої дитини у твердій грошовій сумі у визнаному відповідачем розмірі - 713 грн. на місяць. Що стосується позовних вимог в частині стягнення грошових коштів (аліментів) на утримання позивача, то відповідно до вимог ст.84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Суд, прийнявши до уваги пояснення позивача [PERSON] про те, що вона знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, отримує державну допомогу у розмірі біля 800 грн. на місяць, не має можливості працевлаштуватися та отримувати додатковий дохід, приходить до висновку про потребу позивача в додатковому матеріальному забезпеченні. Водночас, належних та допустимих доказів спроможності відповідача таку допомогу надавати всупереч вимог ст.ст.10,11 та 60 ЦПК України позивачем до суду не надано. Наявність такої спроможності в судовому засіданні відповідач заперечив. Відтак, за викладених обставин суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову [PERSON] про стягнення грошових коштів (аліментів) на утримання дружини, оскільки позивач не довела позов в цій частині, зокрема не надала суду доказів спроможності відповідача її утримувати. Відповідно до ст.88 ЦПК України стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає судовий збір в сумі 640 грн., сплачений позивачем при зверненні до суду з позовом про розірвання шлюбу. Водночас, суд у відповідності з вимогами ч.2 ст.8 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року, з огляду на незадовільний майновий стан відповідача, відсутність у нього постійного доходу (заробітку), вважає необхідним звільнити відповідача від сплати на користь держави судового збору в частині позовних вимог про стягнення аліментів. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу. Зі змісту ст.79 ЦПК України слідує, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До останніх, окрім іншого, належать витрати на правову допомогу (п.2 ч.3). Встановлено, що 20 лютого 2017 року між позивачем та адвокатом Покиньборода М.П. була укладена угода про надання правової допомоги №8, відповідно до якої того ж дня позивачем сплачено адвокату 1500 грн. за надану правову допомогу (а.с.43,44). Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як роз'яснено в п.47 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року №10, право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000; рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; рішення від 11 липня 2013 року №6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК України). Як роз'яснено в п.48 вказаної постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано в п.2 ч.3 ст.79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (складання позовної заяви, надання консультацій, копіювання документів тощо). Водночас, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial