Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувся з уточненим первісним позовом до відповідачів [PERSON] , Кіровської селищної ради, третя особа: приватна нотаріальна контора Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області про скасування заповіту, визнання домоволодіння із надвірними спорудами об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на будинок та земельну ділянку у порядку спадкування за законом, та просив суд скасувати заповіт заповіт посвідчений приватним нотаріусом Руденко Вікторією Аркадіївною, від імені [PERSON] , на ім`я [PERSON] . Визнати домоволодіння розташоване за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя між ним та [PERSON] . Визнати земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя між ним та [PERSON] . Визнати за ним право власності за законом після смерті дружини на: Ѕ частину домоволодіння яке розташоване за адресою: [ADDRESS] на Ѕ частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] і стягнути судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] , і його представник [PERSON] , позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити, оскільки заповіт на їм`я доньки померлої [PERSON] , - [PERSON] , був укладений з порушенням вимог законодавства, та просили відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог. Відповідач [PERSON] , та її представник [PERSON] , заперечували щодо позовних вимог, зокрема [INFO] померла її мати [PERSON] , та після смерті якої вона є спадкоємцем за заповітом. Просили звернути увагу на те , що позивачу [PERSON] , було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії від 05.07.2016 року. Позивач надав суду квитанції на будівельні матеріали на загальну суму 15 000 гривень, але вважати, що за час спільного проживання її матері [PERSON] , з позивачем [PERSON] , належне померлій майно на праві особистої приватної власності істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових витрат не можливо. Оскільки її мати склала заповіт на її користь, просила суд відмовити позивачу у задоволенні його вимог у повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити. В ході судового розгляду відповідач [PERSON] , звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] , про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. Згідно зустрічних вимог позову просила суд, визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами розташованого за адресою: [ADDRESS] . Визнати за нею право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1500 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1221455400:02:007:0936. Стягнути з позивача судові витрати. Правовідносини які склались між сторонами регулюються розділом спадкове право ЦК України. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши пояснення позивача, відповідача та їх представників, прийнявши до уваги пояснення свідка [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які допитані в судовому засіданні від 24 квітня 2017 року та свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , допитаних 12 липня 2017 року, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позови, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що первісні позовні вимоги [PERSON] , та зустрічні позовні вимоги [PERSON] , підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Судом встановлено, що спірні правовідносини виникли між чоловіком померлої (позивачем по справі) та її донькою( відповідно до ст. 1261 ЦК України спадкоємцями першої черги) та між якими склалися неприязні стосунки. Предметом спору є спадкове майно у виді земельної ділянки з домоволодінням, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , в якому сторони постійно проживають відокремлено. Суду надані наступні документи: свідоцтво про смерть 19 грудня 2015 року [PERSON] ; заповіт посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Руденко В.А. з якого вбачається що померла, 11 грудня 2015 року склала заповіт, зареєстрований в реєстрі № 955 та за життя заповіла все належне майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, та все, що належало їй на час смерті [PERSON] ; свідоцтво про шлюб між померлою [PERSON] , та позивачем [PERSON] , який був зареєстрований 18.03.2006 року; свідоцтво про народження серії [NUMBER] [PERSON] ; Відповідно до норм ЦК України заповіт є особистим розпорядженням і складається від імені однієї фізичної особи. З оглянутої в судовому засіданні спадкової справи вбачається, що до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після [PERSON] , померлої [INFO] звернувся [PERSON] , чоловік померлої. Постановою приватного нотаріуса Дніпропетровського районного нотаріального округу Руденко В.А., про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05.07.2016 року [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право власності на частину в спільному майні подружжя померлої [PERSON] , а саме: житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами і земельної ділянки на підставі відсутності у нього оригіналів документів, що підтверджують право власності на спадкове майно. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 серпня 2005 року по цивільній справі № 2-1443 за [PERSON] померлою [INFO] визнано право власності на житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями [ADDRESS] . Рішення набрало законної сили. Право власності на підставі рішення зареєстровано 01.02.2006 року за померлою [PERSON] , реєстраційний номер 13724603. За приписами ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. За період спільного проживання з померлою [PERSON] , відбулася незначна реконструкція житлового будинку літ. А-1, літньої кухні - Б та побудовані ґанок з козирком, Н-вбиральня, О-літній душ, 01-навіс, П-альтанка, Р - навіс. Згодом замість рішення Дніпропетровського районного суду від 23.08.2005 року померлій [PERSON] , було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно [NUMBER] від 29.11.2013 року, індексний номер 13714531 яким зафіксовано , що їй належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Об`єкт нерухомості складається з: житловий будинок літ.А-1 з господарськими будівлями та спорудами, загальна площа 88,3 кв. м., житлова площа - 46,8 кв. м.: Б - літня кухня, В - сарай, Г - сарай, Д - вхід в погріб, Е - сарай, Ж - сарай, 3 - сарай, Л -сарай, ЛІ - навіс, Н - вбиральня, О - літній душ, 01 - навіс, П - альтанка, Р - навіс, С - навіс, К - колодязь, К1 - колодязь, З/Я - зливна яма, №1-5 - огорожі, І - мощення. Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 29.11.2013 року видане взамін Також померлій [PERSON] , на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯМ № 893336, виданого на підставі рішення сесії Кіровської селищної ради від 27.12.2012 року № 324-VI належить земельна ділянка площею 0,1500 га, розташована за адресою: [ADDRESS] . Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами. Розпорядженням селищної голови від 10.02.2016 року [ADDRESS] перейменована на [ADDRESS] . Також судом встановлено, що після реєстрації шлюбу у 2006 році позивач разом з померлою почали проживати однією сім`єю у спірному домоволодінні. З показів свідків їх подружні стосунки були теплі, вони піклувалися один про одного, вели сумісне господарство, за час життя з [PERSON] , збудовано будинок, побудовано літню кухню літ. Б, за технічним паспортом, вбиральню літ Н, літній душ літ О, альтанка літ П, навіс літ. Р, тамбур літ. А2-1, літ. А3-1 та інше. З показів свідків допитаних у судовому засіданні свідків встановлено, що позивач займався оформленням земельної ділянки на якій розташовано домоволодіння разом із проведеною реконструкцією. Відповідно до ст. 62 СК України передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Згідно квитанцій та чеків доданих позивачем до свого позову, вбачається, що він своїми діями та грошовими коштами добудовував спірне майно. Наприкінці літа 2015 року [PERSON] , захворіла тяжкою хворобою на рак легенів. З того часу стан її погіршувався і [INFO] вона померла, та після її смерті відкрилась спадщина. Після звернення до нотаріуса йому стало відомо, що дружина за декілька днів до своєї смерті залишила заповіт на ім`я доньки. Однак враховуючи складність її хвороби та її прогресування, наприкінці життя позивач ставить під сумнів укладений заповіт, і те, що це було саме волевиявлення померлої і вона не розуміла значення своїх дій, та не мала можливість керувати ними. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за коном ст. 1217 ЦК України. Згідно ст. 1258, 1261 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї (ч.ч. 1,3 ст. 1268 ЦК країни). Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 50.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В судовому засіданні на протязі тривалого часу позивачем було доведено, що він приймав активну участь у добудові будинку і піклувався про померлу. Зокрема це підтвердили і свідки [PERSON] , яка повідомила в судовому засіданні, що [PERSON] , проживав разом з померлою близько 10-ти років, відносини у них були добрі, померла неодноразово говорила, що у них були теплі відносини с чоловіком у шлюбі, і позивач своїми власними коштами добудовував спірне домоволодіння. Також зазначив суду, що позивач [PERSON] , працював у них на будівництві також на інших об`єктах і всі зароблені грошові кошти він витрачав на будівництво спірного домоволодіння, його померла дружина [PERSON] , не працювала і була повністю на утриманні позивача, при посвідченні заповіту [PERSON] , не був присутній, але коли померла хворіла він займався її лікуванням і доглядом за нею. Свідок [PERSON] , також надав аналогічні пояснення щодо будівництво [PERSON] , частини домоволодіння під час спільного проживання з [PERSON] , та про стан здоров`я померлої. Свідок [PERSON] , повідомила суду, що позивачем [PERSON] , було добудовано невелику частину домоволодіння. Інші свідки, також повідомили суду про добудову до будинку літньої кухні та інших об`єктів будівництва. А тому позивач вимушений був звернутись до суду за захистом свого порушеного права, у порядку ст. 62 СК України та право на спадкування за законом. Згідно до статті 216 ЦК України. Правові наслідки недійсності правочину 1. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. 2. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. 3. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Згідно до статті 225 ЦК України. Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними 1. Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. 2. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун. 3. Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов`язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв`язку із вчиненням такого правочину. Заповіт є правочином, тому до нього застосовуються загальні положення про правочин та положення про їх недійсність. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «»Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). В судовому засіданні позивач мотивував вимоги тим, що померла на час складання заповіту була тяжко хвора і приймала ліки, які унеможливлювали її нормальний стан. Згідно до ст. 1257 ЦК України - заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог його форми та посвідчення, є нікчемний. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Позивач обґрунтував позов тим, що внаслідок незадовільного стану здоров`я [PERSON] , у зв`язку з онкологічним захворюванням на момент складання заповіту вона не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними. Під час допиту свідків [PERSON] , і [PERSON] , були встановлено порушення під час укладання заповіту, під час їх перебування в якості свідків, що виразилося у їх несвідомості про зміст заповіту, та підтвердили відсутність при складанні заповіту позивача [PERSON] . У тексті заповіту зазначено, що він складений та підписаний о 18.10 год., а з показів вказаних свідків подія складання заповіту відбувалось о першій половині дня, У тексті заповіту зазначено, що свідок [PERSON] , і [PERSON] , зачитували на прохання [PERSON] , текст заповіту, але з показів цих свідків вони цього не виконували. Суд досліджуючи текст заповіту звернув увагу, що заповідачкою [PERSON] , не виконаний повний напис прізвища, та підпису, що свідчить про стан її здоров`я, а тому з усіх вищезазначених підстав приходить до висновку, що він є нікчемний . Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Відповідно до ст.15, ч.2 ст.16, ч.1 ст.20 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Так, відповідно до п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність. Яка відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Із змісту ч. 2 ст.5 ЦПК України вбачається, що суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону лише у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду. З наведеного вище випливає, що суд позбавлений за своїм розсудом визначати інший спосіб захисту права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду якщо законом чи договором передбачено інший спосіб захисту ніж той який особа обрала при зверненні до суду. Зокрема ч.2 ст.16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6)зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Отже звертаючись до суду позивачем на свій розсуд було обрано спосіб захисту свого права згідно ч.2 ст.16 ЦК України. Суд вважає, що спосіб захисту права, що обрав позивач передбачений вищенаведеними нормами закону є ефективним засобом захисту, і є таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення, наслідкам, спричиненим цим порушенням. Суд визнає, що оспорюваним правочином дійсно були порушені права позивача [PERSON] , оскільки він входив до кола спадкоємців та міг би успадкувати частину спірного майна, яке належало померлій [PERSON] . Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що на час укладення оспорюваного правочину [PERSON] , мала такий фізичний стан, який істотно впливав (обмежував) на її здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними, а докази, які спростовують зазначені обставини, в матеріалах справи відсутні. З огляду на наведене, суд доходить висновку, що позивач [PERSON] , виконав обов`язок по доведенню обставин, на які посилається як на підставу своїх вимог, тому позов підлягає частковому задоволенню, оскільки чинним законодавством не передбачено скасування заповіту, а визнання правочину недійсним. Судові витрати суд вирішує у відповідності до ст. 141 ЦПК України. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] , вони також підлягають частковому задоволенню, виходячи з того, що заповіт укладений на ім`я позивача визнано недійсним. Відповідно до ст. 1217 ЦК спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України (2004 р.) до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1258, 1261 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. На підставі вищевикладеного зустрічні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судові витрати суд вирішує у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial