Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування приміщення гаражу ВММ/ [NUMBER] , який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , площа приміщення гаражу 17,4 кв.м., який був укладений 05.01.2010року між [PERSON] та його сином [PERSON] . Свої позовні вимоги мотивує тим, що між позивачем та [PERSON] 30.08.1994 року було зареєстровано шлюб. Від шлюбу вони мають спільних дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Під час шлюбу Позивач придбав гараж за адресою: [ADDRESS] , площею 17,4 кв.м.. У період з 2009 року по 2010 рік в Оболонському районному суді м. Києва у судді Шевчука А.В. розглядалась цивільна справа № 2-147-10 за позовом ВАТ АБ «Укргазбанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення у солідарному порядку заборгованості за кредитними договором №19-КЛ, укладеним ВАТ АБ «Укргазбанк» з ТОВ «Альрамі», за яким позичальнику було відкрито відновлювальну кредитну лінію з загальним лімітом 20000000,00 грн. на поновлення обігових коштів. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12.10.2010 року по справі № 2-147-10 стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк» заборгованість у сумі 7057\~213,87 грн. та 1950,00 судових витрат. Позивач вказує, що вчиняв правочин щодо дарування гаражу своєму сину [PERSON] з метою уникнення в майбутньому відповідальності перед кредитором. Тому просить суд визнати недійсним договір дарування приміщення гаражу № [NUMBER] площею 17,4 кв.м. по [ADDRESS] , укладений 05 січня 2010 року між Позивачем та відповідачем [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Резниченко М.О., реєстровий № 19 з підстав, що він є фіктивним, вчинений без настання реальних правових наслідків. Представник відповідачів адвокат Жмакіна Н.В. в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву у зв`язку з безпідставністю та застосувати строки позовної давності. Відповідачами [PERSON] та [PERSON] подано відзив на позовну заяву, вони заперечують щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі та просять застосувати строки позовної давності. Відповідачі вважають, що спірний договір дарування є правомірним та вбачають, що юридичним наслідком укладання договору дарування за чинним ЦК України є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом даного договору, та виникнення права власності на нього у обдарованої особи. Тобто правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Приміщенням спірного гаражу постійно користується [PERSON] . В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Його представник [PERSON] про день та час розгляду справи повідомлений належним чином про що свідчить підпис в поштовому повідомленні, але неодноразово надавав заяви про відкладення розгляду справи, незважаючи на те, що справа в суді з 2018 року. Суд, заслухавши пояснення представника відповідачів адвоката Жмакіну Н.В., дослідивши письмові докази, прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного: Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Згідно з ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 08.06.2018 року вбачається, що власником приміщення гаражу [NUMBER] , площею 17,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] відповідач по справі. З даної довідки також вбачається, що право власності на вказане приміщення гаражу виникло на підставі укладення договору дарування, серія та номер:ВММ/314728 №19, виданий приватним нотаріусом Резниченко М.О. 05.01.2010 року. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Резниченко М.О. від 05.01.2010 року [PERSON] , дарувальник, з однієї сторони, та [PERSON] , обдарований, уклали договір про те, що Дарувальник передає, а обдарований приймає у власність безоплатно: приміщення гаражу 17, площею 17,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Договір укладений у письмовій формі із зазначенням усіх його істотних умов, підписаний дарувальником та обдарованим і нотаріально посвідчений. Зміст договору відповідає вимогам закону. Дієздатність дарувальника перевірена нотаріусом. Форма правочину дотримана. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. З матеріалів справи вбачається, що на виконання спірного договору дарування передано майно, а саме приміщення гаражу, що підтверджено самим договором дарування. Разом із тим, стороною позивача не доведено належними та допустимими доказам того, що спірний договір укладено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, є фіктивним. Щодо застосування строків позовної давності суд зазначає наступне: Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивач, який є дарувальником за правочином, обізнаний про існування спірного договору дарування з 05.01.2010року. Саме із вказаного моменту почався перебіг строку, який закінчився у січні 2013 року. З огляду на вищевикладене, Позивачем, взагалі не зазначено про причину пропуску строку звернення до суду, як і не надано доказів поважності причин пропуску строку позовної давності. Правовою позицією Верховного суду України у справі за № 6-2469цс16 встановлено, що: «Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Тобто, судом встановлено, що позов подано з пропущенням строку та наявні підстави для застосування строків позовної давності, що є підставою для відмови у позові. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.ч.9, 10 ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. З огляду на вказані положення закону, суд вважає за необхідне зазначити у судовому рішенні про те, що після набрання рішенням законної сили підлягають скасуванню заходи забезпечення позову у вигляді заборони [PERSON] вчиняти будь-які дії щодо відчуження (продавати, міняти, дарувати) приміщення гаражу площею 17,4 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , які були застосовані на підставі ухвали Зарічного районного суду м. Суми від 23 серпня 2018 року. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати, які складаються з витрат на правову допомогу покласти на позивача. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: approved