Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позов обґрунтовано тим, що 24 жовтня 2013 року між ним та відповідачкою було укладено договір позики, в якому встановлювався розмір позики - 30 000 (тридцять тисяч) гривень 00 копійок та засвідчувався факт передання позивачем і отримання відповідачкою вказаної грошової суми, а також зобов`язання відповідачки повернути борг з урахуванням інфляції в строк до 24 жовтня 2023 року включно або на першу письмову вимогу. 11.05.2021 позивачем на адресу відповідачки було направлено лист-вимогу про повернення заборгованості з урахуванням інфляції в розмірі 80 631 (вісімдесят тисяч шістсот тридцять одна) гривень протягом 7 (сім) календарних днів з моменту отримання даного листа-вимоги. Оскільки відповідачка борг не повернула, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить: стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 24 жовтня 2013 року у розмірі 80 809 (вісімдесят тисяч вісімсот дев`ять) гривень 93 копійки, з яких: 80 631 (вісімдесят тисяч шістсот тридцять одна) гривень 00 копійок - сума боргу та 178 (сто сімдесят вісім) гривень 93 копійки - сума 3 % річних від простроченої суми позики, а також судові витрати у справі. Ухвалою суду від 16 липня 2021 року вказаний позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено проводити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін /а.с.37-38/. 10.08.2021 представником відповідачки адвокатом Квітіним Р.В. було подано відзив на позовну заяву з підтвердженням направлення його копії позивачу /а.с.47-56/, зі змісту якого вбачається, що відповідач частково заперечує проти позовних вимог. У відзиві вказано, що проценти за користування позиченими коштами - це кошти, сплачені за правомірне користування фінансами, які нараховуються з чітко визначеним порядком виплати в твердій або у відсотковій формі від суми боргу. Натомість, сторони договору позики між собою не погоджували оплатного користування позиченими коштами шляхом встановлення відповідних процентів та будь-яких фінансів за користування отриманими від позивача коштами. Вказує на протиріччя між процентами за користування коштами та індексом інфляції, оскільки, проценти за користування коштами є періодичним платежем за правомірне користування коштами, а індекс інфляції застосовується як компенсаційна можливість позикодавця усунути затрати від знецінення коштів, які пов`язані із неналежним виконанням боржником свого зобов`язання. Наведене виключає підстави для застосування ст. 1048 ЦК України. Вказує, що пункт договору про повернення позиченої суми коштів з урахуванням індексу інфляції зазначений двояко, оскільки в договорі позики не зазначено, що до позиченої суми додається розрахований індекс інфляції за весь період правомірного користування коштами. На підставі наведеного, вважаючи несправедливим і непропорційним стягнення з відповідачки суми коштів, що більш ніж удвічі перевищує суму позики, - просить повністю відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог. 25.08.2021 представником позивача адвокатом Чайкою О.В. було подано відповідь на відзив на позовну заяву з підтвердженням направлення її копії відповідачу /а.с.58-64/, в якій наведено аргументи на спростування доводів відповідача з посиланням на практику Верховного Суду, зазначено, що статтею 1048 ЦК України чітко визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Якщо порядок сплати процентів сторонами не погоджено, вони повинні сплачуватися щомісяця до дня фактичного повернення грошових коштів. 07.10.2021 представником позивача адвокатом Чайкою О.В. було подано: клопотання про долучення доказів: розрахунку інфляційних збитків, згідно якого розмір інфляційних збитків за період з 24.10.2013 по 30.04.2021 становить 50 631,00 грн; розрахунку 3% річних, згідно якого проценти за період з 21.05.2021 по 16.06.2021 (27 днів) становлять 178,93 грн /а.с.90-94/; додаткові пояснення, у яких зазначено, що п. 2 договору позики передбачено один із істотних умов договору, а саме повернення позиченої суми грошей в смт. Рокитне Київської області з урахуванням індексу інфляції. Тобто сума у розмірі 50 631,00 грн є сумою інфляційних збитків, передбачених договором, а не нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України /а.с.95-97/; клопотання про компенсацію витрат на правничу допомогу, яким представник позивача просить стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] витрати, понесені ним при отриманні правничої допомоги у розмірі 7 750, грн, на підтвердження обґрунтування та сплати яких надає розрахунок виконаних робіт від 07.10.2021, акт виконаних робіт від 07.10.2021 та квитанцію до прибуткового касового ордеру № 284 від 07.10.2021 /а.с.98-103/. В судовому засіданні Представник позивача - адвокат Чайка О.В. позов підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеному у позові та відповіді на відзив. Додатково зазначила, що сторони обумовили у договорі досить тривалий строк позики - десять років, саме тому вони одразу домовились про те, що сума позики буде повернена з урахуванням інфляції. Відповідачка одразу знала про цю умову договору і погодилась на неї, підписавши відповідний нотаріальний договір. Представник відповідачки - адвокат Квітін Р.В. в судовому засіданні позов визнав частково та не заперечував факту отримання відповідачкою [PERSON] позики, водночас, не визнав нарахованих інфляційних втрат та 3% річних. Зазначив, що вказана позивачем у позові підстава для таких нарахувань - стаття 625 ЦК України - цього не передбачає. Крім того, нарахована позивачем до стягнення сума інфляційних втрат та 3% річних у більш ніж 50 % перевищує розмір самої позики, що є непропорційним і несправедливим. Усно заявив про застосування строку позовної давності до суми інфляційних втрат, а також просив зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, заявлену позивачем у розмірі 7750,00 грн. Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши викладені у заявах по суті обставини, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані докази, судом встановлено наступні фактичні обставини та визначено зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 24 жовтня 2013 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] позичила у [PERSON] гроші в сумі 30 000 (тридцять тисяч) гривень 00 копійок строком на десять років до 24 жовтня 2023 року включно або на його першу письмову вимогу. Повернення позиченої суми грошей повинно бути здійснено в смт. Рокитне Київської області з урахуванням індексу інфляції. Дана обставина підтверджується копією договору позики від 24.10.2013 за реєстровим № 3586 /а.с.10/. 11 травня 2021 року позивачем було направлено на адресу відповідачки лист-вимогу про сплату заборгованості з урахуванням інфляції в розмірі 80 631 (вісімдесят тисяч шістсот тридцять одна) гривня протягом 7 календарних днів з моменту отримання даного листа-вимоги /а.с.11-12/. Лист-вимогу було отримано відповідачкою 14.05.2021, що вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення та відстеження Укрпошти. Отже, позика підлягала поверненню у строк до 21.05.2021 включно. Доказів на підтвердження факту повернення відповідачкою [PERSON] коштів за договором позики суду не надано. Відтак, строк порушення грошового зобов`язання підлягає обчисленню з наступного дня після спливу семиденного строку - з 22.05.2021, а не з 21.05.2021, як вказано у позовній заяві. Поняття та регулювання позикових відносин і договору позики визначаються положеннями глави 71 Цивільного кодексу України. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 2 ст. 626 ЦК України договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визнані умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. На підставі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір в силу приписів ст. 638 ЦК України є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. (ч.1 ст.207 ЦК). Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Укладення між сторонами договору позики від 24.10.2013, копія якого наявна у матеріалах справи, свідчить про те, що сторонам позикових відносин були цілком зрозумілі всі його умови і сторони вважали такі умови справедливими щодо себе. Так, договір позики укладений і підписаний сторонами, які перебували в абсолютно рівних умовах на момент його укладення і досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Умовами договору чітко обумовлено, що відповідач взяв на себе зобов`язання повернути борг, з урахуванням індексу інфляції, до 24 жовтня 2023 року або на першу письмову вимогу позивача. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Враховуючи те, що строк повернення позики за договором закінчився, а відповідачка [PERSON] свого зобов`язання за договором позики не виконала і не повернула позивачу борг, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимоги позивача щодо стягнення на його користь з відповідачки [PERSON] суми боргу за договором позики від 24.10.2013 у розмірі 30 000,00 грн.. Водночас, пунктом 2 Договору позики сторони узгодили між собою повернення позиченої суми грошей з урахуванням індексу інфляції, відтак, ця умова договору була прийнятною для відповідачки і вона погодилась взяти на себе відповідне зобов`язання при укладенні договору. З аналізу змісту договору - як кожного пункту окремо, так і вцілому у взаємозв`язку, а також враховуючи пояснення представників сторін, суд висновує, що сторонами договору було обумовлено повернення позики з урахуванням інфляції саме 24 жовтня 2023 року або на першу письмову вимогу позикодавця, тобто, за період правомірного користування коштами. Посилання представника відповідачки на те, що стягнення суми коштів, удвічі більшої за позичену суму, є несправедливим і непропорційним, - суд у даному випадку до уваги не приймає, оскільки такі умови договору були прийняті позичальницею одразу при його укладенні, договір посвідчено нотаріально, твердження про незрозумілість і двоякість тлумачення п.2 Договору за вищеописаних умов безпідставне. Відтак, суд вважає правомірним нарахування позивачем на суму позики інфляційних витрат, що було передбачено умовами договору. Згідно розрахунку інфляційних збитків /а.с. 93/ сума боргу за договором позики від 24.10.2013 з урахуванням інфляції обрахована за період з 24.10.2013 (дата укладення договору позики) по 30.04.2021 і становить 80 631 (вісімдесят тисяч шістсот тридцять одна) гривень 00 копійок, що згідно принципу диспозитивності, виходячи із меж заявлених позовних вимог, підлягає до задоволення судом. Щодо заяви представника відповідача про застосування позовної давності до вимоги про стягнення інфляційних збитків, суд керується положенням ч.5 ст. 261 ЦК України, згідно якої за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, що передбачено ст. 257 ЦК України. Оскільки інфляційні збитки було визначено сторонами як складову основного зобов`язання - до них не підлягає застосуванню строк позовної давності, який у даному випадку не пропущений, адже вимога про виконання цього зобов`язання була пред`явлена позивачем 11.05.2021. Також, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача щодо стягнення з відповідачки суми 3% річних на підставі ч.2 ст. 625 ЦПК України, однак, оскільки порушення грошового зобов`язання мало місце з 22.05.2021, - період обрахунку з 21.05.2021 визначено позивачем невірно. Відтак, 3% річних від простроченої суми за період з 22.05.2021 по 16.06.2021 становить 172,31 грн = 80 631,00 грн * 3% : 100% * 26 днів прострочення : 365 днів. Вирішуючи питання про відшкодування витрат на правничу допомогу, суд виходить із наступного. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі -Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу та інші, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, згідно зі ст. 137 ЦПК України несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання такої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правничу допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає таку допомогу. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу у розмірі 7 750 (сім тисяч сімсот п`ятдесят) гривень 00 копійок представником позивача подано: розрахунок виконаних робіт та акт виконаних робіт від 07.10.2021, з яких вбачається, що згідно договору про надання правничої допомоги № 286/21 від 16.06.2021 виконавцем - адвокатом Чайкою О.В. надано правничу допомогу замовнику - [PERSON] в судовому розгляді справи № 375/732/21, вартість якої становить 7 750 (сім тисяч сімсот п`ятдесят) гривень 00 копійок /а.с.102-103/; квитанцію до прибуткового касового ордеру № 284 від 07.10.2021, якою підтверджено сплату Чайці О.В. [PERSON] 7 750 (сім тисяч сімсот п`ятдесят) гривень 00 копійок за надання правничої допомоги /а.с.104/. Надані представником позивача документи відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України є належними доказами понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу і сплати грошових коштів за надання такої адвокату Чайці О.В. у даній справі. Представником відповідачки адвокатом Квітіним Р.В. було заявлено усне клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу з підстав їх не співмірності зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом Чайкою О.В. на виконання робіт, обсягом наданих нею послуг. Водночас, доказів такої неспівмірності в порушення ч.6 ст. 187 ЦПК України представником відповідачки не було надано суду. Також представником відповідачки адвокатом Квітіним Р.В. у відзиві від 10.08.2021 заявлено вимогу про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень /а.с.50-51/. Проте, доказів на підтвердження понесених витрат на правову допомогу відповідачкою суду не подано. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. За положенням ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 749,36 грн, обраховані пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Також статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, до стягнення з відповідачки на користь позивача підлягає також сплачений ним судовий збір в сумі 907,92 грн, обрахований пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За положенням ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. За положеннями ч.ч. 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З огляду на викладене, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial