Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» (далі - ПАТ «ПтБ») про захист прав споживача та визнання недійсним окремих умов кредитного договору. Посилається на те, що 22.08.2016 між ним та ПАТ «ПтБ» було укладено кредитний договір №2424/4343DCLRG1PT (далі - договір), відповідно до умов якого позивач отримав кредит в розмірі 17 833, 61 грн. на поточні потреби зі сплатою: відсотків у розмірі 0,0001% річних та щомісячної комісії за обслуговування кредиту в розмірі 446,00 грн., із кінцевим терміном повернення - 11.09.2021. Крім того, відповідно до п.3.3 договору позивач зобов'язався у разі прострочення сплати заборгованості за цим договором сплачувати банку пеню в розмірі 0,3000% від простроченої суми за кожний день прострочення. Вважаючи умови договору, а саме передбачені п.1.2 в частині сплати щомісячної комісії в розмірі 446,00 грн. за обслуговування кредиту та п.3.3 в частині сплати банку пені у розмірі 0,3000% від простроченої суми за кожний день прострочення, що становить 109,5 % річних несправедливими, такими, що суперечать Закону України «Про захист прав споживача», позивач просить визнати їх недійсними. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, обґрунтувавши їх вищенаведеним та просив їх задовольнити. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні просила позовні вимоги задовольнити, пояснила також, що, встановивши в договорі обов'язок позичальника, щодо сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідачем не було зазначено про те, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. Розмір такої комісії згідно Графіка складає 25 422,00 грн., що значно перевищує суму виданого кредиту - 17 833,61 грн. Надані суду представником відповідача Умови споживчого кредитування ПАТ «ПтБ» не містять підпису позивача, в них відсутній також підпис відповідача - уповноваженої особи, яка повинна була підписати ці Умови. Наданий примірник Умов - це звичайна електронна копія (W-файл) зі штампом «копія, з оригіналом вірно» та підписом особи, що завіряла саме копію, а не Умови. У зв'язку із чим банк має можливість надавати Умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з позивачем. Відповідач не надав належних і допустимих доказів, які б підтвердили, що саме долучені до матеріалів справи Умови є складовою частиною укладеного між сторонами договору і, що саме ці Умови мав на увазі позивач, підписуючи заяву позичальника. Крім того, зважаючи на те, що споживчий кредитний договір є договором приєднання, сторона, що розробляє умови правочину, при визначенні його умов повинна враховувати вимоги чинного законодавства, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів», котрий є спеціальним законом. Так, відповідно до ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Таким чином, п.1.2 договору в частині щомісячної сплати комісії в розмірі 446 грн. за обслуговування кредиту не є послугою у визначенні п.17 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки такі дії є діями банку на власну користь, тобто супутними послугами, що супроводжують кредит, а тому їх компенсація за рахунок позивача є незаконною, а такі умови споживчого кредиту - нікчемними. Також, несправедливою у відповідності до вимог п.5 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є вимога щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання [PERSON] зобов'язань за договором та є такою, що суперечить принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку. Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» в судове засідання не з'явився, не дивлячись на своєчасне та належне повідомлення про час та місце судового розгляду справи, про що свідчить підпис представника ПАТ «ПтБ» в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, заяви про відкладення розгляду справи від нього до суду також не надходило. 30.07.2018 від представника відповідача [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить у задоволенні позовної заяви [PERSON] відмовити. Посилається на те, що вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності. Оскільки перед укладенням договору №2424/4343DCLRG1PT від 22.08.2016 [PERSON]І було підписано заяву/анкету від 19.08.2016, підписанням якої позивач погодився, що усі істотні умови кредитування йому роз'яснено та підтвердив свій намір укласти договір на указаних в договорі умовах. Крім того, п. 3.1. Постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168 «Про затвердження Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» встановлена можливість включення комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням та обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення того, що і було зроблено в оскаржуваному кредитному договорі та жодним чином не порушило права позивача, як споживача фінансових послуг. В той же час, п.2.6 Умов споживчого кредитування Пат «ПтБ», затверджених рішенням Правління від 26.04.2016 №25 чітко передбачено, що під обслуговуванням кредиту розуміється нагадування про дати сплати заборгованості за кредитом та суму заборгованості; внесення змін до графіку погашення у випадку здійснення позичальником часткового дострокового погашення кредиту, за письмовою вимогою позичальника, надання оновленого графіку погашення, тощо та право банку стягувати плату за обслуговування такого кредиту у вигляді комісії. Згідно п.6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Однак, позивач не скористався наданим йому правом та від кредитного договору у встановлений строк не відмовився, крім того щомісячно сплачував комісію за кредитне обслуговування, що свідчить про його згоду із даною умовою договору. Враховуючи те, що сторонами договору під час його укладення було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, в тому числі щодо сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту та щодо сплати пені, інформацію про сплату яких було надано позивачу в письмовому вигляді для ознайомлення із роз'ясненням за які саме послуги він сплачуватиме комісію, представник відповідача вважає, що всі умови договору є дійсними в розумінні положень, визначених ст. 203 ЦК України, а вимоги позивача безпідставними. Згідно ч.1 ст. 223 ЦК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, оголосивши відзив на позовну заяву, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі в їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 22.08.2016 між ПАТ «ПтБ» та [PERSON] відповідно до Умов споживчого кредитування був укладений кредитний договір №2424/4343DCLRG1PT, шляхом підписання відповідачем Заяви/Анекти-договору про приєднання №1-4LW-5895. Відповідно до п.п.1.2, 2.1 договору банк надав позивачу у тимчасове платне користування на поточні потреби кредит шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок позичальника №26250000126907 у розмірі 17 833, 61 грн., на строк кредитування - 60 платіжних періодів ( з яких 3 платіжних періоди - грейс період) з фіксованою процентною ставкою за користування кредитом 0,0001% та сплатою комісії за обслуговування кредиту в розмірі 446 грн., з кінцевою датою повернення кредиту - 11.09.2021. Вважаючи, що обслуговування кредиту - це супутні послуги, що супроводжують кредит, а компенсація таких послуг банку за рахунок позивача є незаконною, позивач просить визнати недійсним п.1.2 договору в частині сплати щомісячної комісії в розмірі 446 грн. за обслуговування кредиту. Пунктом 3.1.Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 встановлена можливість включення комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням та обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо. Разом із цим п.п. 2.6, 2.7 Умов споживчого кредитування ПАТ «ПтБ», затверджених рішенням Правління від 26.04.2016 №25 передбачено, що банк здійснює обслуговування кредиту (здійснює нагадування про дати сплати заборгованості за кредитом та суму заборгованості; вносить зміни до графіку погашення у випадку здійснення позичальником часткового дострокового погашення кредиту, за письмовою вимогою позичальника надає оновлений графік погашення, тощо) та стягує плату за обслуговування такого кредиту у вигляді комісії. Сума комісії за обслуговування кредиту додається до суми щомісячного платежу. Таким чином, відповідно вищевказаних Правил та Умов, суму комісії за обслуговування кредиту в розмірі 446 грн. було включено у щомісячні платежі згідно підп. в) п.1.2 кредитного договору №2424/4343DCLRG1PT від 22.08.2016, укладеного між ПАТ «ПтБ» та [PERSON] Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно - правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Так, відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При цьому ст. 215 ЦК України визначено декілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом. Частиною другою статті 215 ЦК України передбачено, що правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається. Зазначені положення законодавства поширюються як на договори як вид правочинів загалом, так і на окремі положення певних видів договорів, зокрема договорів кредиту. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року. За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із п.п.17,23 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного суду №314/3845/15 від 05.09.2018. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що обслуговування кредиту, визначене пунктом 2.6 Умов споживчого кредитування ПАТ»ПтБ» не є послугою у розумінні п.17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки такі дії є діями банку на власну користь, тобто супутною послугою, що супроводжують кредит і не є послугою для споживача. Отже, встановлення Банком щомісячної комісії в п.1.2 договору від 22.08.2016 про надання споживчого кредиту за обслуговування кредиту є незаконним, а така умова споживчого кредиту є нікчемною. Разом із цим, суд критично оцінює посилання (у відзиві на позовну заяву) представника позивача на те, що позивач під час укладення №2424/4343DCLRG1PT від 22.08.2016 був письмово ознайомлений та погодився з Умовами споживчого кредитування, з огляду на наступне. За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За умовами ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Однак, як вбачається із наданих суду представником відповідача Умов споживчого кредитування ПАТ «ПтБ» - вказані Умови не містять підпису позивача, в них відсутній також підпис відповідача - уповноваженої особи, яка повинна була підписати ці Умови. Відповідач не надав суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме долучені до матеріалів справи Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і, що саме ці Умови мав на увазі позивач, підписуючи заяву позичальника. За таких обставин, суд не вважає, що зазначені Умови погоджені з позивачем. Згідно правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 у справі №6-308цс16 вбачається, що у випадку невизнання іншою стороною правочину недійсним у відповідності до вимог ч.2 ст. 215 ЦК України та при наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред'явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність в силу закону у зв'язку з її оспоренням та не визнанням іншими особами. З урахуванням викладеного суд вважає, що позовну вимогу в частині визнання недійсним пункту 1.2 Договору № 2424/4343DCLRG1PT від 22.08.2016 слід здовольнити частково та встановити, що пункт 1.2. кредитного договору №2424/4343DCLRG1PT від 22.08.2016, укладеного між [PERSON] та ПАТ «ПтБ» в частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту в розмірі 446,00 гривень - є нікчемним. Крім того, позивач просить визнати недійсним п.3.3 договору, відповідно до якого він зобов'язався у разі прострочення сплати заборгованості за цим договором сплачувати банку пеню в розмірі 0,3000% від простроченої суми за кожний день прострочення. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до положень ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Встановлено, що відповідно до умов договору №2424/4343DCLRG1PT від 22.08.2016 позивач отримав у тимчасове платне користування кредит шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок у розмірі 17 833, 61 грн., з фіксованою процентною ставкою за користування кредитом 0,0001%. Згідно п.3.3. договору у разі прострочення сплати заборгованості за цим договором, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 0,3000% від простроченої суми за кожен день прострочення. Відповідно до частин першої та третьої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. При цьому споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 цього Закону). Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов?язків на шкоду споживача. Відповідно до пункту п'ятого частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п?ятдесятвідсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов?язань за договором. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 06.03.2018 у справі №487/7824/15-ц. За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права суд приходить до висновку, що пункт 3.3 спірного кредитного договору щодо встановлення сторонами договору пені в розмірі 0,3 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення виконання зобов'язання за кредитом, що становить 109,5 % від суми неповернутого кредиту та/або несплачених процентів за рік, є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язків, порушує права позивача як споживача послуг банку, оскільки така умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад 50 відсотків вартості продукції) у разі невиконання нею зобов'язань за договором. Доводи відповідача про те, що позивач був ознайомлений зі змістом кредитного договору перед його укладенням, не спростовують зазначеного висновку, оскільки в силу вимог статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець, зокрема банк, не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. За таких обставин, позовна вимога щодо визнання недійсним п.3.3 кредитного договору в частині сплати банку пені у розмірі 0,3000% від простроченої суми за кожний день прострочення, підлягає задоволенню. На підставі Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 203, 215, 217, 549, 551, 1054 ЦК України,

Outcome: partial