Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Одеської філії ДП Міністерства Внутрішніх справ України, та, відповідно до уточнених позовних вимог, просив усунути йому перешкоди у володінні авто «Mersedes-Benz-E-200», державний номер [NUMBER], шляхом зобовязання відповідача повернути його у володіння без сплати за зберігання; стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 10\~000 гривень; стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у сумі 5600 гривень та судові витрати. При цьому посилався на те, що 21 лютого 2015 року працівниками УДАЇ ГУМВС України в Одеській області було складено протокол у відношенні позивача за ознаками правопорушення передбаченого ст. 130 КпАП України. Під час складання протоколу, вказане авто за протоколом огляду та тимчасового зберігання транспортного засобу було поставлено на штрафмайданчик №9, що розташований у м. Одесі. Постановою Саратського районного суду Одеської області від 24 квітня 2015 року провадження у справі про адміністративне правопорушення за ознаками ст. 130 КпАП України було закрито за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, проте автомобіль позивачу повернуто не було, незважаючи на численні звернення до керівництва Саратського РВ ГУМВС України в Одеській області. Як позивачу стало відомо, 07 серпня 2015 року ухвалою слідчого судді Саратського районного суду Одеської області на вказаний автомобіль було накладено арешт в рамках кримінального провадження №12015160420000106, у звязку з чим, позивач змушений звернутись до суду з позовом з метою захисту свої порушених прав. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Відповідач представник Одеської філії ДП Міністерства Внутрішніх справ України до судового засідання не зявився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, згідно долучених до матеріалів справи заперечень, просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник третьої особи Головного управління МВС України в Одеській області у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що Протоколом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 21.02.2015 року, у відповідності до ст.. 265-2 КУпАП було здійснено огляд та тимчасове затримання транспортного засобу, а саме «Mersedes-Benz-E-200», державний номер [NUMBER] на підставі складання протоколу за ознаками ст. 130 КУпАП у відношенні водія [PERSON] (а.с. 14, 15). 07 серпня 2015 року Саратським районним судом Одеської області було задоволено клопотання слідчого СВ Саратського РВ ГУМВС України в Одеській області про арешт майна та накладено арешт на автомобіль «Mersedes-Benz-E-200», 1998 року випуску, державний номер [NUMBER] та забезпечено його зберігання в рамках кримінального провадження №12015160420000106 від 21.02.2015 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ст.. 290 КК України. Ухвалою апеляційного суду Одеської області було скасовано ухвалу Саратського районного суду Одеської області від 07 серпня 2015 року, постановлено нову, якою у задоволенні клопотання слідчого СВ Саратського РВ ГУМВСУ в Одеській області [PERSON] відмовлено. У відповідності до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 328 ЦК України визначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст.. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Між тим, з матеріалів справи вбачається, та не заперечується позивачем, що він не є власником вказаного автомобілю, а володіє автомобілем на підставі усної домовленості з власником. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Статтею 395 ЦК України\~передбачено, що речовими правами на чуже майно, крім іншого, є право володіння. Згідно\~ст. 396 ЦК України\~особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права. Згідно з положенням\~ст. 397 ЦК України\~володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Відповідно до\~ст. 398 ЦК України\~\~право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом В статті 11 ЦК України\~зазначено, що підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Сторони мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Як зазначено у ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Стаття 213 ЦПК України вимагає від суду повно та всебічно з'ясувати обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідити всі докази в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Натомість позивач у передбаченому законом порядку не довів обставини, на які містить посилання позовна заява. Зокрема, не надано відповідних доказів, що спірний автомобіль належить [PERSON] на праві власності. Таким чином, суд не має можливості зробити висновок, що задоволення позовних вимог [PERSON] не суперечать закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. Також, суд зазначає, що відповідно до п.12 Порядку тимчасового затримання та зберігання транспортних засобів на спеціальних майданчиках і стоянках, затвердженого Постановою КМУ №1102 від 17.12.2008 року. «Повернення тимчасово затриманого транспортного засобу, який зберігається на спеціальному майданчику чи стоянці, здійснюється за письмовим зверненням його водія, власника (співвласника) за умови оплати ним витрат, повязаних з транспортуванням та зберіганням такого транспортного засобу, та предявлення відповідного протоколу про адміністративне правопорушення». Тож суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині зобовязання повернути автомобіль у володіння без сплати за зберігання не підлягає задоволенню, так як порядок повернення автомобілю визначений Постановою КМУ №1102 від 17.12.2008 року. Згідно п.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст. 11 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Як зазначено в п.3 Постанови від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Цивільна - правова відповідальність за завдану моральну шкоду настає при наявності протиправної поведінки заподіювача шкоди, встановлення причинного зв'язку між шкодою та протиправною поведінкою, вини заподіювача. Як зазначено в п. 9 Постанови від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості,можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди не зазначено, з яких міркувань позивачі виходили, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, не надали ніяких доказів причино-наслідкового звязку між поведінкою відповідача та їх моральними стражданнями. Таким чином, позивач не надав доказів на підтвердження факту заподіяння йому відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, не обгрунтував, з чого він виходив, визначаючи розмір заподіяної йому шкоди. Таким чином, в задоволенні стягнення моральної шкоди на користь позивача слід відмовити. У відповідності до п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення», обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed