Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до ФОП [PERSON] про стягнення боргу за користування земельною часткою (паєм) та моральної шкоди. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] позов підтримали частково та обґрунтовували його укладеним між сторонами договором оренди земельної ділянки загальною площею 10 га від 12.12.2011р. строком на 5 років, який посвідчений секретарем Привітненської сільської ради 14.12.2011р. Згідно цього договору оренди, сторони визначили орендну плату 8 000 грн. на рік (п.8 договору) та передбачена відповідальність (п.14 договору) за несвоєчасне виконання зобов'язань, а саме сплати пені в розмірі 15% від несплаченої суми за кожний день прострочки. Просить суд стягнути із відповідача ФОП [PERSON] заборгованість за договором оренди від 12.12.2011р. за 2013р. в сумі 8 000 грн. орендної плати та 15% пені, що складає 24 000 грн. Від стягнення моральної шкоди із відповідача позивач відмовився в судовому засіданні. Представник відповідача ФОП [PERSON] за дорученням [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що укладений договір оренди від 12.12.2011р. є недійсним, оскільки позивач не є власником земельної ділянки, а відповідно до державного акта - земельна ділянка надана [PERSON] в постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства, а тому він не міг в силу вимог земельного законодавства укладати договори оренди земельної ділянки, переданої у постійне користування, оскільки не є її власником. Крім того, земельна ділянка, розміром 10 га не була передана, згідно акту передачі в оренду та цей договір не був зареєстрованим в установленому законом порядку. Секретарем Привітненської сільської ради [PERSON] в договорі оренди земельної ділянки від 12.12.2011р. були посвідчені підписи сторін, а не зареєстрований договір, на що посилається позивач. Крім того, у 2013р. ФОП [PERSON]цією земельною ділянкою не користувався, а відповідно до довідок, виданих Привітненською сільською радою, позивачем укладалися договори оренди даної земельної ділянки також із іншими громадянами. У задоволенні позовної заяви просить відмовити. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення та доводи сторін, оцінивши надані сторонами докази, вважає, що позов до задоволення не підлягає виходячи із наступного. Відповідно до вимог ч.7 ст. 93 ЗК України орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи. Згідно державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ЧР № 5-63 від 11.04.1995р. земельна ділянка, загальною площею 10 га, що розташована на території Привітненської сільської ради передана [PERSON] в постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства, тобто позивач [PERSON] не являється власником земельної ділянки. Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. В силу ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч.1 ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. В силу вимог ст.ст. 13-15 Закону України «Про оренду землі» - договором оренди є договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Частиною 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» передбачені істотні умови договору оренди землі, наявність яких є обов'язковою умовою для визнання такого договору дійсним та його державної реєстрації. Частиною 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди укладається в письмовій формі, ст.. 18 цього Закону встановлено, що договір оренди набуває чинності після його державної реєстрації. Із договору оренди землі від 12.12.2011р., укладеного між сторонами по справі та матеріалів справи, вбачається, що договір оренди, укладений зі сторони орендодавця - фізичною особою позивачем по справі [PERSON], який фактично не являється власником земельної ділянки, щодо якої укладений договір оренди, як не був уповноваженою особою власника земельної ділянки та у зв'язку з цим не мав передбачених законом підстав бути стороною в даному договорі. Крім того, вищевказаний договір не відповідає вимогам ст.ст. 13-15 Закону України «Про оренду землі», а тому є недійсним. За цих обставин, суд вважає, що правові наслідки за договором оренди від 12.12.2011р. у сторін не настали, в тім числі щодо стягнення орендної плати позивачем, що передбачено п.9, 14 договору, на що посилається позивач. Таким чином, суд відмовляє позивачу [PERSON] у задоволенні позову, внаслідок його безпідставності.

Outcome: dismissed