Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому зазначив, що 01 листопада 2014 року другим слідчим відділом слідчого управління прокуратури Донецькій області розпочато досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12014050290000312 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.368, ч.3 ст.368 КК України. 31 січня 2015 року йому повідомлено про підозру у вчиненні вказаних правопорушень. 06.02.2015 року ухвалами Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області відносно нього було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою з правом внесення застави в сумі 30000 грн., а також відсторонено від посади начальника Орджонікідзевського РВ у м.Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області строком на два місяці. В подальшому в ході досудового розслідування, а також в ході судового розгляду справи рішення про продовження строку відсторонення його від посади приймалось неодноразово. Вироком Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 10.01.2017 року позивача було визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення вказаних кримінальних правопорушень обвинуваченим на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 17.05.2017 року вирок Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 10.01.2017 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 12.12.2018 року вирок Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 10.01.2017 року та ухвала Апеляційного суду Донецької області від 17.05.2017 року залишені без зміни. В результаті незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачу завдано моральної шкоду, яку він оцінює в 400 000 гривень. Так, за період перебування під слідством та судом його незаконно було повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, як наслідок п`ять разів відсторонено від займаної посади, застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою з можливістю внесення застави, проведені негласні слідчі (розшукові) дії та незаконно складено і направлено для розгляду до суду обвинувальний акт. Крім того, його честь і гідність принижені, життєвий уклад, який склався за довгі роки - порушений, він жив у тривалому страху за своє майбутнє, оскільки очікував, що буде засуджений за діяння, якого не скоював. Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та вчинення щодо позивача вищезазначених процесуальних дій він переніс значні моральні страждання, які з огляду на їх інтенсивність та тривалість перешкоджали активному соціальному функціонуванню як особистості, реалізації власних амбіцій, почуттів власної честі та гідності; реалізації відчуття безпеки та правової захищеності щодо себе та членів своєї родини, взаємодії з правоохоронними органами як гарантами таких прав. Усі намагання довести власну невинуватість в ході досудового розслідування залишались безрезультатними, що викликало у нього почуття зневіри у власних силах та завдавало додаткових моральних страждань. Застосування до позивача запобіжного заходу у виді застави у розмірі 30000 грн., який був явно неспівмірним із розміром його заробітної плати та доходів теж додало додаткових страждань, оскільки кошти на внесення застави довелося позичати у знайомих, а неможливість їх повернути через відсторонення від посади суттєво порушила його душевний комфорт та потягла за собою суттєві зміни у психоемоційному стані. Постійне відсторонення від посади начальника Орджонікідзевського РВ у м.Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області також перешкодило реалізації власних амбіцій та почуттів власної гідності та честі. Здійснення обшуку на робочому місці, звертання до позивача з боку працівників правоохоронних органів як до винної особи з позбавленням його права навіть пересуватись у власному кабінеті, на очах його підлеглих та співробітників, суттєво вплинули на зниження його авторитету серед колег по роботі, та погіршили психофізіологічний стан. Розпочате кримінальне провадження стало основною причиною переводу [PERSON] до Селидівського МВ ГУ ДМС України в Донецькій області після допущення до роботи. В місті Маріуполі у позивача проживає родина з трьома неповнолітніми дітьми. Робота в іншому місті завдає значного дискомфорту як дружині, яка вимушена протягом тижня сама поратися з трьома малими дітьми, які майже не бачать батька і сумують за ним, так і йому самому, оскільки він окрім постійного страждання через знаходження далеко від рідних, перебуває у пригніченому стані від усвідомлення необхідності щотижня за власний кошт їхати на роботу та з роботи на вихідні до м.Маріуполя, проживати у м.Селидове у орендованому житлі без умов. До того ж, [INFO] у позивача народилась четверта дитина. Таким чином, весь час вагітності дружини через відсторонення від посади він був позбавлений можливості утримувати її та забезпечувати усім необхідним. Весь період вагітності дружина також перебувала в стані стресу через невідомість у майбутньому. Вказані обставини завдали йому і його сім`ї багато страждань. В період незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності він зазнав значних переживань, суттєво погіршився стан його здоров`я, на більш як 2 роки він був позбавлений Конституційних прав, зокрема, таких як: право вільного пересування, вільного вибору місця проживання, вільно залишати територію України, право володіння, користування і розпорядження своєю власністю, право на працю. Справедливим відшкодуванням моральної шкоди внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності вважає суму у розмірі 400 000 гривень. Також внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та відсторонення у зв`язку із цим від посади начальника Орджонікідзевського РВ у м.Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області ним був втрачений заробіток, який він мав би отримувати в нормальних умовах життя та роботи. Середньомісячна заробітна плата позивача складає 8302,14 грн. Таким чином, за період з лютого 2015 року по травень 2017 року розмір втраченого заробітку становить 232459,92 грн. (8302,14 грн. х 28 місяців). Із вказаної суми відповідно до Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» слід відрахувати суми, одержані за час відсторонення від роботи згідно наданих ГУ ДМС України в Донецькій області довідок про доходи за 2015 - 2017 роки, а саме виплачену у лютому 2015 року 5284,03 грн., у грудні 2016 року - 1277,80 грн., у січні 2017 року - 615,24 грн., та у лютому 2017 року - 709,89 грн., що разом становить 7886,96 грн. Відтак, сума втраченого заробітку, що підлягає стягненню на думку позивача, становить 224 572,96 грн. На підставі викладеного позивач просить стягнути на його користь за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України майнову шкоду, завдану незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у розмірі 224 572,96 грн., а також моральну шкоду в розмірі 400 000 грн. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надав на адресу суду заяву про розгляд справи без його присутності, в якій підтримав заявлені позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та у відповіді на відзив. Просив позов задовольнити. Також позивачем була надана відповідь на відзив представника прокуратури Донецької області, в якій він зазначив, що згідно довідки про доходи, виданої ГУ ДМС України в Донецькій області, розмір його середньоденної заробітної плати складав 404,98 грн., середньомісячної - 8302,09 грн. Таким чином, за період з лютого 2015 року по травень 2017 року розмір втраченого заробітку становить 232458,52 грн. (8302,09 грн. х 28 місяців). Із вказаної суми відповідно до Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» слід відрахувати суми, одержані за час відсторонення від роботи згідно наданих ГУ ДМС України в Донецькій області довідок про доходи за 2015 - 2017 роки, а саме виплачену у лютому 2015 року 5284,03 грн., у грудні 2016 року - 1277,80 грн., у січні 2017 року - 615,24 грн., та у лютому 2017 року - 709,89 грн., що разом становить 7886,96 грн. Відтак, сума втраченого заробітку, що підлягає стягненню на мою користь, становить 224 571,56 грн. період відшкодування втраченого заробітку вказаний виходячи з того, що з лютого 2015 року він фактично був відсторонений від посади і приступив до роботи після набрання законної сили вироком Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області. Надані ним довідки підтверджують вказані факти та розрахунки. Просив позов задовольнити (а.с.74-76). Наказом №410 Офісу Генерального прокурора від 03.09.2020 року перейменовано без зміни ідентифікаційних кодів юридичних осіб в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, зокрема юридичну особу «Прокуратура Донецької області» у «Донецька обласна прокуратура» (а.с.103-105). Представник відповідача - Донецької обласної прокуратури Богач О.С., що діє за довіреністю від 28.09.2020 року, в судовому засіданні частково визнала позовні вимоги [PERSON] , підтримала позицію, викладену у раніше поданому до суду письмовому відзиві на позовну заяву. Просила частково задовольнити позов та стягнути на користь [PERSON] моральну шкоду, вважає, що для її розрахунку законодавством передбачено спеціальну формулу, відповідно до якої за кожен місяць безпідставного перебування під судом та слідством громадянинові має виплачуватися одна мінімальна заробітна плата, розмір якої діє на час розгляду справи. Оскільки [PERSON] знаходився під слідством та судом 2 роки 3 місяці 17 днів (27,5 місяців): з 31.01.2015 року (дата повідомлення про підозру) по 17.05.2017 року (дата набрання вироком законної сили), у нього виникло право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 129 883 грн. (27,5 місяців х 4723 грн.). Встановлений законодавством розмір відшкодування враховує компенсацію психологічних переживань позивача, залагодження принижень його честі та гідності тощо. Вважає необґрунтованою суму відшкодування моральної шкоди 400 000 грн. Щодо відшкодування втраченого заробітку, зазначає, що розмір заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій, який є матеріальною шкодою, що підлягає відшкодуванню, обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку, одержаного за час відсторонення від посади. Позивачем не підтверджено той факт, що він до відсторонення від посади мав певний заробіток, а також не зрозуміло чому ним визначено період втраченого заробітку саме з лютого 2015 року по травень 2017 року. Прокуратура не заперечує, що позивач відсторонювався від займаної посади, але не погоджується з розрахунком позивача. Просить позов задовольнити частково, стягнути на користь [PERSON] відшкодування моральної шкоди в сумі 129 883 грн., у задоволенні решти позовних вимог - відмовити (а.с.63-66). Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. З поданого представником Державної казначейської служби України відзиву вбачається, що співвідповідач заперечує проти задоволення позову [PERSON] , оскільки будь-які правовідносини між казначейством та позивачем по справі відсутні; казначейство не завдавало [PERSON] шкоду, не уособлює державу і не відповідає за її зобов`язаннями, не є органом досудового розслідування. Також зазначає, що підстави для відшкодування матеріальної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, визначені нормами спеціального закону. Позивач в даному випадку щодо вирішення питання про відшкодування матеріальної шкоди та визначення її розміру повинен був звернутись із заявою до суду, який відповідно до закону вирішує дане питання та виносить відповідну ухвалу, а не в порядку позовного провадження, визначеного ЦПК України. На підставі викладеного вважає позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними, а тому просить відмовити у їх задоволенні в повному обсязі (а.с.90-94). Заслухавши пояснення представника Донецької обласної прокуратури, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 31 січня 2015 року в рамках кримінального провадження №12014050290000312 від 01 листопада 2014 року [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.368 та ч.3 ст.368 КК України (а.с.13-16). Досудове розслідування кримінального провадження №12014050290000312 від 01 листопада 2014 року здійснювалось слідчими другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Донецької області. Вироком Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 11 листопада 2015 року [PERSON] визнано винуватим у вчинені злочинів, передбачених ч.1 ст.368 та ч.3 ст.368 КК України та призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, зі штрафом в розмірі 17000 грн. та з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, строком на 3 роки з випробувальним терміном на 3 роки (а.с.19-26). Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 09 березня 2016 року вирок Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 листопада 2015 року відносно [PERSON] скасовано та призначено новий розгляд справи в суді першої інстанції (а.с.27). Вироком Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 10 січня 2017 року позивача визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 та ч.3 ст.368 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення вказаних кримінальних правопорушень обвинуваченим на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України (а.с.28-35). Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 17 травня 2017 року вирок Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 10 січня 2017 року залишено без змін. Ухвала набрала законної сили з моменту оголошення (а.с.36-39). Постановою Верховного Суду від 12 грудня 2018 року вирок Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 10 січня 2017 року та ухвала Апеляційного суду Донецької області від 17 травня 2017 року відносно [PERSON] залишені без зміни (а.с.40-41). Таким чином, 17 травня 2017 року набрало законної сили судове рішення про визнання [PERSON] невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 та ч.3 ст.368 КК України, та виправдання. В ході досудового розслідування та судового провадження відносно позивача обирався запобіжний захід та неодноразово приймались рішення про відсторонення його від посади. Так, 06 лютого 2015 року ухвалами Жовтневого районного суду м.Маріуполя відносно [PERSON] обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою з правом внесення застави в сумі 30000 грн., а також його відсторонено від посади начальника Орджонікідзевського РВ у м.Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області строком на два місяці (а.с.17-18). В подальшому рішення про продовження строку відсторонення позивача від посади приймалось неодноразово. Згідно листа ГУ ДМС України в Донецькій області №1401.6/17069-20 від 08.05.2020 року [PERSON] було відсторонено від посади з 20 лютого 2015 року по 06 серпня 2015 року наказами ДМСУ №108-к від 20.02.2015 року, №290-к від 20.04.2015 року, №456-к від 11.06.2015 року на підставі ухвал Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 06.02.2015 року, Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 03.04.2015 року, 03.06.2015 року, а також з 17.08.2016 року по 02.12.2016 року наказами ДМСУ №519-к від 17.08.2016 року та №600-к від 05.10.2016 року на підставі ухвал Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 02.08.2016 року та 03.10.2016 року (а.с.42-43). Також ГУ ДМС України в Донецькій області надані довідки про доходи позивача за період з 2015 року по 2017 рік, з яких вбачається, що з 20.02.2015 року по травень 2017 року включно [PERSON] не отримував заробітну плату, за виключенням часткових виплат у грудні 2016 року в розмірі 1277,80 грн., у січні 2017 року - 615,24 грн., та у лютому 2017 року - 709,89 грн. (а.с.44-46). У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Щодо вимог про відшкодування матеріальної шкоди, суд зазначає наступне. Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Частиною другою статті 1 вказаного Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду. Згідно з пунктом 1 статті 3 Закону у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій. Тобто чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Відповідно до частини першої статті 4 Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Статтею 11 Закону встановлено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди. За змістом положень частини першої статті 12 зазначеного Закону розмір заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. Частиною другою зазначеної статті встановлено, що у разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України затверджено Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» від 04 березня 1996 року №6/5/3/41 (далі - Положення), пунктом 6 якого встановлено, що суд, одночасно з копією виправдувального вироку, який набрав законної сили, направляє громадянинові повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Повідомлення складається за формою, що встановлена в додатку до цього Положення. У повідомленні зазначається перелік тільки тих вимог, на які цей громадянин має право претендувати. Згідно з пунктами 11, 12 Положення для визначення розміру заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися: при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або наглядному порядку - до суду, який розглядав справу по першій інстанції. У місячний термін з дня звернення громадянина суд витребовує від відповідних державних та громадських організацій усі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену частиною першою статті 12 Закону №266/94-ВР ухвалу. Пункт 12 Положення містить вимоги щодо змісту такої ухвали. У разі незгоди з винесеною ухвалою суду громадянин має право оскаржити її до суду вищої інстанції в касаційному порядку. Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Згідно з ч.1 статті 130 КПК України шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом. На теперішній час єдиним таким законом є Закон, прийнятий ще у 1994 році, сфера дії якого поширюється на широке коло суб`єктів, у тому числі на виправданих. Отже, внаслідок незаконного засудження, ухвалення судом виправдувального вироку, позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону № 266/94-ВР. Обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди у разі ухвалення виправдувального вироку покладається на суд, який повинен здійснити це шляхом направлення громадянинові повідомлення одночасно з копією виправдувального вироку, який набрав законної сили. При цьому в повідомленні має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Відсутність такого роз`яснення (повідомлення) не позбавляє особу права на відшкодування, встановленого законом. Стосовно [PERSON] не виконано передбаченого статтею 11 Закону обов`язку роз`яснення порядку поновлення його порушених прав, та встановленого пунктами 6, 11, 12 Положення №6/5/3/41 порядку повідомлення про звернення за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Однак зазначені обставини не є підставою для відмови у захисті його порушеного права. Оскільки Закон не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, і звернення до суду з відповідною позовною заявою. Стосовно питання доступу до суду Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) в ухвалі щодо прийнятності заяви №6778/05 у справі «МПП «Голуб» проти України» від 18 жовтня 2005 року зазначив, що процедурні гарантії, закріплені статтею 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань (справа «Ґолдер проти Сполученого Королівства», рішення від 21 лютого 1975 року). Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або такою мірою, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо вони не мають легітимної мети та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення від 19 грудня 1997 року у справі «Бруала Гомес де ла Торре проти Іспанії»). Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»). Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №755/13879/16-ц, від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі №383/596/15, від 20 березня 2019 року у справі №161/15362/16-ц. З цих підстав суд відхиляє заперечення представника ДКСУ щодо неможливості розгляду питання про відшкодування матеріальної шкоди та визначення її розміру у позовному провадженні. Отже, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та відсторонення у зв`язку із цим від посади начальника Орджонікідзевського РВ у м.Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області позивачем був втрачений заробіток, який він мав би отримувати в нормальних умовах життя та роботи. Як зазначено у пунктах 8, 9 Положення для визначення розміру заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій, згідно з частиною 1 ст. 4 Закону розмір сум, які передбачені п.1 ст. 3 Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт. Середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди обчислюється: 1) для робітників і службовців - у порядку, передбаченому постановами Кабінету Міністрів України від 08.02.95 р. N100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» та від 05.05.95 р. N348 «Про внесення змін і доповнень до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N100». Згідно пункту 2 розділу ІІ вищевказаної постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно довідки про доходи №53, виданої ГУ ДМС України в Донецькій області від 02.07.2020 року за останні 2 календарні місяці роботи, що передували відстороненню [PERSON] від посади (у лютому 2015 року), а саме у грудні 2014 року та січні 2015 року, розмір нарахованої заробітної плати складав 9711,27 грн. та 6893,01 грн. відповідно. Розмір середньоденної заробітної плати становить 404,98 грн., розмір середньомісячної заробітної плати - 8302,09 грн. (а.с.77, зв.б.). Законом передбачено відшкодування громадянину заробітку та інших грошових доходів, які він втратив внаслідок незаконних дій. [PERSON] повідомлено про підозру 31 січня 2015 року. Згідно довідок про доходи позивача, він отримував заробітну плату до 19 лютого 2015 року включно. Після цього до червня 2017 року у нього був відсутній дохід, за виключенням грудня 2016 року та січня - лютого 2017 року, в яких позивачу нараховані виплати, проте в сумах, які становлять набагато менший розмір, аніж навіть його оклад (а.с.44-46). Отже, втрачений заробіток слід рахувати з 20 лютого 2015 року, тобто з моменту його фактичної втрати, і до 17 травня 2017 року (дата набрання виправдувальним вироком законної сили). Період втрати заробітку становить 9 днів лютого 2015 року, 26 місяців та 17 днів травня 2017 року. Графік роботи Орджонікідзевського РВ у м.Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області (нині Лівобережного РВ у м.Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області) є загальнодоступною інформацію як графік роботи державного органа, а саме п`ятиденний робочий тиждень з вихідними у неділю та понеділок. Отже, у періоді з 20 по 28 лютого 2015 року 7 робочих днів, у періоді з 1 по 17 травня 2017 року - 11 робочих днів. Таким чином, за період з 20 лютого 2015 року по 17 травня 2017 року втрачений позивачем заробіток складає: 8302,09 грн. х 26 місяців = 215854,34 грн., 404,98 х 18 днів = 7289,64 грн., а всього - 223143,98 грн. Із вказаної суми відповідно до Положення слід відрахувати суми, одержані за час відсторонення від роботи згідно наданих ГУ ДМС України в Донецькій області довідок про доходи за 2015 - 2017 роки, а саме виплачені у грудні 2016 року - 1277,80 грн., у січні 2017 року - 615,24 грн., та у лютому 2017 року - 709,89 грн., що разом становить 2602,93 грн. Відтак, сума втраченого заробітку, що підлягає стягненню на користь [PERSON] , становить 220541,05 грн. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Згідно з частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до п.1 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Відповідно до п.5 статті 3 Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода. Статтею 4 Закону передбачено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», §62). Європейський суд з прав людини зазначив, що обвинувачений в кримінальному провадженні має право на розгляд його справи належним чином; стаття 6 в кримінальному провадженні застосовується, щоб позбавити особу, яку звинувачено, залишатись тривалий час у стані невизначеності щодо своєї долі (справа «Нахманович проти Росії»). Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. Як роз`яснено в п.п.9, 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за №4, відповідно до ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування шкоди у зазначених випадках та її розмір визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. У випадках, коли межі відшкодування визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованого мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Такий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-2203цс15 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження №14-298цс18). Разом із тим, визначений законом розмір відшкодування моральної шкоди є мінімальним, який гарантований державою, а тому суд, виходячи із обставин конкретної справи може визначити і більший розмір відшкодування, оскільки обмежень щодо максимального розміру закон не містить. Визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц зроблено правовий висновок, відповідно до якого суд, який розглядає справу, повинен з`ясувати всі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості та справедливості. Судом встановлено, що [PERSON] незаконно перебував під слідством та судом з 31 січня 2015 року (повідомлення про підозру у скоєнні кримінального правопорушення) до 17 травня 2017 року (дата набрання виправдувальним вироком законної сили), тобто 27 місяців 17 днів. За таких підстав, позивач має право на відшкодування моральної шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено розмір мінімальної заробітної плати, розмір якої станом на день ухвалення рішення становить 5000 грн. 00 коп. Отже, гарантований мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди в даному випадку становить 137741 грн. 94 коп. (з розрахунку 5000 х 27 місяців 17 днів). Разом з тим, визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь [PERSON] , суд виходячи із встановлених обставин справи, характеру і обсягу страждань, яких зазнав позивач внаслідок незаконного перебування під слідством та судом дійшов висновку про те, що розмір гарантованого мінімуму відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством і судом не в повному обсязі компенсує завдану позивачу моральну шкоду, з огляду на наступне. При визначенні розміру моральної шкоди, заподіяної позивачу [PERSON] суд враховує обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань та душевних переживань від безпідставного звинувачення,які перешкоджали його активному соціальному функціонуванню як особистості, реалізації власних амбіцій, почуттів власної честі та гідності; перебування позивача протягом тривалого часу під слідством і судом - 27 місяців 17 днів, що призвело до страждань від почуття невизначеності свого майбутнього, перебування у слідчому ізоляторі до внесення застави; порушення його нормальних життєвих зв`язків, яке вимагало додаткових зусиль для організації свого життя, погіршення відносин із знайомими та колегами, тяжкість вимушених змін у його життєвих та суспільних стосунках, ступінь зниження престижу та ділової репутації в професійному колі, серед підлеглих. Суд також враховує той факт, що наслідки його безпідставного звинувачення позивач зазнає і досі, оскільки кримінальне переслідування стало причиною для переводу до Селидівського МВ ГУ ДМС України в Донецькій області після ухвалення виправдувального вироку та допущення до роботи (а.с.78-80). В м.Маріуполі проживає родина позивача з трьома неповнолітніми дітьми: син [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] (а.с.49-51). Робота в іншому місті завдає значного дискомфорту як родині, дітям, які майже не бачать батька, так і самому позивачу, який страждає від знаходження далеко від рідних, перебуває у пригніченому стані від усвідомлення необхідності щотижня за власний кошт їхати на роботу та з роботи на вихідні додому до м.Маріуполя. Крім того, заслуговують на увагу доводи позивача про те, що весь час вагітності дружини четвертою дитиною у 2016 році і до її народження у квітні 2017 року через відсторонення від посади він був позбавлений можливості утримувати її та забезпечувати усім необхідним, весь період вагітності дружина також перебувала в стані стресу через невідомість у майбутньому, що завдало йому і сім`ї багато страждань. Приймаючи до уваги наведене, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності і справедливості, суд дійшов висновку, що відшкодування моральної шкоди у сумі 180 000 гривень відповідає характеру та обсягу страждань позивача і саме в цій частині позов підлягає задоволенню. Заявлений розмір моральної шкоди у розмірі 400000 гривень є необґрунтованим та завищеним. Обов`язок щодо списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку державного бюджету України коштів на виплату позивачу в якості компенсації за завдану моральну шкоду покладено на Державну казначейську службу України як на розпорядника державних коштів, а не як на відповідальну за завдану шкоду особу, тому суд відхиляє доводи представника останньої з цього приводу. Відповідно до ч.6 ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст.3 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою незаконного засудження, має право на відшкодування шкоди відповідно до закону. Вступивши до Ради Європи (1995 р.) і ратифікувавши 17 липня 1997 р. зазначену Конвенцію та ряд Протоколів до неї (Перший протокол і Протоколи №№2, 4, 7 та 11), Україна визнала її чинність у національній правовій системі та обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини з усіх питань, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Застосування положень Європейської конвенції та прецедентної практики Європейського Суду з прав людини національними судами при вирішенні справ про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності, є необхідним, оскільки відповідно до ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати слід віднести на рахунок держави.

Outcome: partial