Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-10 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувшись до суду з даним позовом, просить поділити спільне сумісне майно подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0392 га (кадастровий номер [NUMBER]), цільове призначення якої для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться по [ADDRESS] право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1883 га (кадастровий номер [NUMBER]), цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться в с. Іванівка, Богуславського району, Київської області; право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1343 га (кадастровий номер [NUMBER]), цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться в с. Іванівка, Богуславського району, Київської області. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що за час перебування в шлюбі із відповідачкою [PERSON] за період з 19 червня 2007 року по 24 липня 2015 вони придбали вищевказане нерухоме майно, яке згідно ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя і їх частки згідно ст. 70 СК України є рівними. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, обґрунтувавши свої вимоги вищевикладеними фактами та доказами. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні 19.07.2016 року визнала позов частково. Заслухавши пояснення сторін і їх представників, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] і відповідачка [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 19 червня 2007 року, який між ними було розірвано рішенням Богуславського районного суду Київської області 18 грудня 2015 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб та копією рішення суду. Під час шлюбу 02 квітня 2011 року відповідачка [PERSON] згідно договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Богуславського районного нотаріального округу Білик М.В., купила у [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який розташований по [ADDRESS]. Право власності на вказаний житловий будинок [PERSON] зареєструвала 02.06.2011 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 03.08.2016 року. Також, згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02 квітня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Богуславського районного нотаріального округу Білик М.В., відповідачка [PERSON] купила у [PERSON] земельну ділянку площею 0,0392 (кадастровий номер [NUMBER]), цільове призначення якої для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться в с. Іванівка, Богуславського району, Київської області. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно ч. 2 ст. 377 ЦК України розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). Оскільки в договорі купівлі-продажу житлового будинку від 02 квітня 2011 року розмір та кадастровий номер земельної ділянки, на якій розміщений будинок, зазначені в пункті 8 договору, то як наслідок до [PERSON] перейшло право власності на дану земельну ділянку. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02 квітня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Богуславського районного нотаріального округу Білик М.В., відповідачка [PERSON] купила у [PERSON] земельну ділянку площею 0,1883 га (кадастровий номер [NUMBER]), цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться в с. Іванівка, Богуславського району, Київської області та земельну ділянку площею 0,1343 га (кадастровий номер [NUMBER]), цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться в с. Іванівка, Богуславського району, Київської області. Державна реєстрація права власності на дві земельні ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства відповідачкою [PERSON] не проведена і тому вона не набула право власності на вказане нерухоме майно з огляду на наступне. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дія цього Закону поширюється на державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав. Згідно ч. 1 ст. 2 у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: 1) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Загальними засадами державної реєстрації прав згідно ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є, в тому числі - обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав. Частиною другою цієї статті визначено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають, в тому числі - право власності. Згідно ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Зазначені норми закону дають підстави стверджувати, що [PERSON] не набула право власності на вищевказані земельні ділянки, оскільки в обов'язковому порядку не провела державну реєстрацію даного нерухомого майна. Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Тобто, підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності на майно є лише одна обставина: набуття (придбання, виготовлення, спорудження) майна за час шлюбу, крім випадків, встановлених законом або договором. Оскільки спірний житловий будинок та земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд були придбані відповідачкою [PERSON] під час шлюбу з позивачем [PERSON], то як наслідок дане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Тому враховуючи зазначені норми Сімейного кодексу України та наявність достатніх доказів, які підтверджують право спільної сумісної власності сторін на об'єкти нерухомого майна (житловий будинок та земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд) необхідно визнати за [PERSON] право спільної часткової власності на 1/2 частину житлового будинку та 1/2 частину господарських будівель і споруд, що розташовані по [ADDRESS] та визнати за позивачем право спільної часткової власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0393 га з кадастровим номером [NUMBER], цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в с. Іванівка, Богуславського району, Київської області. В решті позовні вимоги [PERSON] про визнання права спільної часткової власності на дві земельні ділянки, цільове призначення яких - для ведення особистого селянського господарства необхідно залишити без задоволення. У відповідності до ст. 88 ЦПК України у разі якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Судовий збір, сплачений позивачем, становить 551 гривня 20 коп., що підтверджується квитанцією №127 ТВБВ 10025/638 ГУ Ощадбанку по м. Києву та Київській області від 13.05.2016 року. З квитанції наданої представником позивача, вбачається, що позивач поніс витрати на оплату правової допомоги адвоката в розмірі 2204 гривні 80 коп. Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Представник позивача в своєму розрахунку зазначила, що кількість витраченого часу на правову допомогу поза судовим засіданням становить 2 години 30 хвилин та у судовому засіданні 1 годину 30 хвилин, що є обґрунтованим та приймається судом до уваги. Всього судові витрати становлять 551 гривня 20 коп. + 2204 гривні 80 коп. = 2756 гривень, а з урахуванням, що позов задоволено на 93,04%, до стягнення з відповідачки підлягає сума 2564 гривні 18 коп. З урахуванням викладеного та

Outcome: partial