Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], та просить визнати дійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення - будівлі кафе-бару, загальною площею 456,6 кв. м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], укладений 15 травня 2015 року між Громадянкою Сполучених Штатів Америки [PERSON] та Громадянкою Сполучених Штатів Америки [PERSON], від імені яких на підставі довіреностей від 25 серпня 2012 року діяв Громадянин України [PERSON] та [PERSON]; та визнати за нею право власності на об'єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю кафе-бару, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 456,6 кв. м. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 15 травня 2015 року між Громадянкою Сполучених Штатів Америки [PERSON] та Громадянкою Сполучених Штатів Америки [PERSON], від імені яких на підставі довіреностей від 25 серпня 2012 року діяв Громадянин України [PERSON], та [PERSON], було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, а саме: будівлю кафе-бару, загальною площею 456,6 кв. м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. На момент відчуження нежитлове приміщення належало Продавцям. На виконання умов договору купівлі-продажу нежитлового приміщення [PERSON] отримав 150000,0 грн., що підтверджується як умовами самого договору так і власноруч складеною ним розпискою від 15 травня 2015 року. Проте, в подальшому представник Продавців - [PERSON] ухилився від нотаріального посвідчення договору та підписання акту приймання-передачі нежитлової будівлі, мотивуючи своє рішення тим, що на об'єкт продажу відсутній весь пакет технічної документації, зокрема, будівлі не присвоєно інвентарного номеру, не проведено первісної технічної інвентаризації, не складено технічного паспорту на будівлю, у зв'язку з чим не здається можливим однозначно ідентифікувати предмет угоди за відсутності його інвентарного номера. Крім того, відсутній кадастровий номер на земельну ділянку, на якій розміщена будівля, у зв'язку з чим його нотаріальне посвідчення не є можливим, відповідно за визнанням права власності слід звертатись до суду. Оскільки умови договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 15 травня 2015 року частково виконані, зокрема відповідачем отримано кошти в розмірі 150000,0 грн., сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, як то предмет та строк договору, ціна предмета (нерухомого майна), порядок розрахунків, права та обов'язки сторін, наслідки невиконання взятих на себе зобов'язань, є всі правові підстави для визнання договору дійсним відповідно до ст. 220 ЦК України. В подальшому, [PERSON] неодноразово зверталась до представника продавців - [PERSON] з проханням належним чином оформити технічну документацію на нежитлову будівлю та нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу від 15 травня 2015 року, однак такі звернення були проігноровані без пояснення мотивів такої відмови. Тому позивач вимушена звернутися з цим позовом за захистом своїх законних прав та інтересів. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, в подальшому надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, на позовних вимогах наполягала у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні визнав позовні вимоги, в подальшому надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позову. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторін, представлених ними письмових доказів. 15 травня 2015 року між Громадянкою Сполучених Штатів Америки [PERSON] та Громадянкою Сполучених Штатів Америки [PERSON], від імені яких на підставі довіреностей від 25 серпня 2012 року діяв Громадянин України [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON], іншої сторони, було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення. Відповідно до п. 1 договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, Продавець продав та передав Покупцю, а Покупець купив та прийняв від Продавця нежитлову будівлю кафе-бару, загальною площею 456,6 кв. м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. На момент відчуження нежитлове приміщення належало Продавцям на підставі заочного рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 16 грудня 2011 року у цивільній справі № 1519/2-4567/11, яке 27 грудня 2011 року набрало чинності за позовною заявою [PERSON], [PERSON] до Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні та про визнання права власності. На виконання умов договору купівлі-продажу нежитлового приміщення [PERSON] отримав 150000,0 грн., що підтверджується як умовами самого договору так і власноруч складеною ним розпискою від 15 травня 2015 року. Відповідно до умов договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, Сторони погодили, що на виконання вимог чинного законодавства України Сторони зобов'язуються не пізніше З (трьох) днів з моменту підписання даного договору з'явитися до нотаріуса для нотаріального посвідчення цього договору. Звільнення нежитлового приміщення Продавцем здійснюється протягом 10 (десяти) календарних днів з моменту нотаріального посвідчення даного договору. Продавець зобов'язується передати Покупцю за актом приймання-передачі нежитлове приміщення, що продається, не пізніше 10 (десяти) календарних днів з моменту нотаріального посвідчення даного договору. Проте, в подальшому представник Продавців - [PERSON] ухилився від нотаріального посвідчення договору та підписання акту приймання-передачі нежитлової будівлі, мотивуючи своє рішення тим, що на об'єкт продажу відсутній весь пакет технічної документації, зокрема, будівлі не присвоєно інвентарного номеру, не проведено первісної технічної інвентаризації, не складено технічного паспорту на будівлю, у зв'язку з чим не видається можливим однозначно ідентифікувати предмет угоди за відсутності його інвентарного номера. Крім того, відсутній кадастровий номер на земельну ділянку, на якій розміщена будівля, у зв'язку з чим його нотаріальне посвідчення не є можливим. В подальшому [PERSON] неодноразово зверталась до представника продавців [PERSON] з проханням належним чином оформити технічну документацію на нежитлову будівлю та нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу від 15 травня 2015 року, однак такі звернення були проігноровані без пояснення мотивів такої відмови. Згідно ст. ст. 526, 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Аналіз положень статті 614 ЦК України дає підстави для висновку про те, що, установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов'язання, ЦК України покладає на неї обов'язок довести відсутність своєї вини. Особа звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов'язання. У відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. ст. 610, 625 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Божник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, яким є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договору даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 2, ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» № 2 від 07 лютого 2014 року, рішенням Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим від 01 листопада 2012 року у справі за позовом Гурзуфської селищної ради до приватного нотаріуса Ялтинського міського нотаріального округу про оскарження постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії позов задоволено та зобов'язано нотаріуса посвідчити договір купівлі-продажу частки будинку, що належить Гурзуфській селищній раді, без оформлення у власність або користування ділянки, на якій розташовано будинок. При вирішенні питання щодо обґрунтованості таких позовних вимог суд першої інстанції керувався положеннями ч. 1 ст. 377 ЦК, відповідно до якої до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Але суди, розглядаючи згадані позови, задовольняли їх без дотримання вимог ч. 2 ст. 377 ЦК, згідно якої розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). Тому згідно з ч. 2 ст. 377 ЦК відсутність кадастрового номеру на земельну ділянку є підставою для відмови у вчиненні нотаріальних дій і у суду не було підстав зобов'язувати нотаріуса посвідчити договори купівлі-продажу нерухомості без зазначення кадастрового номеру земельної ділянки, на якій вона розташована. Статтею 1 Закону України від 07 липня 2011 року № 3613-VІ «Про Державний земельний кадастр» (із змінами і доповненнями) визначено, що кадастровий номер земельної ділянки є індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування. Представник Продавців - [PERSON] ухилився від нотаріального посвідчення договору та підписання акту приймання-передачі нежитлової будівлі, мотивуючи своє рішення тим, що на об'єкт продажу відсутній весь пакет технічної документації, зокрема, будівлі не присвоєно інвентарного номеру, не проведено первісної технічної інвентаризації, не складено технічного паспорту на будівлю, у зв'язку з чим не здається можливим однозначно ідентифікувати предмет угоди за відсутності його інвентарного номера. Крім того, відсутній кадастровий номер на земельну ділянку, на якій розміщена будівля, у зв'язку з чим його нотаріальне посвідчення не є можливим, відповідно за визнанням права власності слід звертатись до суду. Оскільки умови договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 15 травня 2015 року частково виконані, зокрема відповідачем отримано кошти в розмірі 150000,0 грн., сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, як то предмет та строк договору, ціна предмета (нерухомого майна), порядок розрахунків, права та обов'язки сторін, наслідки невиконання взятих на себе зобов'язань, є всі правові підстави для визнання договору дійсним відповідно до ст. 220 ЦК України. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав всіх суб'єктів права власності. Згідно із ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. При цьому згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі встановлених обставин у справі, досліджених у сукупності на підставі їх налізу, суд вважає, що з огляду на зібрані докази, а також враховуючи визнання позову відповідачем, про можливість задоволення позову у повному обсязі у межах заявлених вимог. Відповідно до п. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Outcome: approved