Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що він є власником земельної ділянки площею 6,30 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована на території Нововознесенської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області. Позивач зазначив, що 15 лютого 2017 року з відділі Держгеокадастру у Маловисківському районі він отримав довідку, з якої дізнався, що на його земельну ділянку наявне обтяження у вигляді договору оренди землі від 01.03.2007 року, укладеного з відповідачем на 15 років. Позивач стверджує, що не підписував зазначений договір, а також що має намір самостійно користуватись своєю земельною ділянкою. У судовому засіданні представник позивача підтримав пред'явлений позов, посилаючись на вищевикладені обставини. Представник відповідача позов не визнав, посилаючись на те, що у 2007 році СТОВ «Агрофірма «Нововознесенська» укладало з власниками земельних ділянок договори оренди землі. Був розроблений проекст договору, по три примірника якого передавались орендодавцям для ознайомлення, узгодження та підписання. Три примірники такого договору було надано позивачеві [PERSON], який згодом приніс підписані договори до СТОВ «Агрофірма «Новонознесенська» та в конторі підписав акт приймання-передачі належної йому земельної ділянки. Оспорюваний договір оренди землі зареєстровано 01 червня 2007 року, запис № 20. В подальшому позивач 24.12.2009 року отримав свій примірник договору, про що підписався в журналі видачі договорів оренди землі та щорічно по теперішній час отримує орендну плату. Представник відповідача у судовому засіданні заявив про застосування строків позовної давності, вимагаючи відмовити у задоволенні позову. Заслухавши учасників справи та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до частини 4 статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України). Оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності (стаття 1 Закону України «Про оренду землі»). Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України (стаття 14 Закону України «Про оренду землі»). Відповідно до частини 1 статті 16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки № 256, площею 6,30 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована на території Нововознесенської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області, що підтверджується копією відповідного державного акту (а.с. 9). 01 березня 2007 року від імені орендодавця [PERSON] і орендаря СТОВ «Агрофірма Новонознесенська» укладено договір оренди землі № 33, строком дії 15 років (а.с. 10-11). В даному договорі та акті приймання-передачі підпис від імені [PERSON] виконано не самим [PERSON], а іншою особою, з ретельним наслідуванням підписам [PERSON] шляхом попереднього тренування, що підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи № 1469/1470/17-27 від 10.01.2018 року (а.с. 117-124). 24 грудня 2009 року позивач [PERSON] отримав примірник договору оренди землі від 01 березня 2007 року, що підтверджується записом № 202 в журналі видачі договорів оренди (а.с. 135). Таким чином, вищенаведені фактичні обставини, які встановлені судом на підставі належних і допустимих доказів вказують на те, що договір оренди землі № 33 від 01 березня 2007 року укладено у відсутність вільного волевиявлення позивача [PERSON] як власника земельної ділянки. Між тим, позивач [PERSON] достовірно знав про укладений від його імені договір з 24 грудня 2009 року, оскільки власноручно поставив підпис у журналі про отримання примірника спірного договору та щорічно отримував належну йому орендну плату (а.с. 35-37). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 4 статті 267 ЦК України). Аналізуючи наведені правові норми суд дійшов висновку про те, що не зважаючи на наявність порушеного права позивача на вільне волевиявлення щодо укладання договору оренди землі, у задоволенні позову слід відмовити у зв'язку з тим, що позивачем без поважних причин пропущено строк позовної давності у три роки на визнання спірного правочину недійсним. Судові витрати слід віднести за рахунок позивача.

Outcome: dismissed