Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-09 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області та [PERSON] про визнання права власності на майно в порядку спадкування. Після чого, позивачем було подано уточнену позовну заяву, згідно якої він просить визнати за ним, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Представник позивача у судовому засіданні підтримав уточнені позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі та визнати за позивачем право власності на спадкове майно після смерті своєї бабусі [PERSON] , померлої [INFO] . Представник відповідач - Підгородненської міської ради надав до суду письмову заяву у якій зазначив про можливий розгляд справи без їх участі. Відповідач [PERSON] та його представники в останнє судове засідання не з`явилися, обґрунтувань щодо причин своєї неявки суду не повідомили. Разом з тим, суд приймає до уваги ту обставину, що представники відповідача були присутні на попередніх судових засіданнях, надавили пояснення щодо предмету спору та повністю заперечували проти задоволення позовних вимог [PERSON] з підстав їх необґрунтованості та безпідставності, у зв`язку з чим, вважаю за можливе провести розгляд справи та ухвалити рішення без їх участі у загальному судовому порядку, з урахуванням всіх наданих ними доказів та заперечень, на чому також наполягав представник позивача, який зазначив про те, що жодних законних підстав для відкладення розгляду справи немає. Третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Руденко В.А., надала письмову заяву у якій зазначила про можливий розгляд справи без її участі. Таким чином, розглянувши подані сторонами справи документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку загального позовного провадження. Оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Судом встановлено, що з [INFO] помер батько позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 09.10.2015 року. 24 березня 2016 року його син, [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Руденко В.А. із заявою про прийняття спадщини, відповідно до якої було заведено спадкову справу №11/2016, зареєстровану в Спадковому реєстрі під № 58757663, що підтверджується витягом №43369502. Так, після смерті батька позивача відкрилася спадщина на житловий будинок [ADDRESS] . Разом з тим, судом встановлено, що зазначений будинок належав бабусі позивача - [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] ( свідоцтво про смерть серії [NUMBER] ) та момент смерті її єдиний спадкоємець першої черги був саме син (батько позивача) - [PERSON] , який був зареєстрований та проживав разом з нею за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідними довідками від 23.03.2016 року за №1029 та №1030. Також судом встановлено, що згідно вищевказаних довідок, інші особи, які на момент смерті [PERSON] були зареєстровані в будинку разом з нею, не є спадкоємцями першої черги за законом після смерті спадкодавця, а відповідач [PERSON] з померлою [PERSON] разом не проживав та зареєстрований за вказаною адресою не був і жодних доказів на підтвердження обставин проживання разом з матір`ю на день її смерті суду не надав. Крім того, відповідно до копії паспорта відповідача [PERSON] , він з грудня 1993 року по 28.10.2015 року був зареєстрований за іншою адресою, а тому не може вважатися спадкоємцем, який фактично прийняв спадщину. Крім того, у судому засіданні встановлено, що після смерті [PERSON] , її син та батько позивача [PERSON] тяжко хворів та не встиг отримати свідоцтво про право на спадщину, проте, враховуючи вищевказані обставини справи, фактично прийняв її відповідно до вимог ч.3 ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та вважається таким, що прийняв спадщину. Як вбачається з матеріалів справи, комунальним підприємством Дніпропетровського району «Бюро технічної інвентаризації» на запит нотаріуса було надано відповідь № 348 від 10.03.2016 року про те, що житловий будинок [ADDRESS] , належить на праві власності моїй померлій бабусі [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 17.10.1975 р., видане на підставі рішення виконкому від 08.10.1975 р. №99, зареєстрованого в БТІ 17.10.1975 р. за №4494-28. Проте оригіналу право встановлювального документу не збереглося, наявна лише копія, тому 05.05.2016 року нотаріусом відповідно до п. 4.15 глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку із відсутністю оригіналу право встановлювального документу (вих.№53/11/2016), що перешкоджає позивачу належним чином оформити спадкові права. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1222 ЦК України). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК Україна). Частиною 3 ст. 1296 ЦК України передбачено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до положень частини першої, третьої та п`ятої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК). Фактичний вступ в управління або володіння будь-якою частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадкової маси. Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Прийняття спадщини - це не обов`язок спадкоємців, а їх право. Крім того, як вбачається з матеріалів справи та вставлено судом, відповідач по справ [PERSON] , як спадкоємиць першої черги після смерті своє матері [PERSON] , яка померла [INFO] звертався до нотаріуса про прийняття спадщини тільки 19 квітня 2019 року, однак йому було відмовлено у видачі відповідного свідоцтва у зв`язку з пропуском строку на прийняття спадщини. Також, відповідач [PERSON] звертався до суду із позовом про встановлення факту прийняття спадщини після смерті матері та визнання права власності в порядку спадкування, однак постановою апеляційного суду від 22.05.2018 року рішення суду першої інстанції від 14.07.2017 року по справі за позовом [PERSON] скасоване та у задоволенні його позовних вимог відмовлено і дане рішення апеляційного суду залишено без змін відповідною постановою Верховного суду від 02.10.2019 року. Таким чином, враховуючи дані обставини, суд приходить до висновку про те, що [PERSON] у визначені законом порядки спадщину не прийняв та у нього відсутні будь-які спадкові права на спірне майно, у зв`язку з чим, пред`явлені позовні вимоги [PERSON] за даним позовом, жодним чином не порушують його права чи інтереси. Згідно положень статті 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Як передбачено п.4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За змістом цієї норми цивільне право підлягає захисту в разі, коли сторони не перебувають між собою в зобов`язальних відносинах, і при цьому має місце його реальне оспорювання учасником цивільних відносин, унаслідок чого власник майна (у цьому випадку позивач) не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з існуванням сумнівів або претензій щодо спірного майна з боку третіх осіб. Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права. Як вбачається з обставин справи, в цьому випадку, воля особи (позивача у даній справі) щодо вільного використання свого права, тобто володіння, користування та розпорядження майном, - зв`язана волею сторонніх осіб (відповідачів у справі), що суперечить вищевказаній презумпції. Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до частини першої статі 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини другої ст.89 Цивільного процесуального кодексу України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом є правомірним та підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до вимог ст.ст. 141,142 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору сплачена ним при зверненні до суду. На підставі викладеного та

Outcome: approved