Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та Боянчуцької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області про визнання рішень Боянчуцької сільської ради №5/20-10 від 27.05.2002 року та №29/295-5 від 21.01.2010 року незаконними, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок та визнання права власності на частку нерухомого майна. Посилається на те, що згідно довідки Боянчуцької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області №846 від 04.12.2013 року житловий будинок в с.Боянчук, вул.Миру, 3, Заставнівського району Чернівецької області станом на 15.04.1991 року відносився до категорії колгоспного двору, головою якого був його батько [PERSON], який помер 09.12.1998 року, а членами колгоспного двору були він та всі відповідачі. Під час розгляду іншої цивільної справи в травні 2013 року він дізнався про існування Свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 08.07.2002 року, згідно якого власником житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами в с.Боянчук, вул. Миру, 3, є його матір, відповідач по справі [PERSON] Вказане Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Боянчуцької сільської ради №5/20-10 від 27.05.2002 року. Тоді ж йому стало відомо, що його покійному батькові згідно списку громадян с.Боянчук передано у приватну власність та постійне користування для обслуговування житлового будинку земельну ділянку площею 0,19 га. Крім того, він дізнався, що згідно Рішення Боянчуцької сільської ради №29/295-5 від 21.01.2010 року його матері [PERSON] наданий дозвіл на виготовлення технічної документації для передачі земельної ділянки у власність загальною площею 0,31 га., в тому числі: 0,19 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в с.Боянчук, вул..Миру, 3; а також 0,12 га для ведення особистого селянського господарства в урочищі «Над селом». Посилається на те, що 15.04.1991 року з набранням чинності Закону України «Про власність» припинила існування така форма власності як власність колгоспного двору, тому виходячи з рівності часток кожного члена колгоспного двору, який складався з семи членів, на праві власності кожному належало по 1/7 частини спірного житлового будинку та належної до нього земельної ділянки, площею 0,19 га. У звязку із цим, вважає, що вищевказане рішення сільської ради від 27.05.2002 року та видане на його підставі Свідоцтво про право приватної власності є неправомірними та порушують його права на частку житлового будинку. Також вважає неправомірним та таким, що порушує його права рішення сільської ради від 21.02.2010 року. Саме тому, просить скасувати зазначені рішення Боянчуцької сільської ради та Свідоцтво про право приватної власності як незаконні, визнати за ним спільну сумісну власність на спірний житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, а також визначити часткову спільну власність, що складає 1/7 частину зазначеного спірного майна та припинити між співвласниками спільну сумісну власність. Відповідач [PERSON] надала суду заяву про застосування до даних правовідносин вимог щодо позовної давності та просила відмовити позивачу в задоволенні позову з підстав пропущення передбаченого законом строку звернення до суду за захистом своїх порушених прав. Пізніше надала заперечення на позовну заяву де вказала, що просить відповити позивачу в задоволенні позову з тих підстав, що спірне нерухоме майно не належало до групи господарств колгоспний двір, адже 06.07.1970 року [PERSON] продала [PERSON] спірний житловий будинок згідно договору купівлі продажу, і при цьому вона не була членом колгоспу. Сам покупець, її чоловік [PERSON], почав працювати в колгоспі з 13.07.1970 року, тобто після купівлі будинку. Зазначення сільською радою в погосподарській книзі інформації з приводу статусу спірного майна як колгоспного двору не відповідає дійсності та є безпідставним. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представники підтримали в повному обсязі вимоги викладені в позовній заяві та просили її задовольнити. Також вказали, що ними не пропущено строк звернення до суду із вказаним позовом. Представник Боянчуцької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області в судове засідання не зявився, надав суду заяву в якій вказав, що позовні вимоги не визнає та просив відмовити в задоволенні позову. [PERSON] та її представник в судовому засіданні вимоги позовної заяви не визнали та підтримали обставини викладені в запереченнях на позов, просили застосувати строк позовної давності. [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні також не визнали вимоги викладені в позовній заяві та просили відмовити в її задоволенні. В судове засіданні відповідачі [PERSON] та [PERSON] не зявилися, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від останньої до суду надійшла заява про проведення судового засідання без її участі. Суд, вислухавши думки сторін та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про безпідставність та недоведеність позовних вимог виходячи з наступного. Відповідачем [PERSON] заявлено вимогу щодо застосування строку позовної давності до даних правовідносин. Відповідно до ст.ст. 257, 267 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Вона застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства», який набрав чинності 15.01.2012 року, п.4 ч.1 ст.268 виключено, однак ч.5 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону передбачено, що протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи. З викладеного вбачається, що позивачем [PERSON] не пропущено передбачений законодавством строк для звернення до суду із даним позовом. По суті позовних вимог в судовому засіданні встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 06.07.1970 року, оригінал якого досліджувався в судовому засіданні, [PERSON], жителька м.Одеса продала, а [PERSON], житель [INFO] купив належний [PERSON] на праві особистої власності будинок, що знаходився в с.Боянчук Заставнівського району Чернівецької області. Цей будинок належав продавцю на підставі запису в погосподарський книзі Боянчуцької сільської Ради депутатів трудящих під №26. Згідно п.2 вказаного договору покупець заплатив продавцю кошти в розмірі 900 карбованців за житловий будинок. В судовому засіданні як позивач з представниками так і відповідачі визнали той факт, що обєктом вказаного договору був житловий будинок в с.Боянчук, вул.Миру, 3, Заставнівського району Чернівецької області, а тому дана обставина не підлягає доказуванню у відповідності до ст.61 ЦПК України. Як вбачається з копії трудової книжки [PERSON] він до моменту купівлі спірного житлового будинку працював вантажником в м.Миколаєві, а 15.05.1970 року звільнений згідно власної заяви. В подальшому з 13.07.1970 року прийнятий на роботу робітником в Чернівецьку міську дорожньо-експлуатаційну дільницю в якій і пропрацював до моменту звільнення 20.03.1994 року. Згідно трудової книжки колгоспника №1209 [PERSON] з 1964 року по 10.02.1998 року була членом колгоспу, однак в період з 1968 року по 1973 рік не працювала в колгоспі. Крім того, в період з 01.07.1971 року по 02.04.1973 рік працювала в пересувній механізованій колоні 121 Трест Чернівцібуд. Як видно з Списку громадян с.Боянчук, яким передано безкоштовно у приватну власність та постійне користування земельні ділянки (а.с.11-12) [PERSON] передано 0,10 га для обслуговування житлового будинку та 0,09 га для обслуговування особистого підсобного господарства, а всього 0,19 га. 09.12.1998 року помер [PERSON], що підтверджується його свідоцтвом про смерть (а.с. 7). На підставі Рішення Боянчуцької сільської ради №5/20-10 від 27.05.2002 року (а.с. 8), оформлено право приватної власності на житловий будинок розташований по вул.Миру, 3 за [PERSON]. На підставі цього ж рішення видано останній свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок в с.Боянчук по вул.Миру, 3. Дане свідоцтво в подальшому зареєстроване в Заставнівському районному бюро технічної інвентаризації, що вбачається з відмітки наявній на вказаному документі. В подальшому, рішенням Боянчуцької сільської ради №29/295-5 від 21.01.2010 року (а.с. 9), надано дозвіл [PERSON] на виготовлення технічної документації для передачі земельної ділянки у власність загальною площею 0,31 га, в тому числі: 0,19 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в с.Боянчук, вул.Миру, 3; а також 0,12 га для ведення особистого селянського господарства в урочищі «Над селом». Даний обєкт нерухомого майна складається з житлового будинку, двох літніх кухонь, трьох сараїв, вбиральні, криниці та огорожі, інвентаризаційною вартістю станом на 02.12.2013 рік 81887 гривень. Даний факт відображений в довідці Заставнівського РБТІ №463 від 03.12.2013 року (а.с. 13) та технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду (а.с .14-18). Як вбачається з копії погосподарської книги с.Боянчук та довідки Боянчуцької сільської ради №846 від 04.12.2013 року, житловий будинок в с.Боянчук, по вул.Миру, 3, особовий рахунок 126, станом на 15.04.1991 року відносився до суспільної групи господарств колгоспний двір. Головою вказаного колгоспного двору був [PERSON]. Відповідно членами колгоспного двору були його дружина [PERSON] та їх діти [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Дану обставину в судовому засіданні також підтвердив свідок [PERSON], який був в період з 2000 року по 2003 рік сільським головою в с.Боянчук. Суд вважає, що спірний житловий будинок з його господарськими спорудами та будівлями помилково був віднесений до суспільної групи господарств колгоспний двір, оскільки він ним не був. Дане спірне майно перебувало в особистій власності [PERSON], що випливає з чинних на час виникнення спірних правовідносин норм закону. Так, Глава 10 ЦК УРСР «Особиста власність», а саме ст.ст.100, 101 визначали, що в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження. В особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його). У подружжя, яке проживає спільно, та його неповнолітніх дітей може бути тільки один жилий будинок (або частина його), що належить на праві особистої власності одному з них або є в їх спільній власності. Відповідно до ч.1 ст.120, ч.2 ст.123 ЦК УРСР Глава 11 «Спільна власність» (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.6 Постанови №20 від 22.12.1995р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991р. Закону України «Про власність», застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 р. не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності усіх його членів, включаючи неповнолітніх. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно із зазначеними Вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, відносяться до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Виходячи з викладеного, беручи до уваги той факт, що власник спірного житлового будинку [PERSON] ніколи не був членом колгоспу, купив його у особи [PERSON], яка проживала в м.Одеса, а відтак не могла бути членом колгоспу в с.Боянчук, на момент придбання [PERSON] в 1970 році також не працювала в колгоспі, суд приходить до висновку, що відомості, які містяться в погосподарській книзі з приводу визначення форми власності житлового будинку в с.Боянчук, вул. Миру, 3, Заставнівського району Чернівецької області не відповідають дійсності, а тому не можуть бути покладені в основу вирішення даного спору. У звязку з цим, прийняте в подальшому рішення Боянчуцької сільської ради №5/20-10 від 27.05.2002 року та видане на його підставі свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок від 08.07.2002 року є законними та не підлягають скасуванню. Також очевидним є той факт, що законним є і рішення Боянчуцької сільської ради №29/295-5 від 21.01.2010 року. Дана позиція викладена в постанові судової палати у цивільних справах ВСУ від 15.01.2014 року під головуванням судді Патрюка М.В. Згідно ст. 360-7 ч.1 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Таким чином, суд вважає, що у звязку з необґрунтованістю віднесення спірного житлового будинку до суспільної групи господарства колгоспний двір, позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed