Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з\~позовом до відповідача про розірвання шлюбу. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 23 серпня 2003 року він\~зареєстрував шлюб з [PERSON] . Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей [PERSON] , 2006 року народження, та [PERSON] , 2009 року народження. Протягом останніх років відношення поступово погіршувались в результаті чого між сторонами зникло взаєморозуміння. Будь-які спроби примиритись не дали бажаних результатів. Подальше спільне проживання і збереження шлюбу є неможливим, а тому позивач вважає за необхідне шлюб розірвати. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 березня 2020 року цивільну справу передано за підсудністю до Самарського районного суду м. Дніпропетровська. Ухвалою суду від 15 квітня 2020 року провадження у справі відкрито та призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та зауважив, що з відповідачем не підтримують шлюбні стосунки близько року. Відповідач в судовому засіданні не заперечувала щодо задоволення позову та підтвердила, що з позивачем не проживають як сім`я близько року. Вислухавши учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку Судом встановлено, що 23 серпня 2003 року сторони зареєстрували шлюб в Виконкомі Олександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області (а.с.9). Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.10-11). Згідно зі\~ст. 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, що відповідає ст. 51 Конституції України. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до частини третьої\~статті 105\~Сімейного кодексу\~України,шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього кодексу. Згідно частини другої\~статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя i збереження шлюбу суперечили б інтересам\~одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Статтею 113 Сімейного кодексу України передбачено, що особа яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати і бере до уваги той факт, що сторони фактично припинили подружні стосунки. Задовольняючи позов, суд враховує, що фактично шлюбні відносини припинені з травня 2019 року, спільне господарство не ведеться, позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, сторони створити міцної сім`ї за час спільного проживання не змогли, внаслідок чого шлюб фактично розпався, подальше спільне життя подружжя неможливе, а збереження шлюбу суперечить інтересам сторін та їх дітей. Після розірвання шлюбу у відповідності до вимог частини 8\~статті 294 Цивільного процесуального кодексу України\~відповідачці залишити прізвище, отримане після реєстрації шлюбу \~« [PERSON] ». Питання судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved