Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом і просить: визнати незаконним і скасувати рішення Переяслав-Хмельницької міської ради №43-09-VІ від 05 квітня 2011 року «Про переоформлення технічної документації та надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо оформлення права власності на земельну ділянку по [ADDRESS] [PERSON] »; визнати незаконним і скасувати рішення Переяслав-Хмельницької міської ради №188-47-VІ від 31 жовтня 2013 року «Про надання дозволу на виготовлення проекту із землеустрою для подальшого оформлення права власності на земельну ділянку [PERSON] »; визнати незаконним і скасувати рішення Переяслав-Хмельницької міської ради № 67-62-VІ від 28 серпня 2014 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та передачу її у власність [PERSON] »; визнати незаконним і скасувати свідоцтво про право власності, серія та номер [NUMBER] , видане 04 листопада 2015 року Реєстраційною службою Переяслав-Хмельницького міськрайонного управління юстиції Київської області на ім`я [PERSON] ; скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 766556321210, об`єкт нерухомого майна: земельна ділянка, кадастровий номер 3211000000:016064:0478, площа 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: [ADDRESS] ; номер запису про право власності: 118843326, дата, час державної реєстрації: 19.10.2015, державний реєстратор: Тірбах Станіслав Володимирович, РС Переяслав-Хмельницького МРУЮ, форма власності: приватна, розмір частки: 1, власник: [PERSON] . Також просить стягнути із відповідачів судові витрати по справі. Посилається на те, що 12 квітня 2002 року між ним та [PERSON] був укладений договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Переяслав-Хмельницької міської державної нотаріальної контори Ткаченком О.А., відповідно до якого він прийняв у дар недобудований житловий будинок, розташований по [ADDRESS] . Одночасно із укладенням договору дарування [PERSON] передав йому і документи на земельну ділянку, площею 0,10 га, на якій розташований вищезазначений недобудований житловий будинок, а саме: рішення Переяслав-Хмельницької міської ради від 22 лютого 1994 року про надання земельної ділянки у власність [PERSON] та виписку з рішення Переяслав-Хмельницької міської ради від 21 грудня 1999 року про передачу земельної ділянки у власність [PERSON] . Рішенням Переяслав-Хмельницької міської ради № 461-36/2-V від 01 грудня 2009 року позивачу було передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 1000 кв.м, яка розташована по [ADDRESS] . Виготовлення технічної документації із землеустрою він в подальшому не займався, відклавши не питання. Починаючи із 2002 року на даній земельній ділянці ним було збудовано сарай-гараж та погріб (льох). Всі роки він обробляв земельну ділянку особисто, останні роки - сусіди сім`я [PERSON] за домовленістю. Починаючи з 12 квітня 2002 року відповідач [PERSON] земельною ділянкою не цікавився і претензій до нього не пред`являв. І лише у липні 2019 року він дізнався, що право власності на дану земельну ділянку зареєстроване за [PERSON] . 23 липня 2019 року державним реєстратором йому було відмовлено у державній реєстрації права власності на дану земельну ділянку в зв`язку і наявністю у реєстрі запису про право власності щодо неї за іншою особою. Станом на 05 квітня 2011 року, дату прийняття оскаржуваного рішення, [PERSON] не була ні власником, ні землекористувачем спірної земельної ділянки. Чинним та неоскаржуваним є рішення Переяслав-Хмельницької міської ради № 461-36/2-V від 01 грудня 2009 року, яким саме йому передано у приватну власність дану земельну ділянку. Вважає оскаржувані рішення незаконними та такими, що порушують його права на користування земельною ділянкою, на якій знаходиться належний йому на праві приватної власності недобудований житловий будинок. Ухвалою судді Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області Свояка Д.В. від 10 червня 2020 року було відкрито провадження по справі (а.с.43). Ухвалою від 11 червня 2020 року (а.с.49) було задоволено заяву судді Свояка Д.В. про самовідвід. Ухвалою від 11 червня 2020 року (а.с.52) суддя Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області Керекеза Я.І. прийняла дану цивільну справу до свого провадження. Ухвалою від 12 червня 2020 року (а.с.54) було частково задоволено заяву представника позивача [PERSON] про забезпечення позову по даній справі. Ухвалою від 16 вересня 2020 року було задоволено заяву представника позивача [PERSON] про витребування від Переяславської міської ради належним чином посвідченої копії рішення від 31 жовтня 2013 року № 188-47-УІ «Про надання дозволу на виготовлення проекту із землеустрою для подальшого оформлення права власності на земельну ділянку [PERSON] » (а.с.82). В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити. Представник відповідача Переяславської міської ради до суду не з`явився, повідомлений належним чином, відзиву на позов, будь-яких заяв чи клопотань не направив. Щодо належного повідомлення відповідача [PERSON] слід зазначити наступне. Як вбачається із особистої заяви [PERSON] , що надійшла до суду 23 липня 2020 року, від отримав ухвалу про відкриття провадження у даній справі, позовну заяву та додані документи. Просив відкласти підготовче судове засідання та надати можливість подати відзив на позов. До заяви додав документи, які підтверджують хворобу його сина та можливість його планового лікування з 24 липня 2020 року. В заяві також ним особисто були вказані номер телефону та місце проживання. Підготовче судове засідання 23 липня 2020 року було відкладено за його клопотанням, оскільки не закінчився строк подачі відзиву на позов. В підготовче судове засідання 16 вересня 2020 року відповідач [PERSON] знову не з`явився, направи заяву про відкладення в зв`язку із хворобою сина. До заяви додав виписку із медичної картки хворого, в якій, зокрема, зазначено про можливість планового лікування сина з 04 вересня 2020 року. Відзиву на позов не подано. Підготовчий розгляд справи відкладено, зважаючи на хворобу малолітнього сина відповідача та позицію представника позивача. В підготовче судове засідання 13 жовтня 2020 року відповідач знову не з`явився, будь-яких заяв чи клопотань не направив. Справу призначено до судового розгляду. В судові засідання 04.11.2020 та 11.01.2021 відповідач [PERSON] не заявлявся, повістки про виклик за вказаною ним особисто адресою не отримував. В судове засідання 03.02.2021 [PERSON] знову не з`явився, направив заяву про відкладення розгляду справи в зв`язку із хворобою сина та необхідністю саме 03.02.2021 з`явитися на консультацію до лікаря. До заяви знову додав виписку із медичної картки хворого. Таким чином слід зазначити: відповідач [PERSON] обізнаний про наявність судової справи відносно себе, отримав ухвалу про відкриття провадження, позовну заяву та додані до неї документи. У встановлений строк відзиву на позов не подав, не зважаючи на відкладення підготовчого засідання для такої можливості. Підставами неодноразових клопотань про відкладення розгляду справи зазначав хворобу сина та необхідність саме в дні судових засідань везти сина на планові огляди та лікування. Суд двічі, зважаючи на серйозність хвороби дитини, враховуючи думку сторони позивача, відкладав розгляд справи. Разом з тим, на судове засідання 03.02.2021 відповідач знову подав клопотання з тих же підстав, однак підтверджуючих документів про необхідність (або можливість) проходження планової консультації саме 03 лютого 2021 року до заяви додано не було. Таким чином, зважаючи на неодноразове відкладення розгляду справи з ідентичних підстав, відсутність належних доказів неможливості явки до суду 03.02.2021, права позивача на розгляд його справи в розумні строки, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] не з`явився в судове засідання без поважних причин, тому розгляд справи здійснюється без його участі. Судом встановлено наступне. Рішенням Виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської ради народних депутатів № 28-74 від 22 лютого 1994 року (а.с.17) [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку, площею 1000 кв.м. Рішенням Переяслав-Хмельницької міської ради № 242 від 21 грудня 1999 року (а.с.18) було передано безкоштовно [PERSON] у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 1000 кв.м, що розташована по [ADDRESS] . 12 квітня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування (а.с.15), посвідчений державним нотаріусом Переяслав-Хмельницької міської державної нотаріальної контори Ткаченком О.А. (реєстровий номер 1388). Предметом вищезазначеного договору дарування був недобудований житловий будинок, що збудований на 28 % та розташований по [ADDRESS] . Відповідно до рішення Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області № 45-23 від 21 березня 2002 року (а.с.16) позивачу було запропоновано після оформлення договору дарування звернутися в міський відділ земельних ресурсів з метою оформлення земельної ділянки за купленим недобудованим будинком у відповідності із Земельним кодексом України. Рішенням Переяслав-Хмельницької міської ради № 461-36/2-V від 01 грудня 2009 року (а.с.27) позивачеві [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 1000 кв.м, що розташована по [ADDRESS] , та надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою. 23 березня 2011 року відповідач [PERSON] звернувся до міського голови із заявою (а.с.23) про надання дозволу на переоформлення технічної документації на земельну ділянку, що розташована по [ADDRESS] , із померлої [PERSON] та нього та надання дозволу на виготовлення технічної документації. 23 березня 2011 року [PERSON] звернулася із заявою (а.с.24) до міського голови про те, що вона не заперечує проти переоформлення вищезазначеної земельної ділянки на брата [PERSON] . Головним архітектором міста [PERSON] був наданий висновок № 209 від 25 березня 2010 року про не заперечення проти розгляду на сесії міської ради питання про надання дозволу [PERSON] на переоформлення спірної земельної ділянки на нього в зв`язку із смертю матері [PERSON] (а.с.22). Рішенням Переяслав-Хмельницької міської ради № 43-09-VІ від 05 квітня 2011 року (а.с.21) було надано дозвіл на переоформлення технічної документації на земельну ділянку по [ADDRESS] із [PERSON] на [PERSON] , надано дозвіл на виготовлення технічної документації на дану земельну ділянку. Рішенням Переяслав-Хмельницької міської ради № 189-47-VI від 31 жовтня 2013 року (а.с.26, 88) був наданий дозвіл на виготовлення проекту із землеустрою для подальшого оформлення права власності на земельну ділянку [PERSON] . Рішенням Переяслав-Хмельницької міської ради № 67-62-VІ від 28 серпня 2014 року (а.с.20) було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та передачі її у власність [PERSON] . Державний реєстратор Виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області рішенням № 47911596 від 23 липня 2019 року (а.с.29) відмовив позивачу [PERSON] у державній реєстрації права власності на незавершене будівництво, розташоване по [ADDRESS] , в зв`язку із наявністю реєстрації права власності на земельну ділянку за даною адресою за іншою особою. Із витягу з Державного земельного кадастру № НВ-3219293662020 від 19 травня 2020 року (а.с.30-31), інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 174251347 від 18 липня 2019 року (а.с.35-38) вбачається, що власником земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1 га, що розташована по [ADDRESS] , є [PERSON] . Право власності зареєстровано 19.10.2015 на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: [NUMBER] , видане 04.11.2015. Суд приймає до уваги подані позивачем докази, на підставі яких встановлені дані обставини справи, та вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. За змістом статті 86 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), який був чинним на час укладення договору дарування, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність» N 697-XII від 07 лютого 1991 року. Відповідно до п. 3 ст. 2 вищезазначеного Закону кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (п.п. 1, 3 ст. 4 Закону України «Про власність»). Згідно ст. 14 цього Закону громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі: одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продажу, дарування та обміну. Відповідно до п.4 ст.13 Закону України «Про власність» законодавчими актами України може бути встановлено спеціальний порядок набуття права власності громадянами на окремі види майна, а також види майна, що не може перебувати у власності громадян. Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України (в редакції станом на 12 квітня 2002 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земельні ділянки є об`єктами права приватної власності (пункт 1 статті 13 Закону «Про власність»). Земельною ділянкою як об`єктом цивільних прав є частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (стаття 79 ЗК України в редакції станом на 12 квітня 2002 року). Відповідно до ч.1 ст.116 ЗК України (в редакції станом на 13 серпня 2014 року) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно ч.2 ст.116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до ч.1 ст.121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності. Зацікавлена особа звертається до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. У клопотанні зазначаються, зокрема, орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення і додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування надає дозвіл (або мотивовану відмову у його наданні). За замовленням заінтересованої особи виконавець розробляє проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Він погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування приймає рішення про надання земельної ділянки у власність, яким затверджує проект землеустрою щодо відведення ділянки. Відповідно до ст.125 ЗК України (в редакції станом на 13 серпня 2014 року) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Якщо особа, отримавши дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сама зволікає з його розробкою та поданням на затвердження, вона цілком може очікувати, що земельна ділянка буде надана в користування іншій особі (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц). В цій же постанові Велика Палата дійшла також наступних висновків: «У дозволі на виготовлення проекту землеустрою визначається лише приблизна площа земельної ділянки та орієнтовне місцезнаходження (наприклад, земельний масив, у межах якого вона буде знаходитись). Конкретизується ж земельна ділянка у проекті землеустрою. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки включає інформацію щодо меж земельної ділянки та інформацію, важливу для визначення можливості використання земельної ділянки у той чи інший спосіб, зокрема перелік обмежень у використанні земельних ділянок (меж охоронних зон (наприклад, біля ліній електропередач), зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель); матеріали погодження проекту землеустрою тощо (стаття 50 Закону України «Про землеустрій»). Отже, дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки означає дозвіл власника земельної ділянки здійснити певні дії на землі власника, аби мати змогу в подальшому точно визначити предмет оренди. Цей дозвіл наділяє заінтересовану особу повноваженням ідентифікувати на землі власника земельну ділянку, яку ця особа бажає отримати в оренду в майбутньому. У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц (провадження № 14-301цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку. Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від цього висновку.» Крім того, Верховний Суд у постанові від 30 травня 2018 року по справі № 923/466/17 зазначив, що прийняте міською радою (як суб`єктом владних повноважень) рішення про передачу у власність та оренду земельної ділянки є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання, а скасування такого акта не породжує правових наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки. Отже, як вбачається із матеріалів справи, спірна земельна ділянка була передана безкоштовно у приватну власність рішенням органу місцевого самоврядування спочатку [PERSON] , потім - [PERSON] , але до кінця процедура оформлення та реєстрації земельної ділянки ними проведена не була. Не була проведена така процедура і позивачем [PERSON] після отримання рішення про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою у 2009 році. Таким чином, спірна земельна ділянка не набула ознак об`єкта права власності станом на 2009 рік. У 2011 році право на розробку технічної документації на спірну земельну ділянку передано [PERSON] і у 2013 році йому також надано дозвіл на розробку такої технічної документації. При цьому, спірна земельна ділянка і станом на 2013 рік не набула ознак об`єкта права власності, оскільки позивачем не вчинялися ніякі дії на виконання рішення від 2009 року. Надання дозволу за заявою відповідача [PERSON] на виготовлення проекту із землеустрою не має наслідком порушення прав позивача, оскільки земельна ділянка після прийняття такого рішення ще не набуває статусу об`єкта. Надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (користування) кільком особам щодо однієї і тієї ж земельної ділянки не породжує правових наслідків у вигляді обов`язково набуття права власності на неї кимось із них. Дані рішення не є правовстановлюючим актом, вичерпали свою дію та не порушують прав позивача. За таких обставин, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання недійсними рішень міської права № 43-09-VІ від 05 квітня 2011 року та № 189-47-VI від 31 жовтня 2013 року задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення міської ради від 28.08.2014 №67-62-УІ «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та передачу її у власність [PERSON] », визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на таку земельну ділянку на ім`я відповідача та скасування запису про право власності на таке майно, слід зазначити наступне. Метою розробки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є її індивідуалізація (конкретизація). Здійснення такої індивідуалізації, зокрема, дозволяє здійснити формування земельної ділянки. Відповідно до частини першої статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Відповідно до частини другої цієї ж статті формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності. Відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються лише у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок. А статтею 51 цього Закону України передбачено, що проекти землеустрою щодо створення нових землеволодінь та землекористувань розробляються з метою обґрунтування розмірів і меж земельних ділянок з урахуванням вимог щодо раціонального використання та охорони земель. Проекти землеустрою щодо створення нових землеволодінь та землекористувань розробляються на основі схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць і територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення з урахуванням матеріалів попереднього погодження місця розташування об`єкта землеустрою. Відповідно до ч.ч. 3-5 ст. 79-1 Земельного кодексу України (в ред. станом на 28.08.2014 - дата винесення оскаржуваного рішення)сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. В силу ч. 1 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до ч. 9 ст. 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Таким чином, ухвалення рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність має наслідком набуття особою у власність такої земельної ділянки з подальшим підтвердженням такого факту державною реєстрацією права власності та отримання відповідного документа про це. Стаття 120 ЗК України в редакції, чинній на час укладення позивачем договору дарування (12 квітня 2002 року), визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці. Так, частина перша статті 120 ЗК України (у відповідній редакції) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 689/26/17 зазначено наступне: «Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної дол. земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної дол. земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі N 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі N 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі N 6-253цс16 та інших, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від них. Наведений підхід підтверджується також і ретроспективним аналізом норм законодавства щодо переходу прав на земельну ділянку у випадку відчуження права власності на нерухоме майно. Радянське законодавство оперувало терміном «основні фонди». Термін «нерухомість» і класифікація майна на нерухоме та рухоме були відображені в Основах цивільного законодавства Союзу РСР і республік від 31 березня 1991 року (введених в дію з 1 січня 1992 року). Так, відповідно до частини другої статті 4 цих Основ майно поділяється на нерухоме та рухоме; до нерухомого майна належать земельні ділянки і «все, що міцно з ними зв`язано», як-от: будівлі, споруди тощо, а до рухомого належить майно, переміщення якого можливе без неспіврозмірної шкоди його призначенню. Стаття 30 Земельного кодексу Української РСР (далі - ЗК УРСР) (1991 року) в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду. Стаття 120 ЗК України (у чинній редакції), стаття 377 ЦК України (у чинній редакції) також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно. Щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанови від 4 грудня 2018 року у справі N 910/18560/16 (пункт 8.17), від 5 грудня 2018 року у справі N 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі N 263/6022/16-ц (пункт 42)).» Таким чином, набувши у 2002 році у власність недобудований будинок по [ADDRESS] , позивач [PERSON] мав не лише цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття, а й право на це. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Рішенням Переяслав-Хмельницької міської ради № 67-62-VІ від 28 серпня 2014 року (а.с.20) було затверджено проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та передачі її у власність [PERSON] , що в подальшому стало підставою реєстрації права власності на цю земельну ділянку та отримання відповідного свідоцтва про право власності. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 21 цього Кодексу, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Частиною 1 статті 393 цього Кодексу передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. При вирішенні питання щодо цих позовних вимог, суд також бере до уваги наступне. Спірна земельна ділянка передавалася у приватну власність рішеннями міської ради по черзі кожному із власників недобудованого будинку по мірі набуття у власність такого будинку, за однією і тією ж адресою однакової площі. Оригінали всіх рішень (і на ім`я [PERSON] , і на ім`я [PERSON] ) знаходяться у позивача [PERSON] та були дослідженні судом. Суду не надано доказів, що оригінали вищезазначених рішень були втрачені чи у будь-який інший спосіб були відібрані у [PERSON] та [PERSON] . Не надано суду доказів і того, що відповідач [PERSON] користувався спірною земельною ділянкою. На момент розроблення проекту землеустрою на спірну земельну ділянку за заявою відповідача [PERSON] , що потребувало остаточного уточнення її розміру та меж, і є неможливим без її фактичного огляду, належний позивачеві житловий будинок, хоча і недобудований, вже знаходився на цій земельній ділянці, що не могло бути не поміченим і потребувало відповідного з`ясування щодо власника. Отже, проаналізувавши вищезазначені норми законодавства України, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, суд вважає, що ухвалене відповідачем Переяслав-Хмельницькою міською радою оспорюване рішення №67-62-УІ від 28.08.2014, реєстрація права власності за відповідачем [PERSON] на спірну земельну ділянку та свідоцтво про право власності на таку земельну ділянку на його ім`я, порушує права позивача [PERSON] як власника нерухомого майна, розміщеного на цій земельній ділянці. Тому позовні вимоги в частині скасування такого рішення та свідоцтва про право власності, серія та номер [NUMBER] , що підтверджує право власності [PERSON] на дану земельну ділянку, підлягають до задоволення. Згідно з ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому пп. а п.2 ч.6 ст.37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. В зв`язку з цим, суд дійшов висновку про задоволення і позовної вимоги про скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відповідача [PERSON] на земельну ділянку, що розташована по [ADDRESS] . Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відповідно до ст. 141 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідачів на користь держави пропорційно до задоволених позовних вимог. В судовому засіданні представником позивача [PERSON] було заявлене клопотання про надання часу для подання доказів щодо розміру понесених позивачем судових витрат та призначення судового засідання для розгляду цього питання. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підставі викладеного, відповідно до ст.41 Конституції України, ст.86 ЦК Української РСР, ст.ст. 21, 319, 331, 393 ЦК України, Закону України «Про власність», ст.ст.78, 79-1, 116, 118, 120, 121, 125, 186-1 ЗК України,

Outcome: partial