Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, уточненим під час розгляду справи, посилаючись на те, що працював з 29.08.2013 року по 2.06.2014 року в ПАТ «Азовзагальмаш». Остаточний розрахунок після звільнення був проведений тільки 15.07.2014 року, тому просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 3200 грн. та компенсацію моральної шкоди у розмірі 6000 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання, призначене на 26.11.2014 року не з'явився, надав суду заяву з проханням вирішити справу у його відсутності, в якій наполягав на задоволенні заявлених позовних вимог враховуючи наступні обставини. Просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку - з 3.06.2014 року по 1.07.2014 року, за 28 робочих днів, в сумі 2502,92 грн., при цьому погодився із розміром заробітної плати: середньомісячної - 1787,79 грн., середньоденної - 89,39 грн. При вирішенні розміру моральної шкоди покладався на розсуд суду. Представник відповідача Топузов В.І. в судове засідання, призначене на 26.11.2014 року не з'явився, надав суду заяву з проханням вирішити справу у його відсутності, в якій позов визнав частково. Вважав можливим стягнення: середнього заробітку за час затримки розрахунку - з 3.06.2014 року по 1.07.2014 року, за 28 робочих днів, в сумі 2502,92 грн., із розрахунку заробітної плати: середньомісячної - 1787,79 грн., середньоденної - 89,39 грн.; та моральної шкоди не більше 300 грн. Суд, враховуючи позицію сторін щодо спірних правових відносин, дослідивши письмові докази та матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч.2 ст.197 ЦПК України, у зв'язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. При вирішенні спірних правових відносин суд, перш за все, керується вимогами ст.11 ЦПК України, за якими, суд розглядає цивільну справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що [PERSON] з 29.08.2013 року по 2.06.2014 року перебував у трудових відносинах із ПАТ «Азовзагальмаш», що підтверджується копією трудової книжки позивача, відповідними довідками, наказом №35 від 29.08.2013 року про прийом на роботу, наказом №302к від 2.06.2014 року про звільнено з роботи на підставі п.6 ст.36 КЗпП України у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці. (а.с. 26,59-60,65) Судом також установлені наступні обставини, сторони погоджуються: - з остаточним розрахунком відповідача по заробітній платі позивача [PERSON], що мало місце не в день звільнення, а 15.07.2014 року (а.с.66); - з середнім заробітком за час затримки розрахунку - з 3.06.2014 року по 1.07.2014 року, за 28 робочих днів, в сумі 2502,92 грн., із розрахунку заробітної плати: середньомісячної - 1787,79 грн., середньоденної - 89,39 грн.. Наведені судом обставини, згідно наданих документів визнані сторонами та за вимогами ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. За ч. 2 ст. 233 КЗпП України в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі №1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. Оскільки при розгляді справи було встановлено, що відповідач фактично не розрахувався перед [PERSON] при його звільненні, а заборгованість по заробітній платі сплачена йому 15.07.2014 року, то строки для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку в розрахунку для позивача не спливли. Суд, на підставі викладеного, вирішуючи питання про розмір суми середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, виходить з наступного. Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку при звільненні провадиться відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Оскільки сторонами у справі визнані середній заробітком за час затримки розрахунку - з 3.06.2014 року по 1.07.2014 року, за 28 робочих днів, в сумі 2502,92 грн. та середньомісячна заробітна у розмірі 1787,79 грн., відповідно середньоденна - 89,39 грн., суд не вважає за потрібне наводити відповідний розрахунок, а тому приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку саме у розмірі 2502,92 грн. Щодо стягнення моральної шкоди, то відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. За п. 8 вказаної Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Встановлено, що відповідач порушив право позивача на отримання своєчасного повного розрахунку, чим спричинив йому моральну шкоду, тому суд вважає необхідним з урахуванням наведеного обґрунтування спричиненої шкоди, розміру невиплаченої при розрахунку грошової суми, та не тривалого строку невиплати, позовні вимоги в цій частині з урахуванням принципу справедливості та розумності, передбаченого ст.3 ЦК України, задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 300 грн. З урахуванням зазначеного та у зв'язку із тим, що позивач був звільнений від сплати судового збору при подачі позову, з ПАТ «Азовзагальмаш» підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в сумі 487,20 грн. за позовні вимоги майнового та немайнового характеру ( 243,60 грн. та 243,60 грн.)

Outcome: partial