Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, який в подальшому уточнив та просив визнати незаконними дії відповідача з приводу поміщення його малолітнього сина [PERSON] до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей «Теплий дім» м. Марганець, а також стягнути з держави в особі [PERSON] Державної казначейської служби України на його користь моральну шкоду, заподіяну вказаними незаконними діями органу місцевого самоврядування в розмірі 65 000 (шістдесят п'ять тисяч) гривень. В обґрунтування своїх вимог, позивач посилається на те, що він є батьком малолітнього [PERSON], [INFO], який проживає окремо від нього, за місцем проживання своєї матері. Батьківських прав він не позбавлений. В період часу з 04 серпня 2015 року по 08 лютого 2016 року його син [PERSON], з невідомих йому підстав, без його дозволу як батька, та без дозволу матері дитини [PERSON], яка є інвалідом ІІ групи, страждає на тяжке хронічне психічне захворювання, було поміщено до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей «Теплий дім» м. Марганець. Разом з тим, згідно наданих на його адресу відповідей [PERSON] Покровської міської ради, рішення виконкому як органу опіки та піклування про направлення [PERSON] до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей «Теплий дім» м. Марганець ніколи не ухвалювалось, також не ухвалювались жодні рішення щодо відібрання у нього малолітнього сина. У звязку із незаконним поміщенням сина до дитячого закладу, позивач відчував постійний системний стрес, дискомфорт, тривогу, душевні переживання, які для нього, як інваліда ІІІ групи є досить суттєвими, а тому вимушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя та відновлення нормальних життєвих звязків. Вище викладене і стало підставою для звернення позивача до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] уточнений позов підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини що в ньому викладені. Крім цього, додатково пояснили суду, що у 2015 році представниками відповідача, шляхом подання необґрунтованого позову до суду, вже здійснювалась спроба розлучити малолітнього сина [PERSON] із його батьком [PERSON], з підстав позбавлення його батьківських прав, але під тиском беззаперечних доказів на спростування своїх вимог цей позов буз залишений позивачем без розгляду, про що була постановлена відповідна ухвала суду від 12.06.2015 року. Натомість, вже 04 серпня 2015 року малолітній [PERSON] був поміщений до центру «Теплий дім» м. Марганець, лише тільки на підставі листа начальника Служби у справах дітей. Вказані незаконні дії суперечать на думку позивача та його представника не лише нормам діючого національного законодавства, а і Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. В судовому засіданні представник [PERSON] Покровської міської ради Дніпропетровської області [PERSON] позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні, надавши до суду свої заперечення, які він підтримав в ході судового розгляду справи та згідно до яких вказує про те, що малолітній [PERSON] з 09.07.2015 перебуває на обліку в Службі у справах дітей виконкому Покровської міської ради як дитина, що опинилася в складних життєвих обставинах. Проведеною Службою у справах дітей роботою було встановлено, що батько [PERSON] - [PERSON], який є позивачем по даній справі, вихованням дитини не займається, ухиляється від виконання батьківських обов'язків. Хлопчик постійно проживає з бабусею - [PERSON] Хлопчик жити з батьком відмовляється. Службою у справах дітей неодноразово обстежувалися житлово-побутові умови проживання неповнолітнього та встановлювався факт ухиляння батька від виконання своїх батьківських обов'язків - він не цікавився фізичним та духовним розвитком дитини, не відвідує школу, на пропозиції обстежити дитину у лікаря реагував категоричною відмовою, участь у вихованні обмежується лише періодичною сплатою аліментів у розмірі 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За інформацією КЗ «СЗШ №9», хлопець пропускає заняття без поважних причин, потребує консультацій лікаря, дратівливий, не здатен контролювати свою агресивну поведінку, потребує допомоги психолога, не має авторитетів серед дорослих та достойного прикладу для наслідування в особі батька. У відповідності до статті 29 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» у разі встановлення факту відсутності батьківського піклування щодо дитини орган опіки та піклування зобовязаний протягом одного дня забезпечити тимчасове влаштування такої дитини до вирішення питання про форму влаштування дитини. Тимчасове влаштування дитини в разі відсутності батьківського піклування здійснюється в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Дитина, яка залишилася без батьківського піклування, у тому числі дитина, розлучена із сім'єю, тимчасово може бути влаштована у ... центр соціально-психологічної реабілітації дітей. 31.07.2015 року об 11-10 у дитяче відділення КЗ «Орджонікідзевська ЦМЛ «ДОР» начальником КМСД майором міліції [PERSON] був доставлений малолітній [PERSON], про що було складено акт. Об 11-30 до відділення звернувся батько дитини [PERSON], якому було запропоновано обстеження дитини, але батько категорично відмовився. Того ж дня о 12-15 батько забрав дитину з лікарні. Після цього батько привіз дитину до бабусі - [PERSON] і, нічого не пояснивши, залишив дитину їй. 02.08.2015 до Служби у справах дітей звернулася бабуся хлопчика - [PERSON] і пояснила, що хлопчик вкотре не реагує на її вмовляння жити з батьком і категорично відмовляється від спільного з ним проживання. 03.08.2015 Службою у справах дітей було прийнято рішення про влаштування [PERSON] до Центру соціально-психологічної реабілітації - до вирішення питання про його подальше влаштування, як дитини, що залишилася без батьківського піклування, оскільки позивач від виконання батьківських обов'язків ухиляється, на звернення відповідних соціальних служб не реагує, а мати за станом здоров'я не спроможна займатися вихованням сина. Враховуючи відсутність в м. Покров (на той час Орджонікідзе) центру соціально-психологічної реабілітації дітей, ССД направлено запити до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей «Теплий дім» м. Марганець та ССД виконкому Марганецької міської ради щодо можливості тимчасового влаштування дитини до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей «Теплий дім» м. Марганець, якій останній підпорядкований. Отримавши погодження ССД виконкому Марганецької міської ради від 04.08.2015, цього ж дня за Актом прийому дитини малолітній [PERSON] був переданий до Центру, за участю представника органів МВС - старшого лейтенанту міліції [PERSON] Отже, дії Служби у справах дітей, в повній мірі відповідають вимогам чинного законодавства і рішення про тимчасове влаштування дитини до Центру соціально-психологічної реабілітації відповідає вимогам статті 29 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», п. 31 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою КМУ №866 від 24 вересня 2008 року та пункту 13 Типового положення «Про центр соціально-психологічної реабілітації дітей» затвердженого постановою КМУ від 28 січня 2004 р. N87. Крім того, листом ССД від 08.02.2016 року батьку надано дозвіл забрати дитину (лист міститься в матеріалах справи). Представник відповідача [PERSON] Державної казначейської служби України в судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, в окремо поданій заяві просив позов розглянути без його участі, також надав до суду свої заперечення, в яких в задоволенні позову просив відмовити, посилаючись, зокрема, на те, що казначейство, яке залучено до цієї справи в якості співвідповідача не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов'язаннями. Держава не відповідає по зобов'язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов'язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов'язаннями коштами, які є в її розпорядженні. Оскільки, як випливає зі змісту позову, Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало (до того ж позивач не вказує на Казначейство як на порушника своїх прав), то відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства Казначейство не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб'єктів. Представник третьої особи КЗ «Середньої загальноосвітньої школи №9» - [PERSON] в судовому засіданні просила у задоволенні позову відмовити, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Представник третьої особи Центру соціально-психологічної реабілітації дітей «Теплий дім» м. Марганець [PERSON] підтримала думку представника КЗ «СЗШ №9» і також просила у задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні на підтвердження або спростування доводів позовної заяви були допитані свідки, які надали суду свої пояснення по суті справи. Так, свідок [PERSON] пояснила, що до Служби у справах дітей, із школи де навчається малолітній [PERSON] поступали неодноразові повідомлення про те, що останній не відвідує шкільний заклад. Шкільний заклад не може знайти спільну мову з батьком [PERSON], батько не завжди зявлявся або не зявлявся зовсім. Для вирішення питання про встановлення індивідуальної програми навчання дитини, повинно було бути проведено засідання обласної медико-психолого педагогічної комісії. Це питання встало тому, що у дитини почалися проблеми з навчанням. Дитину на цій комісію повинні представляти батьки. Служба у справах дітей зверталась до батька, але він відмовлявся. Письмової відмови батька в них не має. З 2014 року дитина до школи практично не ходить, батько вважав, що дитину обстежують для того, щоб здати на органи. До служби зі справ дітей почали звертатися сусіди зі скаргами про те, що бабуся з дитиною не справляється, дитина може обмалювати та підпалити двері та інше. Вони викликали бабусю, бабуся сказала про те, що дитина її не слухає. Мати дитини хвора, був висновок лікарні про те, що зі станом здоровя мати не може виконувати свої батьківські обовязки. Батько нічого не зробив для того, щоб повернути дитину до школи. Орган опіки звертався до суду з заявою про позбавлення батьківських прав [PERSON], але підстав було не достатньо і тому служба у справах дітей написала заяву про те, щоб позов залишити без розгляду для того, щоб налагодити звязок з батьком і також допомогти йому налагодити відносини з дитиною. [PERSON], особисто, казав їй про те, що він з батьком жити не буде. Бабусі він це теж постійно казав. Потім до служби надійшло повідомлення про те, що дитина вешталася по місту та була доставлена до лікарні, але їм потім повідомили про те, що батько забрав дитину з лікарні, відмовився від обстеження дитини. Це було в кінці липня. 02 серпня 2015 року бабуся прийшла до служби і сказала про те, що дитина мешкає в неї, але її не слухає, і до батька не йде. Вона телефонувала до батька, але батько слухавку не брав, і тому було вирішено влаштувати дитину у притулок або до центру. Дитину можна влаштувати до притулку або центру психологічної реабілітації за направленням служби у справах дітей терміном до 9 місяців. Вона звернулася до Марганецької служби у справах дітей, написала їм листа, та до Марганецького центру, їй відповіли про те, що для дитини є місце, і за направленням Марганецької служби у справах дітей, та за нашим клопотанням, дитину влаштували до «Теплого дому». 04 серпня 2015 року дитину влаштували до центру, і приблизно десь через тиждень, батько прийшов до служби з питанням: де моя дитина?, на що вона батькові відповіла: ,,а де ваша дитина, якщо дитина після суду повинна бути у вас?! Вони з батьком балакали довго, і після розмови вона дала батькові адресу центру «Теплий дім» і вони домовилися про те, що батько буде навідувати дитину, і що батькові потрібно налагодити відносини з дитиною. Вони пояснювали батькові про те, що вони не намагаються забрати дитину. Хлопчик фізично дуже слабкий, в центрі з хлопчиком працювали психологи. В березні 2015 року вона вже пішла з роботи і не знає що далі відбувалося. В службі зі справ дітей не має графіка прийому громадян. Під підпис вони не могли повідомити батька, тому що він нічого не підписує, але вона і не повинна повідомляти батька про те, де дитина. Батько не йшов на контакт. Жодної письмової розписки батько не дає. У [PERSON] не було статусу «дитини позбавленої батьківського піклування». Влад дитина яка знаходиться у скрутному стані. Відібрання дитини не було, а було тимчасове влаштування дитини, доти доки батько не вирішить що йому робити. Була загроза життю дитини. В червні батько дитину забрав, але з батьком дитина не проживала. Бабуся вигнала дитину і сказала їм про те, що вона не справляється з дитиною. Дитину привели до виконкому, вони найшли машину, та відправили дитину до центру. В телефонному режимі вони звернулися до батька. Представник служби [PERSON] виїздила на адресу батька, але нікого дома не було. У звязку зі складними життєвими обставинами служба може тимчасово влаштувати дитину у притулок або центр реабілітації, і це не медичний заклад. На скільки їй відомо, то дитині сподобалося в «Теплому домі». Щоб забрати дитину з «Теплого дому» потрібен був наш лист. Батько ніколи нічого письмово не писав, він ніколи не писав письмових відмов. Якби батько сказав їм про те, що він не буде забирати дитину, то вони відразу звернулися би до суду. Зі сторони батька спочатку не було ініціативи забирати дитину. Листа про те, що батько може забрати дитину вони видали не під підпис. Батько взяв листа і поїхав. Батько приходив до них в службу та погоджувався з тим, що дитині краще в «Теплому домі». Свідок [PERSON] пояснила, що вона завжди лякала свого внука [PERSON], казала йому: ,,на тобі гроші, та їдь до батька,,. Він її не слухає зовсім. Вона йому каже йти до школи, а він відповідає: ,,не хочу, в мене щось болить, але до лікарні не піду.,, [PERSON] від батька постійно тікає. Коли вона ще працювала на стадіоні, то до неї зателефонували знайомі, та сказали: ,,[PERSON], ваш [PERSON] в нас, він на стадіоні брудний,,, а вона їм каже: ,,як він брудний та на стадіоні, якщо його батько забрав?!,, Вона була дуже вражена, зателефонувала [PERSON] ([PERSON]) та розповіла їй про те, що дитина на стадіоні сидить брудна, та про те, що дитина тікала від батька, тікала через кладовище, та впав в якусь яму. [PERSON] порадила їй піти на стадіон, все взнати, та з [PERSON] прийти до неї, але [PERSON] не пішов. Вона сама пішла до [PERSON]. Її дочка мешкала з нею деякий час, але потім стале неможливо з нею мешкати. Її дочка з 2015 року мешкає по вул. Партизанська, але вона кожного дня ходить до дочки. З нею ще мешкає онук Кирил. [PERSON] з Кирилом завжди разом. Влад їй сказав про те, що він не бажає жити з батьком, і якщо вона його буде вигонять, то він зовсім піде, але не до батька. Влад негативно впливає на Кирила. Вона законний опікун [PERSON]. Влад їй казав про те, що до батька піде тільки з Кирилом. В пятницю [PERSON] може зателефонувати батькові, та сказати батькові: ,,папа, а можна мені приїхати до тебе, пограти в компютер,, і [PERSON] в пятницю йде до батька, а в суботу приїздить назад до неї. Батько почав спілкуватися з сином останні 4-5 місяців. Один раз вона намагалася вигнати внука. Так, вона сказала: ,,якщо ви не заберете його, то я не знаю що мені з ним робити!,, Це було перед тим, як дитину забрали. Їй відповіли що треба зібрати речі дитини. Вона мусила, дитина від батька тікала, вона вже заморилася звертатися до [PERSON]. Дитині потрібна психологічна допомога. Вона звернулася до служби для того, щоб вони допомогли дитині. Вона не заперечувала проти того, щоб дитину влаштували до центру. Їй казали про те, що папу попереджали про те, щоб він займався вихованням дитини. Дитину забрали на машині від виконкому, а до виконкому внука привів працівник поліції [PERSON], який онука забрав від неї, і повідомив її про те, куди він веде [PERSON]. Вона батькові дитини не повідомляла про це. [PERSON] трохи змінилася в кращу сторону. Влад і досі живе з нею. Вона вже [PERSON] виганяла в жовтні, це було після того, як він приїхав з м. Марганець. В червні їй в школі сказали про те, що дитина повинна приходити літом до школи, але дитина не приходила до школи, бо батько його не водив. З пенсії батька кожного місяця відраховують 307 грн. аліментів. Вона бажає, щоб дитину забрали від неї. Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини (20 листопада 1989 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до ст.12 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995р., та ратифікованою Постановою Верховної Ради України, держави\~учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з всіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Судом встановлено, що малолітньому [PERSON] на час розгляду справи виповнилось повні чотирнадцять років, хлопчик на свої роки достатньо розвинутий, а тому судом був проведений його допит з питань, що його стосуються та відповідь на які може мати значення для повноти розгляду справи. Хлопчик в судовому засіданні в присутності представника орану опіки та піклування пояснив, що він зараз в 8 класі в школі №9, навчається нормально. Друзів у школі не багато, але він полюбляє спілкується з однолітками. Він жив з бабусею. З батьком не проживав, батько його не ображає. З батьком він іноді спілкується, останній займається його вихованням. Бабуся його ніколи не вигонила, з дому він ніколи не уходив, їжі йому вистачає, одяг є. До нього додому прийшов дядя, відвів його до виконкому, звідки вони поїхали до іншого міста. В «Теплому домі» було цікаво. Батько хтів його забрати, він теж хотів щоб батько його забрав. Без брата він не хоче жити в іншому місті, навіть з батьком. За бабусею та батьком він сумував. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача та представників третіх осіб, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши\~\~докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Частина 1 ст. 15 ЦПК України\~передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до\~вимог ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, [PERSON] є рідним батьком малолітнього [PERSON], [INFO] (а.с.11) Мати малолітнього [PERSON] - [PERSON] - є інвалідом II групи, страждає на тяжке хронічне психічне захворювання, а тому розцінювати адекватно навколишні події та повноцінно захищати інтереси сина не може (а.с.162-165). В період часу з 04 серпня 2015 року по 08 лютого 2016 року малолітній [PERSON] перебував у Центрі соціально-психологічної реабілітації дітей «Теплий дім» м. Марганець, що підтверджується відповідними доказами (а.с.120, 122, 123) та поясненнями свідків допитаних у судовому засіданні. Наказом № 31 від 09.07.2015 року, виданим начальником Служби у справах дітей Виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області [PERSON], малолітнього [PERSON], [INFO], взято на облік дітей, що опинились в складних життєвих обставинах (а.с.138). Відповідно до листа № 229 від 03.08.2015 року за підписом начальника Служби у справах дітей Виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області [PERSON], вбачається, що остання просила директора Центру соціально-психологічної реабілітації дітей «Теплий дім» м. Марганець влаштувати малолітнього [PERSON], [INFO] до вказаного закладу, як дитину, що опинилась у складних життєвих обставинах (а.с.106). В той же час, згідно відповіді Виконавчого комітету Покровської міської ради від 20.04.2016 року № 12/85-1790/16, рішення виконкому, як органу опіки та піклування про направлення малолітнього [PERSON], [INFO] до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей «Теплий дім» м. Марганець не приймалось (а.с.15). Відповідно до листа № 63 від 08.02.2016 року за підписом начальника Служби у справах дітей Виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області [PERSON], вбачається, що остання надає дозвіл [PERSON] на те, щоб він забрав свого сина із закладу «Теплий дім», вказуючи, що він має на це всі підстави (а.с.123). Разом з тим, позивач [PERSON] ніколи не давав згоди на поміщення його дитини до дитячого закладу «Теплий дім», не був попереджений про необхідність або можливість такого поміщення дитини до вказаного закладу, а мати дитини тим більше не могла її дати з огляду на її стан здоров'я, таким чином позивач вказує, що з 04 серпня 2015 року і по 08 лютого 2016 року дата надання йому дозволу на те, щоб він мав можливість забрати свого сина із дитячого закладу, не змінились жодні обставини його життя і він як і раніше бажав займатися вихованням і піклуванням про сина, і мав для цього всі законні підстави. Згідно ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, схваленої Резолюцією Генеральної Асамблеї Організації Об'єднаних Націй № 50/155 від 21 грудня 1995 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Україна ратифікувала дану Конвенцію Постановою Верховної Ради України віл 27.02.1991 року № 789 - XII і з тих же пір вона стала частиною національного законодавства України, норми якого мають перевагу над нормами національних законів України. У відповідності до ст.29 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» у разі встановлення факту відсутності батьківського піклування щодо дитини Орган опіки та піклування зобовязаний протягом одного дня забезпечити тимчасове влаштування такої дитини до вирішення питання про форму влаштування дитини. Тимчасове влаштування дитини в разі відсутності батьківського піклування здійснюється в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Згідно із пунктом 31 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, повязаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою КМУ №866 від 24 вересня 2008 року, тимчасове влаштування дитини, яка залишилася без батьківського піклування, у тому числі дитини, розлученої із сімєю, проводять у межах компетенції служба у справах дітей та уповноважений орган Національної поліції за місцем виявлення дитини. Дитина, яка залишилась без батьківського піклування, у \~тому числі дитина, розлучена із сімєю, тимчасово може бути влаштована, зокрема, до центру соціально-психологічної реабілітації дітей. Пунктом 35 вище вказаного Порядку встановлено, під час визначення форми влаштування в інтересах дитини мають бути враховані обставини, за яких дитина втратила батьківське піклування, її життєвий шлях, родинні зв'язки, наявність братів і сестер, контакти із соціальним оточенням, стан здоров'я, освіта, інші потреби. Відповідно до рішення Виконавчого комітету Покровської міської ради №284/1 від 22.07.2005 року, яке не скасовано та діяло на час розгляду справи в суді, вирішено призначити днем зустрічей [PERSON] з малолітнім сином [PERSON] кожного вівторку з 17.00 до 20.00 години (а.с.168). Таким чином, із досліджених по справі обставин встановлено, що малолітній [PERSON] не мав статусу дитини, яка позбавлена батьківського піклування, оскільки жодних судових рішення про позбавлення батьківських прав або про відібрання дитини від батька не приймалось, малолітній [PERSON] перебуває на обліку в Службі у справах дітей виконкому Покровської міської ради як дитина, що опинилась в складних життєвих обставинах, однак жодного рішення Органу опіки та піклування щодо поміщення малолітнього [PERSON] до дитячого закладу також не приймалось, а отже дії відповідача щодо поміщення малолітнього [PERSON] до центру соціально-психологічної реабілітації дітей «Теплий дім» м. Марганець як дитини, що позбавлена батьківського піклування було здійснено всупереч діючому національному та ратифікованому Україною міжнародному законодавству. Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною 2\~статті 1167 ЦК України, встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках встановлених законом. На підставі ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою. Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно роз'яснень, викладених в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. З урахуванням викладеного, суд зазначає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Виходячи з приписів ст.ст. 23, 1167 ЦК України, підставою відповідальності за завдану моральну шкоду є склад цивільно-правового правопорушення, що складається з наступних елементів: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Умовою відповідальності є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобовязання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). У зв'язку з незаконним поміщенням сина позивача до дитячого закладу, [PERSON] пояснив, що він та його неповнолітній син відчували системний стрес, дискомфорт, тривогу, душевні переживання, які для позивача, як інваліда III групи є досить суттєвими. Через такий стан його дитини, позивач втратив спокій, нормальний сон, був постійно знервований, стурбований подальшею долею сина, і вимушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя та відновленння нормальних соціальних зв'язків. На підставі викладеного, враховуючи викладені обставини справи, особу позивача [PERSON], який з 1999 року і по теперішній час є інвалідом ІІІ групи, постійно проходить медичні обстеження та лікування, у звязку із своєю хворобою; особу неповнолітнього [PERSON], який згідно наданих до суду психолого-педагогічних характеристик має високі показники особистої тривожності; ступінь звязку між сином та батьком, який на даний час є його єдиним дорослим рідним, що не відмовляється від його виховання; факт тривалості порушення законних прав позивача та його дитини, який на протязі 218 днів фактично був позбавлений турботи та піклування з боку обох батьків, як матері, так і батька; а також виходячи із принципів виваженості, справедливості та розумності, зокрема і того, що відповідач є органом місцевого самоврядування, суд визначає розмір відшкодування моральної шкоди позивачу [PERSON] у розмірі 20 000 грн., оскільки факт її спричинення в судовому засіданні встановлений і саме такий розмір відповідає обсягу та глибині фізичних і душевних страждань позивача. Крім цього, суд приймає до уваги доводи заперечень на позов поданих із сторони відповідача по справі Державної казначейської служби України, в частині того, що держава не відповідає по зобовязанням державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобовязанням держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобовязаннями коштами, які є в її розпорядженні. Зазначене вище, кореспондується з вимогами ст. 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», яка передбачає, що шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету, а в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності посадових осіб місцевого самоврядування - за рахунок їх власних коштів у порядку, встановленому законом. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial