Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. Посилається на те, що він 23.02.1992 року уклав шлюб з відповідачем, який був зареєстрований Заставнівським райвідділом РАЦС. Від шлюбу неповнолітніх дітей вони не мають. Позивач посилається на те, що спільне життя з відповідачем не склалось, протягом 9 років він перебуває за межами України, шлюбні відносини вони не підтримують, спільного господарства не ведуть. Він втратив до відповідача почуття поваги та любові та не бажає більше з нею перебувати у шлюбі, в звязку із чим вважає, що їх шлюб розпався, носить формальний характер та просить його розірвати. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, направив суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, просив їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, суду пояснила, що наданий судом строк на примирення результату не дав, ніхто з подружжя не вчиняв мір для примирення, оскільки позивач на даний час перебуває за межами України і вона з ним не підтримує звязок. Зазначила також, що оригіналу свідоцтва про шлюб у неї не має, в звязку із чим вона не може долучити його до справи, а у виготовленні дублікату свідоцтва про шлюб вона не зацікавлена. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи відповідача суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що оскільки розгляд справи провадиться в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, суди згідно зі статтею 119 Цивільного процесуального кодексу України повинні вимагати від осіб, що подали заяву, повного викладення обставин, якими обґрунтовуються дані вимоги, й посилання на засоби їх доказування. До заяви про розірвання шлюбу додаються: свідоцтво про реєстрацію шлюбу, копії свідоцтв про народження дітей, довідки щодо розміру заробітку та інших доходів, а також усі необхідні документи відповідно до заявлених вимог. Судом встановлено, що позивачем [PERSON] до позовної заяви було надано копію свідоцтва про укладення шлюбу серії І-МИ №429943 від 23.02.1992 року (а.с. 5), в той час як згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до позовної заяви про розірвання шлюбу додається оригінал свідоцтва про реєстрацію шлюбу. Отже, позивачем всупереч вимог ч. 3 ст. 10 та ст. 60 ЦПК України не надано суду доказу, а саме оригіналу свідоцтва про укладення шлюбу, що має істотне значення для розгляду справи. Цей документ також не наданий суду відповідачем, у зв'язку із відустністю його у останньої. Оскільки зазначений доказ має істотне значення в даній справі, а його відсутність унеможливлює розгляд справи по суті, то суд приходить до висновку, що у задоволені позову слід відмовити. На підставі викладеного, ст.ст. 110, 112, 113 Сімейного кодексу України,

Outcome: dismissed