Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу від 26.09.2008 року недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] року помер батько позивача. У зв»язку з його смертю відкрилась спадщина, про яку позивач дізнався через багато років після його смерті. Зокрема, йому стало відомо, що померлому батькові позивача [PERSON] та відповідачу [PERSON] належала на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS] в рівних долях. Позивач не був повідомлений про відкриття спадкової справи за заявою відповідача [PERSON], та про видачу їй 21.12.2006 року Свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частину вказаної квартири, що належала померлому батькові позивача. Позивач оскаржив до суду вказане свідоцтво шляхом визнання його недійсним та рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 24.03.2014 року позов було задоволено та визнано вказане свідоцтво недійсним, визнано за позивачем право власності на 1/6 частину зазначеної квартири в порядку спадкування за законом, а за відповідачем [PERSON] було визнано було визнано право власності на 2/6 частин зазначеної квартири в порядку спадкування за законом пісдя померлого батька позивача [PERSON] Між тим, ще 26.09.2008 року між власником на той час квартири квартира [ADDRESS] та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, за яким останній набув право власності на зазначену квартиру та зареєстрував її за собою. Оскільки вказаний договір купівлі-продажу був укладений між відповідачами у зв»язку з наявністю на той час у [PERSON] свідоцтва про право власності на ? частину вказаної квартири, яке рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 24.03.2014 було визнано недійсним, тому і вказаний договір купівлі продажу підлягає визнанню недійсним у відповідності до вимог ст.ст.215, 236 ЦК України. У зв»язку з цим, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права із цим позовом. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 26.09.2008 року квартири [ADDRESS], що був укладений між відповідачами [PERSON] та [PERSON] в особі [PERSON] Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, пояснивши, що вказана квартира була продана шахрайським шляхом, без врахування права власності на неї позивача. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, зазначив, що він на даний час є добросовісним набувачем вказаної квартири, а тому згідно вимог ст.ст.387, 388 ЦК України у нього квартиру витребувано бути не може. Крім того, витребувати майно може лише власник, яким позивач не є, оскільки рішенням Шевченківського районного суду від 24.03.2014 року, на яке посилається позивач, як на підставу набування права власності на 1/6 частину вказаної квартири, скасовано рішенням Апеляційного суду м.Києва від 11.12.2014 року та в позові було відмовлено. Обраний позивачем спосіб захисту не відповідає вимогам ст.ст.387, 388 ЦК України та вимогам постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явилась, хоча про дату і час розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали вказаної цивільної справи, а також справи №761/20239/13-ц, до вирішення якої провадження у цій справі ухвалою суду від 02.12.2014 року, зупинялось, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть у ній участь. Зі змістом ст.15 та ст.16 ЦК України вбачається, що суд може захистити право чи охоронюваний законом інтерес лише у разі їх порушення. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що [INFO] року помер батько позивача. У зв»язку з чим, відповідач [PERSON] звернулась до Першої Київської державної нотаріальної контори із заявою про вступ у спадщину, де 21.12.2006 року отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на ? частину квартири [ADDRESS] (а.с.5). В той же час, 26.09.2008 року між власником на той час усієї вказаної квартири - [PERSON] в особі її представника [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено оспорюваний договір купівлі-продажу, за яким останній набув право власності на зазначену квартиру та в подальшому реалізував її за договором купівлі-продажу від 18.08.2014 року представнику у цій справі [PERSON], який станом на даний час зареєстрував її за собою, тому є її власником (а.с.6). Дізнавшись про порушення свого права на спадщину після смерті батька, позивач звернувся до суду із позовом про визнання свідоцтво про право на спадщину за законом недійсним, який рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 24.03.2014 року було задоволено та визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з 1/2 частини квартири [ADDRESS] після померлого [INFO] року [PERSON], яке видане 21.12.2006 року Першою київською державною нотаріальною конторою на ім'я [PERSON], серія та номер бланка [NUMBER], номер в реєстрі [NUMBER]. Визнано за [PERSON], в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] року [PERSON], право власності на 1/6 частину вказаної квартири, а за [PERSON], в порядку спадкування за законом право власності на 2/6 частин цієї ж квартири. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги у цій справі в частині необхідності визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26.09.2008 року квартири [ADDRESS], що був укладений між відповідачами - [PERSON] в особі її представника [PERSON] та [PERSON], позивач посилався на дійсність та встановлення відповідних обставин вищевказаним рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 24.03.2014 року. Між тим, зазначене судове рішення було скасовано рішенням Апеляційного суду м.Києва від 11.12.2014 року та в позові було відмовлено. Вказане рішення набрало законної сили. Згідно ч.1 ст.14 ЦПК України рішення, що набрало законної сили, обов»язкові для всіх органів державної влади та місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій та громадян та підлягає виконанню на всій території України. Обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській, кримінальній або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини (ч.3 ст.61 ЦПК України). При цьому, скасовуючи рішення суду першої інстанції, Апеляційний суд м.Києва послався на вимоги ст.392 ЦК України, якою передбачено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає судовому захисту шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як зазначено у рішенні суду апеляційної інстанції, позивач [PERSON] на час відкриття спадщини не проживав із спадкодавцем та у встановлений законом строк не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини або з позовом до суду про встановлення йому додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відповідно до вимог ст.1272 ЦК України, а тому позивач є таким, що не прийняв спадщину. Розглядаючи позовну заяву [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26.09.2008 року судом враховано наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України). Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Доводи позивача про недійсність оспорюваний договору купівлі-продажу від 26.09.2008 року квартири [ADDRESS], не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки з нього вбачається про відповідність його формі та змісту вимогам законодавства і дійсного наміру сторін, а його недійсність з огляду на вказані обставини стороною позивача належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст.10, 57-59 ЦПК України доведена в судовому засіданні не була. Крім того, п.5 постанови Пленуму ВЕРХОВНОГО СУДУ УКРАЇНИ від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Пунктом 10 вказаної постанови визначено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Вирішуючи позовні вимоги у відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд вважає недоведеними позивачем [PERSON] обставин для визнання недійсності оспорюваного договору купівлі-продажу, а зазначені підстави є необґрунтованими та безпідставними, наслідком чого є відмова в задоволенні позову. У відповідності до ч.6 ст.154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте, суд може одночасно із ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. З врахуванням наведеного, суд вважає за можливе скасувати заходи забезпечення позову у вигляді арешту, що був накладений на 1/6 частину квартири [ADDRESS] ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 05.11.2014 року.

Outcome: dismissed