Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Вінницького міського відділення УМВС України у Вінницькій області про відшкодування шкоди завданої бездіяльністю органу дізнання, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 23.01.2014 року позивача було викликано слідчим Вінницького МВ УМВС України у Вінницькій області Мудриком Е.В. до відділу міліції для дачі свідчень в якості свідка по кримінальному провадженню №12014020010000292. Відповідно до п.6 ч.1 ст.66 КПК України позивач звернувся до керівника Вінницького МВ УМВС України у Вінницькій області з письмовим проханням про відшкодування витрат, пов'язаних з викликом для давання показань в якості свідка, а саме вартість квитків громадського транспорту та квитки автобуса у напрямку м. Київ - м. Вінниця та у зворотному напрямку на загальну суму 189,20 грн. На що позивачу було безпідставно відмовлено. А тому, вищевикладені обставини змусили позивача звернутись до суду з даним позовом, в якому останній просив на підставі п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зобов'язати відповідача сплатити йому матеріальну шкоду у розмірі 189,20 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав, зазначених у позові, не заперечував проти винесення заочного рішення. Представник відповідача Вінницького міського відділення УМВС України у Вінницькій області до судового засідання вдруге не з'явився із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Оскільки, у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що позивач не заперечує, відповідно до ст.224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних обставин. Згідно ч.2 ст.1176 ЦК України - право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Як вбачається з матеріалів справи 23.01.2014 року позивача було викликано слідчим Вінницького МВ УМВС України у Вінницькій області Мудриком Е.В. до відділу міліції для дачі свідчень в якості свідка по кримінальному провадженню №12014020010000292. Згідно п.6 ч.1 ст.66 КПК України свідок має право на відшкодування витрат, пов'язаних з викликом для давання показань. Відповідно до ч.1 ст.122 КПК України витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів, несе сторона кримінального провадження, яка заявила клопотання про виклик свідків, залучила спеціаліста, перекладача чи експерта, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Граничний розмір компенсації витрат, пов'язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів та експертів, встановлюється Кабінетом Міністрів України (ч.5 ст.122 КПК України). Зі змісту абз.3 п.1 Інструкції про порядок і розміри компенсації (відшкодування) витрат та виплати винагороди особам, що викликаються до органів досудового розслідування, прокуратури, суду або до органів, у провадженні яких перебувають справи про адміністративні правопорушення, та виплати державним спеціалізованим установам судової експертизи за виконання їх працівниками функцій експертів і спеціалістів, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 01.07.1996 року №710 «Про затвердження Інструкції про порядок і розміри компенсації (відшкодування) витрат та виплати винагороди особам, що викликаються до органів досудового розслідування, прокуратури, суду або до органів, у провадженні яких перебувають справи про адміністративні правопорушення, та виплати державним спеціалізованим установам судової експертизи за виконання їх працівниками функцій експертів і спеціалістів» (далі - Інструкція), встановлено, що свідкам, потерпілим, законним представникам потерпілих, цивільним позивачам, представникам цивільних позивачів, а також експертам, спеціалістам і перекладачам, якщо виконання їх процесуальних функцій пов'язане з перебуванням за межами населеного пункту постійного проживання, компенсуються (відшкодовуються) такі витрати: вартість проїзду до місця виклику і назад; витрати, пов'язані з найманням жилого приміщення; добові. А тому, відповідно до п.6 ч.1 ст.66 КПК України 23.01.2014 року позивач звернувся до керівника Вінницького МВ УМВС України у Вінницькій області з письмовим проханням про відшкодування витрат, пов'язаних з викликом для давання показань в якості свідка, а саме вартості квитків громадського транспорту та квитки автобуса у напрямку м. Київ - м. Вінниця та у зворотному напрямку на загальну суму 189,20 грн. (а.с.6 зворот). Згідно листа-відповіді Вінницького МВ УМВС України у Вінницькій області від 31.01.2014 року №1-В-177 позивачу було відмовлено у відшкодуванні витрат, пов'язаних з викликом для давання показань в якості свідка, оскільки позивач є мешканцем м. Вінниці, а м. Київ не є місцем його постійного проживання. Окрім того, в зазначеному листі вказано, що в наданих копіях проїзних документів будь-яких документальних підтверджень перебування позивача саме в м. Києві та проїзду в громадському транспорті не встановлено (а.с.6). Тому, 24.04.2014 року позивач звернувся до керівника УМВС України у Вінницькій області зі скаргою на керівництво ВМВ при УМВС України у Вінницькій області щодо відмови у відшкодуванні витрат, пов'язаних з викликом для давання показань в якості свідка (а.с.41), а у зв'язку з відсутністю позитивного рішення по даній скарзі, 03.06.2014 року звернувся до прокурора Вінницької області зі скаргою на дії начальника УМВС України у Вінницькій області (а.с.42). Однак, будь-яких порушень законодавства при розгляді звернення до УМВС України у Вінницькій області прокурорською перевіркою не встановлено, про що й зазначено у листі-відповіді прокуратури Вінницької області від 16.06.2014 року №07/1-221-12 (а.с.43). Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Таким чином, позивач являється свідком у кримінальному провадженні №12014020010000292, а відтак у відповідності до положень ст.ст.1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» дія даного Закону на правовідносини, які є предметом даного спору, не поширюється. Окрім того, позивач являється зареєстрованим в [ADDRESS], а мешкає (як зазначено у позовній заяві) у [ADDRESS], будь-яких належних та допустимих доказів того, що позивач дійсно працює в м. Києві матеріали справи не містять, відсутні також в матеріалах справи і квитки із зазначеними відомостями щодо дати придбання, рейсу, дати та часу відправлення, від якої автостанції до якої станції було здійснено перевезення, вартість квитків тощо, таким чином відсутні докази виконання процесуальних функцій позивачем саме за межами населеного пункту постійного проживання. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги, заявлені позивачем, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а відтак задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed