Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] , про визнання інформації недостовірної та такої, що принижує честь, гідність, її спростування та стягнення моральної шкоди, в якому просить визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача інформацію, яка була розповсюджена відповідачка у заяві від 01.03.2019 р. адресованої Приморському районному суду м. Одеси про те, що: «протилежне можу сказати про батька [PERSON] , якого я жодного разу не бачила за більш ніж рік дружби з [PERSON] . Він мало бере участі у житті дитини і в розвитку її особистості. Навіть пропустив день народження і не надіслав подарунка чи привітання. Зара була засмучена на власному святі і не могла зрозуміти, чому тато не приділив їй уваги». Зобов`язати [PERSON] спростувати розповсюджену нею інформацію у заяві від 01.03.2019 р. адресованої Приморському районному суду м. Одеси про те, що: «протилежне можу сказати про батька [PERSON] , якого я жодного разу не бачила за більш ніж рік дружби з [PERSON] . Він мало бере участі у житті дитини і в розвитку її особистості. Навіть пропустив день народження і надіслав подарунка чи привітання. Зара була засмучена на власному святі і не могла зрозуміти, чому тато не приділив їй уваги» у спосіб її поширення протягом десяти днів з дня набрання даним рішенням суду законної сили. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 50000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. Позивачка посилається на те, що [PERSON] надано до Приморського районного суду м. Одеси заяву, яка містить в собі недостовірну інформацію стосовно [PERSON] . У своїй заяві від 01.03.2019 р. [PERSON] зазначила, що: «протилежне можу сказати про батька [PERSON] , якого я жодного разу не бачила за більш ніж рік дружби з [PERSON] . Він мало бере участі у житті дитини і в розвитку її особистості. Навіть пропустив день народження і надіслав подарунка чи привітання. Зара була засмучена на власному святі і не могла зрозуміти, чому тато не приділив їй уваги». Крім того, [PERSON] надала вказану вище заяву з недостовірною інформацією стосовно позивача [PERSON] , яка в подальшому опинилася у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання інформації недостовірною та такої, що принижує честь гідність, її спростування та стягнення моральної шкоди, яка розглядається Приморським районним судом м. Одеси (справа № 522/6681/19, суддя Кічмаренко С.М.). Щодо недостовірності інформації, яка наведена у заяві [PERSON] зазначаємо, що вказане не відповідає дійсності, а тому інформація, яка зазначена у заяві відповідача і надана до суду є неправдивою та недостовірною та порушує його права, оскільки, окрім іншого, принижує честь та гідність впливає на ділову репутацію. З огляду на вищенаведене, є всі підстави для визнання недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача, інформацію, яка була розповсюджена [PERSON] . Крім того, у заяві [PERSON] навела щодо позивача думку у брутальній, принизливій та непристойній формі, що жодним чином не підтверджено. Ознайомившись зі змістом вказаної заяви позивач був шокований, оскільки невідома йому особа - [PERSON] у своїй офіційній заяві зазначає про факти та обставини, якій їй ніколи не були відомі та не відповідають дійсності. [PERSON] не знає позивача як особистість, при тому дає йому негативні характеристики та стверджує про обставини, які їй не відомі, та про які вона не може знати. Позивач займається вихованням дитини, щомісяця оплачує дитячий садок, купує їй все необхідне, позитивно характеризується за місцем проживання, що підтверджується документами, наданими до позовної заяви. Розмір моральної шкоди, враховуючи характер та обсяг страждань (душевних, психічних), яких зазнав позивач, тривалість цих страждань, а також виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, позивач оцінює розмір моральної шкоди у сумі 50 000 грн. та вважає його адекватною компенсацію своїх моральних страждань та душевних переживань. Позивач просить позовні вимоги задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена, надала до суду відзив, в якому просила у задоволені позовних вимог відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що в провадженні Приморського районного суду м.Одесі знаходиться справа 522/7208/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини. В межах судової справи №522/7208/18 представником [PERSON] , адвокатом Вовк О.Є., подана заява «про долучення доказів», до якої додана, зокрема, заява [PERSON] , складена як заява свідка в порядку ст. 90 ЦПК України Згідно зі ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. За змістом ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. За змістом вимог ст. 277 ЦК України, а також п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені) (пункт 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). При вирішенні питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з`ясувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи з метою обгрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Згідно із роз`ясненнями, що містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. Згідно зі ст. 10 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 04.11.1950 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і свобод людини» від 11.09.1997 року, кожна людина має право на свободу виявлення поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Гійзельс, Гудвіна , Прагер і Обершлік , Хендісайд) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Відповідно до п. 15 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у завах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1, під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. З наведених Верховним Судом роз`яснень вбачається, що під терміном «поширення» розуміється розповсюдження такої інформації серед сторонніх осіб, як це буває при її розміщенні в мережі інтернет, соціальних мережах, засобах масової інформації тощо. В даному випадку відомості, які позивач вважає недостовірними, міститься виключно в матеріалах судової справи № 522/7208/18, що подана виключно до суду, і отримана позивачем саме в межах вказаної судової справи. Позивач не надав доказів, що така заява відповідача була направлена будь-яким іншим особам і органам, окрім суду, а також що ця заява, як письмовий доказ не була врахована (оцінена) судом при вирішенні справи по суті та ухвалені рішення на час розгляду справи № 522/7208/18. Таким чином, поширення інформації не відбулося. Як зазначено у п. 17 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у правах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1, у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження. В Постанові Верховного суду від 13.02.2019 р. по справі № 583/3294/16-ц зроблено правовий висновок про те, що відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 17 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також (ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1, не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. Виходячи з наведеного, суд встановлює, що інформація, що міститься у письмовій заяві, наданій у зв`язку з розглядом конкретної справи, не може бути визнана недостовірною шляхом подання окремого позову. При цьому, зі змісту позову вбачається, що документ з «недостовірною інформацією» розцінюються позивачем саме як письмовий доказ у іншій справі. Достовірність, або недостовірність такої інформації повинен встановлювати суд (судця), якому надані відповідні докази, як зазначено у п. 17 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1. Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За таких обставин, позовні вимоги є безпідставним, та недоведеними, в свою чергу такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed