Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Пологівського районного суду Запорізької області з позовом до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі. В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] зазначила, що вона (далі-Позивач) з 29 травня 1997 року по 17 липня 2017 року перебувала в трудових відносинах з ВП ДС «Станція Донецьк» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі- Відповідач), що підтверджується записом в трудовій книжці. Починаючи з березня 2017 року по липень 2017 року ПАТ «Укрзалізниця» припинила виплату заробітної плати позивачеві. Підприємство на теперішній час розташоване на непідконтрольній українській владі території. 17 липня 2017 року у зв`язку зі скороченням штату позивач була звільнена з посади за ч.1 ст.40 КЗпП України, що підтверджується наказом (розпорядженням) № 2751/ДН-ос від 10 липня 2017 року, виданим структурним підрозділом «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Того ж дня позивач отримала трудову книжку та наказ про звільнення. Згідно з розрахунком заробітної плати та довідкою про доходи, наданою ВП ДС «Станція Донецьк» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» позивачу за період з березня 2017 року по липень 2017 року нараховано заробітну плату в сумі 24 848,58 грн. У вересні 2017 року відповідач повідомив позивача, що добровільно виплатить виниклу заборгованість по заробітній платі, але для цього треба надати оригінали документів працівника. Отримати від відповідача належним чином засвідчену довідку про розмір нарахованої, але не виплаченої їй заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року вона не може. Первинні документи для нарахування заробітної плати знаходяться у регіональній філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (вул. Привокзальна, м. Лиман Донецької області), куди вони були здані нею особисто в жовтні 2017 року. Однак, з дня звільнення позивача та станом на 02 листопада 2019 року відповідачем не виплачена заробітна плата. Заборгованість ПАТ «Українська залізниця» перед позивачем по заробітній платі за період з березня 2017 року по липень 2017 року складає 24 848,58 грн., у тому числі нарахована та невиплачена заробітна плата за період з березня 2017 року по липень 2017 року у розмірі 16 844,05 грн.; компенсація за невикористану відпустку у розмірі 2292,96 грн., вихідна допомога у розмірі 5711,57 грн. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законом України «Про оплату праці», а позивач знаходилася у трудових відносинах із виробничим підрозділом «Станція Донецьк» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», до 17 липня 2017 року, виконувала свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримала заробітну плату за період з березня 2017 року по липень 2017 року, тому майнові вимоги позивача щодо її отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні прецедентної практики Європейського Суду з прав людини, ст. 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Таким чином, обов`язок проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату. Згідно наказу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про встановлення простою працівникам виробничого підрозділу «Станція Донецьк» від 17 березня 2017 року було встановлено початок простою з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничого підрозділу «Станція Донецьк» та переведено їх на ставку 2/3 тарифної ставки встановленого працівнику розряду (посадового окладу) за весь час простою. У зв`язку із зазначеним позивач просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за період з березня 2017 року по липень 2017 року в розмірі 24848,58грн. 24 вересня 2020 року на адресу суду надійшов від представника відповідача за довіреністю Парахотіна А.П. відзив, у якому представник відповідача з посиланням на норми чинного законодавства просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі відмовити у повному обсязі. 22 жовтня 2020 року на електронну адресу суду від представника відповідача за довіреністю Парахотіна А.П. на виконання ухвали Пологівського районного суду Запорізької області про витребування у Акціонерного товариства «Українська залізниця» довідки про заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] за період з березня 2017 року по липень 2017 року, надіслав копію довідки про доходи [PERSON] за період з січня 2017 року по липень 2017 року у якій зазначено, що [PERSON] нарахована заробітна плата за січень 2017 року у сумі 4723,22 грн., лютий 2017 року у сумі 4101,90 грн., березень 2017 року у сумі 2092,84 грн., квітень 2017 року у сумі 0,00 грн., травень 2017 року у сумі 0,00 грн, червень 2017 року у сумі 0,00 грн., липень 2017 року у сумі 0,00 грн. При цьому, зазначив представник відповідача, фактично регіональна філія «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» втратила можливість доступу до своїх виробничих потужностей та іншого майна, а також первинної документації стосовно «Донецької дирекції залізничних перевезень» з 17 березня 2017 року, у тому числі до трудових книжок працівників; оригіналів наказів, у тому числі про затвердження та введення в дію штатного розпису; особових справ працівників (в яких зберігаються заяви працівників про прийняття на роботу, анкети, особові картки та ін.); посадових інструкцій; табелів обліку робочого часу; примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, комп`ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням обліку трудових взаємовідносин з працівниками, а також печаток та штампів, які знаходилися в будівлі дирекції в місті Донецьку, бо «Донецька дирекція залізничних перевезень» за дорученням АТ «Укрзалізниця» самостійно виконувала функції роботодавця. По факту захоплення адміністративної будівлі виробничого підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» Лиманським ВП Слов`янського ВП ГУ НП в Донецькій області 20 березня 2017 року порушено кримінальне провадження №12017050420000286 за ст. 341 КК України. З метою недопущення створення загрози життю працівників «Донецької дирекції залізничних перевезень» та порушення законодавства України рішенням Правління АТ «Укрзалізниця» (протокол №Ц-57/27 від 05.04.2017 р.) було ухвалено рішення про вилучення із складу регіональної філії «Донецька залізниця» виробничого підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» та скорочення штату працівників. Начальнику регіональної філії «Донецька залізниця» було доручено повідомити всіх працівників «Донецької дирекції залізничних перевезень» про скорочення штату, а також організувати заходи з метою соціального захисту працівників «Донецької дирекції залізничних перевезень». Наказом регіональної філії «Донецька залізниця» №899-Н від 26 червня 2017 року «Про введення в дію Порядку остаточного розрахунку працівників структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень» уведено в дію Порядок остаточного розрахунку працівників структурних підрозділів «Донецької дирекції залізничних перевезень», відповідно до якого враховується нестандартна ситуація та особливості роботи регіональної філії «Донецька залізниця», оскільки частина структурних підрозділів та працівників знаходяться на тимчасово неконтрольованій Україною території, а виплата здійснюється на контрольованій території України регіональною філією «Донецька залізниця» через каси структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень» за місцем їх знаходження (місто Лиман) та регламентується здійснення проведення остаточного розрахунку з працівниками структурних підрозділів відповідної дирекції робочими комісіями з опрацювання первинних документів щодо остаточного розрахунку з працівниками. Регіональна філія «Донецька залізниця» фактично не може виконати обов`язки, передбачені законодавством України, а саме: ч. 1 ст. 47 і ст. 116 КЗпП України (в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у встановлені строки), ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України (попередити працівників персонально не пізніше ніж за два місяці про наступне вивільнення), ст. 44 КЗпП України (виплатити працівникам, з якими припинено трудовий договір з підстав, зазначених у п. 1 ст. 40 КЗпП України, вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку), ч. 1 ст. 83 КЗпП України (виплатити працівникові, у разі звільнення, грошову компенсацію за всі невикористані ним дні щорічної відпустки...). Невиконання вищевказаних зобов`язань спричинено наявністю обставин, які не залежать від її волі, бажань і дій, та за які вона не може бути відповідальна, тобто форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили), про що свідчить висновок торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно АТ «Укрзалізниця», яким засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьк Донецької області. Науково-Правовим висновком Торгово-промислової палати України визнано, що терористична загроза та загроза територіальній цілісності України, що супроводжується актами тероризму, є надзвичайними, непередбачуваними та невідворотними обставинами, що об`єктивно унеможливлюють виконання обов`язків відповідачем, передбачених трудовим договором. Таким чином, нарахування заробітної плати та інших виплат є неможливим, оскільки таке нарахування проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатним розписом, розцінками та нормами праці, табелем обліку використання робочого часу, розпорядженнями про надбавки та премії за умови, що господарська діяльність здійснювалась. Достовірно встановлено, що через захоплення підприємства невідомими особами відповідач втратив контроль над виробничими потужностями ВП «Станція Донецьк», його нерухомим майном та документацією. Тому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Аналогічна позиція щодо заявлених позовних вимог викладена представником відповідача у відзиві, який надійшов на адресу суду 24 вересня 2020 року. Про місце, дату і час розгляду справи сторони були повідомлені належним чином, однак, у дане судове засідання вони не з`явилися. У той же час, представник позивача [PERSON] 13 жовтня 2020 року на електронну адресу суду надіслав заяву, в якій просить розгляд справи провести без участі позивача та його представника, а також зазначив, що позовні вимоги позивач підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача АТ «Українська залізниця» за довіреністю Парахотін А.П. у відзиві на позовну заяву від 24 вересня 2020 року просив розглядати справу без його присутності. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного. Зі змісту ст.4 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Докази надаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України). Судом встановлено, що згідно записів у трудовій книжці та у особовій картці працівника з 29 травня 1997 року по 17 липня 2017 року [PERSON] перебувала в трудових відносинах з ВП «Станція Донецьк» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Згідно наданої відповідачем копії довідки про доходи від 09 жовтня 2020 року №1288/2, виданої СП «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» і підписаної в.о. начальника дирекції Подлузським В.О. , [PERSON] за період з січня 2017 року по липень 2017 року була нарахована заробітна плата в сумі 10917,96 грн. При цьому, із вказаної довідки встановлено, що у березні 2017 року позивачу було нараховано заробітну плату у сумі 2092,84 грн., а виплачено за вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів 1664,19 грн. У той же час, у період з квітня 2017 року по липень 2017 року позивачу заробітна плата не нараховувалася і не виплачувалася. Факт отримання у березні 2017 року заробітної плати у сумі саме 1664,19 грн. підтверджується також і наданою відповідачем копією відомості на виплату грошей № 22 за березень 2017 року. У той же час, суми нарахованої позивачу заробітної плати, у тому числі й компенсації за невикористану відпустку та вихідну допомогу, за період із січня 2017 року по липень 2017 року підтверджуються копіями розрахунків заробітної плати за цей період, копією довідки-розрахунку невикористаних днів відпустки, за які надається компенсація під час звільнення, копією розрахунку оплати відпустки, копією розрахунку оплати середньої зарплати, долученими до матеріалів справи. У той же час, як встановлено із наданої позивачем копії наказу виробничого підрозділу «Станція Донецьк» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 17 березня 2017 року № 215/ДС «Про встановлення простою працівникам виробничого підрозділу «Станція Донецьк», з 20 березня 2017 року всім працівникам виробничого підрозділу «Станція Донецьк» було встановлено початок простою. Згідно з наказом (розпорядженням) від 10 липня 2017 року №2751/ДН-ос, копія якого долучена до матеріалів справи, [PERSON] було звільнено із займаної посади з 17 липня 2017 року у зв`язку із скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Наказ видано структурним підрозділом «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». У наказі зазначено, що [PERSON] має право на компенсацію за 12 днів відпустки та на виплату одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку. Наказ підписаний в.о. начальника дирекції залізничних перевезень В.О. Подлузським. Будь-яких доказів на підтвердження відсутності позивача [PERSON] на робочому місці у період із січня 2017 року по липень 2017 року відповідачем суду не надано. На даний час [PERSON] заробітної плати за частину березня 2017 року та за період з квітня по 17 липня 2017 року не отримала, що не спростовано представником відповідача у відзиві на позовну заяву. Тим більше, як вбачається із листа Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» від 09 жовтня 2020 року, розрахунок по заробітній платі з [PERSON] проведено лише по 15 березня 2017 року, а у зв`язку з відсутністю оригіналів кадрових та фінансових документів за період після 15 березня 2017 року нарахування заробітної плати та інших виплат [PERSON] не здійснювалося і, відповідно, на даний час заборгованість по заробітній платі перед позивачем у відповідача відсутня. Судом також враховано, що на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», прийнятої відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», утворено публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі на базі Державного підприємства «Донецька залізниця» згідно додатку №1. Окрім того, Кабінет Міністрів України своєю постановою від 02 вересня 2015 року №735 затвердив Статут ПАТ «Українська залізниця», відповідно до якого товариство є правонаступником усіх прав та обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту. Факт знаходження позивача у трудових відносинах з відповідачем підтверджується записами в її трудовій книжці, у особовій картці та особовому рахунку працівника, наказом (розпорядженням) про припинення трудового договору (контракту) від 10 липня 2017 року №2751/ДН-ос, протоколом №5 від 12 травня 2017 року, копіями розрахунків заробітної плати, копією довідки-розрахунку невикористаних днів відпустки, за які надається компенсація під час звільнення, копією розрахунку оплати відпустки, копією розрахунку оплати середньої зарплати. Трудова книжка позивача за вказаний період не містить даних щодо припинення трудового договору. Останній запис у трудовій книжці позивача зроблений відповідачем. Таким чином, суд прийшов до висновку про те, що АТ «Українська залізниця» є належним відповідачем у справі. Вирішуючи спір по суті, суд виходить із такого. Так, зокрема, у статті 43 Конституції України зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст. 97 КЗпП України та ст. 22 Закону України «Про оплату праці» власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно з ч.1 ст.113 КЗпП України час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як вбачається зі ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Частиною 1 ст.44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п.п. 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та № 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини» заява № 9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги», відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1, є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», а позивач знаходилася з відповідачем у трудових відносинах до 17 липня 2017 року і при звільненні не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. При цьому, судом також враховано, що Законом України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст. 116 КЗпП України, не передбачено. Як вбачається зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12 червня 2009 року передбачено, що виходячи з принципу рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. У зв`язку з цим суд відхиляє посилання відповідача на складність проведення розрахунку з позивачем через те, що фактичне місце роботи позивача знаходилося в зоні проведення антитерористичної операції (в м. Донецьку) та складність сполучення в межах регіональної філії, як підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само ведення бухгалтерського, податкового обліку тощо лежить саме на роботодавцеві, а не на працівникові. Крім того, суд звертає увагу на ті обставини, що структурний підрозділ «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» здійснює господарську діяльність на підконтрольній Україні території, бо позивача звільнено 17 липня 2017 року. Також суд бере до уваги надані позивачем розрахунки заробітної плати за період з березня по липень 2017 року, оскільки відповідачем зазначені у них відомості не спростовані шляхом надання до суду належних та допустимих доказів. Крім того, суд зауважує, що відповідно до вимог ст. ст.115,116 КЗпП України відсутність заборгованості перед працівником має довести саме роботодавець. Тому суд на підставі наявних у матеріалах справи доказів приходить до висновку, що позивачем доведено наявність заборгованості відповідача перед нею із виплати заробітної плати та інших платежів, у тому числі компенсації за невикористану щорічну відпустку (за 12 днів) та вихідної допомоги при звільненні у зв`язку зі скороченням (без відрахувань податків та інших обов`язкових платежів), лише у загальній сумі 23184,39 грн., яка складається із наступного: - за березень 2017 року - 4500,31 грн. - 1664,19 грн. = 2836,12 грн., - за квітень 2017 року - 2625,83 грн., - за травень 2017 року - 9277,72 грн., - за червень 2017 року - 0,00 грн., - за липень 2017 року - 8444,72 грн. (у тому числі: 2292,96 грн. - компенсація за невикористану щорічну відпустку, 5711,57 грн. - вихідна допомога при звільненні). При цьому, суд враховує, що відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. За таких обставин суд вважає, що під час судового розгляду були вивчені та перевірені усі надані сторонами докази, надано їм належну оцінку, тому вважає, що позов необхідно задовольнити частково, а саме: на суму 23184,39 грн. Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача заборгованості з виплати заробітної плати, при цьому судовий збір не сплачувався. Враховуючи, що судом ці вимоги задоволені частково, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 784,49 грн. (розрахунок: судовий збір, який мав бути сплачений позивачем за подачу позову до суду 840,80 грн. х суму задоволених позовних вимог 23184,39 грн. / суму заявлених позовних вимог 24848,58 грн.). При цьому, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, оскільки позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів понесення таких витрат (оригіналів або копій платіжних документів на підтвердження оплати позивачем послуг адвоката), а попередній розрахунок судових витрат не підтверджує фактичного отримання адвокатом коштів від позивача за надані ним послуги. Крім того, судом враховано, що відповідно до ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial