Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що відповідно до договору купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку від 30.05.2007 року він є власником 1/2 частини частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS], який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кириленко Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 4759. Право власності зареєстровано ним у Київському міському бюро технічної інвентаризації 12.06.2008 року, про що здійснено запис у реєстрову книгу № д.102-53 за реєстровим №19586. Відповідач у справі зареєстрована в будинку за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією довідки №926 від 02.07.2015 року. 11.07.2013 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва було прийнято рішення про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем у справі. В серпні 2016 року відповідач, яка раніше проживала в будинку [ADDRESS] виїхала на постійне місце проживання до іншого місця, про нову адресу свого місця проживання вона його не повідомила. Виїхавши з будинку відповідач не знялася з реєстрації в ньому та продовжує бути зареєстрованою в будинку і до теперішнього часу, чим створює суттєві перешкоди для позивача у користуванні частиною будинку, оскільки позивач буде вимушений нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які розраховуються залежно від кількості зареєстрованих за адресою осіб. Крім того, вважає, що відповідач для нього чужа людина, вона пішла до іншого чоловіка, тому вони і розлучилися. Посилаючись на викладене, позивач просить суд визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме Ѕ частиною будинку з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS]. 10.11.2017 року ухвалю судді Панченко О.М. відкрито провадження у даній цивільній справі, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Відповідно до Перехідних положень Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання ним чинності, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Панченко О.М. від 05.02.2018 року призначено справу до підготовчого засідання за правилами загального позовного провадження. Протокольною ухвалою суду від 17.07.2018 року залучено до участі в справі в якості третьої особи Службу у справах дітей Деснянської РДА в м. Києві. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позову в повному обсязі, просив суд про їх задоволення. Крім того, був допитаний в якості свідка за його особистою згодою. Пояснив, що у його колишньої дружини - відповідача у справі, є новий чоловік, з яким вона на даний час проживає, адреса йому невідома, тому, що вона йому не повідомляє її. В серпні 2016 року відповідач добровільно покинула будинок, забрала всі свої речі з нього і переїхала проживати на інше місце проживання. Крім того зазначив про те, що наданий представником відповідача інформаційний лист з Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві, де зазначено про те, що відповідач викликала міліцію за адресою проживання у 2011-2015 роках з різних приводів абсолютно не стосується неможливості її проживання у спірному будинку, оскільки на той час у них було безліч судових спорів по розподілу майна і побачень з дитиною і вона навмисно викликала тоді працівників міліції. Представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позовних вимог та просив в задоволені відмовити. Допитаний в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він товаришує з позивачем, виконує періодично ремонтно-будівельні роботи за адресою проживання позивача. Йому відомо про те, що восени 2016 року відповідач - колишня дружина позивача виїхала з будинку по [ADDRESS] і проживає за іншою адресою. Після цього він бував у будинку, останній раз взимку цього року, відповідача у справі там не бачив. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їм правовідносини. Відповідно до договору купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку від 30.05.2007 року позивач є власником 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS], який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кириленко Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 4759. Вказана частина будинку була придбана позивачем ще до укладення шлюбу з відповідачем у справі. Право власності зареєстровано позивачем у Київському міському бюро технічної інвентаризації 12.06.2008 року, про що здійснено запис у реєстрову книгу № д.102-53 за реєстровим №19586. (а.с.5,7). Відповідно до свідоцтва про шлюб позивач та відповідач зареєстрували шлюб 26.02.2008 року. (а.с. 8). Відповідач у справі зареєстрована в будинку за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією довідки №926 від 02.07.2015 року. (а.с. 26). 11.07.2013 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва було прийнято рішення про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем у справі. (а.с. 9). Відповідач з серпня 2016 року за адресою реєстрації не проживає, що не заперечувалось сторонами по справі. Представником відповідача було зазначено в судовому засіданні про те, що відповідач проживає за адресою: [ADDRESS]. Представником відповідача у справі на доказ того, що відповідачу чинилися перешкоди в користуванні будинком з боку позивача було надано суду інформаційний лист Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 13.12.2016 року адресований адвокату Пархоменку Д.В. про те, що відповідач [PERSON] в період часу з 2011 року по 2015 рік викликала за місцем проживання: [ADDRESS] працівників міліції з різних приводів, проте жодного виклику з приводу того, що їй перешкоджають проживати за вказаною адресою не зафіксовано. (а.с. 60-61). Крім того, в судовому засіданні судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21.12.2015 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.03.2016 року (а.с. 10-21), було залишено без задоволення позов [PERSON] до [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю подружжя Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS], а також визнання за [PERSON] право власності на ј частину вказаного будинку. Згідно акту складеного за участі свідків бухгалтером Комунального Концерну «Центр комунального сервісу» [PERSON] [PERSON] та її дочка [PERSON] за адресою: [ADDRESS] фактично з вересня 2016 оку не проживають (а.с. 27). У відповідь на звернення позивача до Служби у справах дітей Деснянської РДА в м. Києві остання надала відповідь про те, що спеціалістами Служби спільно з фахівцями Центру для сім»ї, дітей та молоді Деснянського району м. Києва 29.12.2016 року було проведено інспектування за місцем реєстрації дитини позивача та відповідача, а саме: [ADDRESS] з метою встановлення місця мешкання дитини та матері. Під час інспектування родини встановлено, що дитина та її мати (відповідач у справі) за даною адресою не проживають, місце їх знаходження не відомо. (а.с.28). Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим жилим приміщенням може виникати та існувати лише у осіб, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство або при їх вселенні була інша угода про порядок користування цим приміщенням. У разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік він втрачає право на користування цим будинком. Такі ж вимоги стосуються і колишніх членів сім'ї власника житла. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї. Отже, суд критично ставиться до доводів представника відповідача про те, що відповідач не проживає у спірному будинку з тих підстав, що позивач чинив їй перешкоди в користуванні ним та проживанні в ньому, оскільки підтвердження цього в ході судового засідання не знайшло, представником відповідача не надано доказів, які б суд міг покласти в основу достатності доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, як це передбачено статтями 77-80 ЦПК України. Також судом встановлено та не заперечувалось учасниками справи, що спірний будинок не є єдиним житлом відповідача. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідач порушує право власності позивача, позбавляє можливості розпорядитись своїм майном на власний розсуд, тобто позивач обмежений у здійсненні свого права власності, а тому суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими і вони підлягають задоволенню. На підставі ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати в розмірі 640.00 грн.

Outcome: approved