Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності і незаконного утримання під вартою, вказавши, що 31 липня 2009 року він був затриманий працівниками Дзержинського РВ в порядку ст. 115 КПК України (в редакції 1960 р.). Підставою затримання було нібито підпал ним 31.07.2009 р. о 2-55 годині автомобіля [PERSON], який належав [PERSON] Незважаючи на невизнання ним провини та відсутність доказів його причетності до підпалу, працівники міліції його катували, принижували та ображали його честь і гідність до такої міри, що він не зміг витримати фізичний біль і під диктовку працівників міліції зізнався у вчинені злочину. 10.08.2009 р. йому обирається запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. В ході досудового слідства так і не було добуто доказів його вини у підпалі, результати експертизи від 17.09.2009 р. взагалі спростовували обвинувачення та доводили його невинуватість, однак 30.10.2009 р. кримінальна справа направлена прокурору для вивчення, 31.10.2009 р. прокурором справа повернута для проведення додаткового розслідування, міра запобіжного заходу не змінена. 13.11.2009 р. апеляційним судом змінено запобіжний захід на підписку про невиїзд. 27.02.2012 р. справа повторно направляється прокурору для подальшого вивчення, 05.03.2012 р. справа прокурором знов повернута для проведення додаткового розслідування. Лише в грудні 2015 року він дізнався, що кримінальна справа відносно нього 22 жовтня 2012 року закрита і він визнаний невинним у вчиненні злочинів за відсутністю в його діях складу злочину. В звязку з незаконними діями органів дізнання, досудового слідства та Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу він незаконно знаходився під вартою 3 місяці і 11 днів і фактично під підпискою про невиїзд 6 років і 5 місяців, тому йому завдано матеріального збитку, виходячи з наступного розрахунку: 3200 грн. (розмір заробітної плати)х77 (кількість місяців незаконного перебування під слідством та арештом і підписці про невиїзд) = 246400 грн., та витрати на юридичні послуги в розмірі 50\~000,00 грн. Просить стягнути суму в рахунок відшкодування матеріальної шкоди завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, незаконним арештом, підпискою про невиїзд та витратами на юридичну допомогу в розмірі 296400,00 грн. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримали вимоги позову, наполягали на його задоволенні в повному обсязі. Позивач зазначив про те, що в 2009 році офіційно не працював, в 2016 році почав працювати, однак трудову книжку до суду не надав та не клопотав перед судом про це. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала. Представник третьої особи Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській областів судове засідання не зявився, до суду надійшла заява представника [PERSON] про розгляд справи за відсутності представника ГУ НП, вважає заявлені вимоги такими, що не підлягають задоволенню з підстав, викладених в письмових поясненнях, доданих до заяви. Вислухавши доводи позивача та його представника, заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до таких висновків. Судом встановлено, що постановою старшого слідчого СВ Дзержинського РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області майора міліції [PERSON] від 22 жовтня 2012 р. кримінальну справу № 51091538 порушену відносно [PERSON] закрито за відсутністю в його діях складу злочину та обрано щодо [PERSON] запобіжний захід підписка про невиїзд, скасовано (а.с. 7-8 копія постанови). Як вбачається з письмових пояснень представника Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області, та не оспорюється сторонами, постановою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 10.08.2009 року [PERSON] обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.11.2009 р. постанову скасовано, змінено запобіжний захід на підписку про невиїзд. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] підданий кримінальному переслідуванню впродовж 3 років 5 місяців та 23 днів, під час якого притягався в якості обвинуваченого по кримінальній справі, відносно нього обирались міри запобіжного заходів у вигляді утримання під вартою впродовж 3 місяців 3 днів, та підписки про невиїзд впродовж 3 років 2 місяців 12 днів. Відповідно до вимог ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, відшкодовується Державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду; право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду виникає у разі закриття кримінальної справи органом попереднього (досудового) слідства. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» № 266/94-ВР (далі Закон № 266/94-ВР) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно статті 3 Закону № 266/94-ВР, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Частинами першою та другою статті 12 Закону № 266/94-ВР передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Пунктами 11, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року № 6/5/3/41, у разі закриття кримінальної справи за відсутністю у діянні складу злочину слідчий зобов'язаний роз'яснити громадянинові порядок поновлення його порушених прав і відшкодування іншої шкоди. 16 червня 2017 року [PERSON] звернувся до Металургійного ВП з заявою щодо проведення фінансового розрахунку завданої йому матеріальної шкоди, а також компенсації понесених витрат на правову допомогу, яка йому надавалась на оплатній основі, виходячи з розрахунку, що одна година роботи адвоката коштує 40 відсотків від мінімальної заробітної плати по Україні та винести постанову про відшкодування спричиненої йому шкоди (а.с.10 копія заяви). Листом від 05.09.2017 р. № 48.1/8-7390 Металургійним ВП Криворізького ВП ГУ НП в Дніпропетровській області [PERSON] повідомлено, що Металургійне ВП не являється правонаступником Дзержинського РВ і тому обовязок по проведенню фінансового розрахунку спричиненої шкоди не може бути на них покладене (а.с. 11 копія листа). За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу. Разом з тим, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. В якості доказів понесених матеріальних збитків, позивач надав суду лише копію договору про надання юридичних послуг від 21 грудня 2015 р., укладеного між адвокатом [PERSON] та ним, [PERSON] (а.с.12 копія договору), без підтвердження понесених фактичних витрат на правову допомогу (квитанції, чеки, тощо), без зазначення суми гонорару в самому договорі, в той час як справу відносно [PERSON] закрито постановою від 22 жовтня 2012 р. (а.с.7 копія постанови), також не надав доказів того, що на час затримання та тримання під вартою офіційно працював та внаслідок тримання під вартою втратив роботу. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю, оскільки позивачем на підтвердження заявлених вимог не надано жодного доказу щодо: розміру заробітку та інших грошових доходів, які він втратив внаслідок незаконних дій органів слідства, суду; та сум, сплачених ним у зв'язку з наданням йому юридичної допомоги. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed