Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП «Новотроїцький елеватор» Державного резерву України про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку у загальному розмірі 148 249,23 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом №1 від 28.02.2020 року він був звільнений з ДП «Новотроїцький елеватор» на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП. Зазначає, що при звільненні відповідач не виплатив заборгованість із заробітної плати в сумі 64 154,29 грн., відповідно до довідки №7 від 28.02.2020 року. Однак, з цією сумою позивач не погоджується та вважає, що загальна сума заборгованості по заробітній платі становить 74 586,69 грн. Просить стягнути з відповідача суму компенсації за невикористану відпустку у розмірі 6 080,10 грн та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 67 582,44 грн за період з 28.02.2020 року по 08.04.2021 року. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 15.04.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено здійснювати в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 10.06.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду. Позивач подав до суду заяву про проведення заочного розгляду справи. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про місце та час слухання був повідомлений належним чином, що вбачається з поштових повідомлень. Згідно ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, або не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, оскільки позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає необхідним винести заочне рішення у справі. Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що з 25.10.2018 року позивач працював в ДП «Новотроїцький елеватор» на посаді виконуючого обов`язки директора, що підтверджується записом в трудовій книжці. 28.02.2020 року він був звільнений із займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України. З довідки №7 від 28.02.2020 року, виданої ДП «Новотроїцький елеватор», вбачається, що позивач дійсно працював в ДП «Новотроїцький елеватор» на посаді виконуючого обов`язки директора, заборгованість по заробітній платі станом на 28.02.2020 року становить 64 154,29 грн. Середньоденна заробітна плата складає 218,48 грн. Згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України 29 січня 2014 року в справі № 6-144ц13. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явленим звільнення працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до абз. 3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року (далі -Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п. 5 Порядку нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку). Проведений позивачем розрахунок заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідає вимогам чинного законодавства, в зв`язку з відсутністю даних про розмір заробітної плати,які не були надані підприємством, а видана довідка не підтверджується будь-якими відомостями, з яких сум проводився такий розрахунок.. У відповідності зі ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Враховуючи, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків та сплати заборгованості на користь позивача, не спростував обставини, викладені в позові, суд вважає, необхідне задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача заборгованість зі сплати заробітної плати у розмірі 74 586,69 грн,), компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 6 080,10 грн, середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 28.02.2020 року по 08.04.2021 року в розмірі 67 582,44 грн. З огляду на наведене, оцінюючи всі досліджені судом докази, враховуючи встановлені обставини, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Позивач при зверненні до суду з позовом про стягнення заробітної плати був звільнений від оплати судового збору, тому з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог про стягнення заробітної плати. Згідно ст. ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 1 482,00 грн.

Outcome: approved