Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Територіальної громади в особі Тарандинцівської сільської ради Лубенського району, Лубенської районної державної адміністрації, Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання права власності на земельну частку (пай). Свій позов мотивував тим, що з 01.09.1993 року, згідно направлення КСП «Колос» Лубенського району він навчався в Лазірківському СПТУ №46 і після закінчення якого з 01.06.1996 року був прийнятий на роботу тимчасово за трудовим договором у відділок №2 КСП «Колос». З 23.12.1996 року прийнятий постійно на роботу в КСП «Колос» Лубенського району Полтавської області і звідти був призваний на військову службу до збройних сил України. Після закінчення служби повернувся до попереднього місця роботи. 27.03.1996 року КСП «Колос» було видано Державний акт на право колективної власності на землю. З протоколу зборів №3 уповноважених членів КСП «Колос» с.Таранденці Лубенського району від 18.03.2000 року було підтверджено те, що цими зборами затверджений список членів КСП «Колос», які були включені в основний список на паювання землі в кількості 68 чоловік, де він - [PERSON] рахувався під №5 даного списку. Також згідно рішення Тарандинцівської сільської ради 2 сесії 24 скликання від 12.06.2002 року «Про видачу дозволу на отримання Сертифікату на земельну частку (пай)» йому - [PERSON] надано дозвіл на отримання Сертифікату на земельну частку (пай), тобто він вважає, що має право на отримання земельної частки (паю), розміром 4,35 в умовних кадастрових гектарах на території Тарандинцівської сільської ради. Однак, при зверненні ним до відповідачів із відповідними заявами щодо виділення йому земельної частки (паю) - отримав відмову, що змусило його звернутись до суду. Позивач прохає суд поновити йому пропущений строк для звернення до суду та визнати за ним право власності на земельну частку (пай), розміром 4,35 умовних кадастрових гектар та виділити в натурі (на місцевості) із резервного фонду або земель запасу на території Тарандинцівської сільської ради Лубенського району Полтавської області земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] заявлені вимоги підтримали, прохали задовольнити. Представник відповідача Тарандинцівської сільської ради в судове засідання не з'явився, надіслав до суду заяву з проханням розглянути справу без його участі, щодо позовних вимог покладається на розсуд суду, при цьому звертає увагу, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення за захистом порушених прав. Представник відповідача Лубенської районної державної адміністрації в судове засідання не з'явився, надіслав до суду заяву з проханням розглянути справу без його участі, щодо задоволення позову заперечує, оскільки вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності. Також, у список членів КСП «Колос», які не були включені в основний список на паювання землі, затвердженого протоколом №3 зборів уповноважених членів КСП «Колос» від 18.03.2000 року включений [PERSON], тоді як прізвище позивача «[PERSON]». Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області в судове засідання не з'явився, надіслав до суду заяву з проханням розглянути справу без його участі. Також направив заперечення, згідно якого позовні вимоги не визнає, прохає відмовити у задоволенні позову, оскільки, до його повноважень не належить прийняття рішення щодо виділення земельної частки (паю) позивачеві, а суб'єктами виділення в натур на місцевості земельних ділянок (паїв) є сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації, а Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області розпоряджається тільки вільними землями сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів. Заслухавши позивача та його представника, врахувавши позиції, викладені в письмових запереченнях відповідачів, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. На підставі ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд встановив, що між сторонами існують цивільні правовідносини, що випливають з питань визнання права на земельну частку (пай). Судом також встановлено, що відповідно до трудової книжки позивача (а.с.5), у 1993 році він був направлений КСП «Колос» на навчання в Лазірківське СПТУ №46, після закінчення якого з 01.06.1996 року був прийнятий на роботу тимчасово до відділку №2 в КСП «Колос», а з 23.12.1996 року прийнятий на роботу постійно. З КСП «Колос» позивач був призваний на військову службу до збройних сил України, після проходження якої 16.09.1999 року він повернувся до попереднього місця роботи. 27.03.1996 року КСП «Колос» було видано Державний акт на право колективної власності на землю. До видачі Державного акта про право колективної власності на землю власником землі була держава, а після передачі його КСП (у колективну власність) земля стала належати на праві спільної часткової власності тим особам, які працювали на ній і були членами цього КСП, та працівниками інших сільськогосподарських утворень. Кожен з них став власником ще не визначеної за розміром частки землі. Всі працівники колишніх господарств (колгоспів, радгоспів, інших утворень), у тому числі й пенсіонери, які залишилися членами нових підприємств, та члени підприємств, які були живими на дату отримання державного акту про передачу землі у колективну власність КСП, починаючи із зазначеної дати стали її власниками у рівних частках. Право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до Державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі Державного акта про право колективної власності на землю конкретному КСП, членом якого він є. Необхідною умовою для отримання земельної частки (паю) є членство в колективному підприємстві. Отже, невнесення до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) особи, яка є членом КСП, не позбавляє її права на земельну частку (пай). Членство позивача в КСП на час розпаювання підтверджено належними та допустимими доказами. Як вбачається з архівного витягу протоколу №3 зборів уповноважених членів КСП «Колос» с.Тарандинці Лубенського району Полтавської області від 18.03.2000 року, на яких заслухавши протокол засідання комісії по реформуванню аграрного сектора економіки виділення землі із резервного фонду членами КСП, які не були включені в основний список пайовиків КСП «Колос» в кількості 68 чоловік, вирішено затвердити список членів КСП «Колос», які не були включені в основний список на паювання землі в кількості 68 чоловік, зокрема, під №5 у вказаному списку значиться [PERSON] (а.с.6). Викладене свідчить про беззаперечне членство позивача у КСП «Колос», оскільки воно засвідчене у належному порядку, зокрема, рішенням загальних зборів підприємства. Згідно рішення 2 сесії 24 скликання Тарандинцівської сільської ради від 12.06.2002 року було вирішено надати дозвіл гр..[PERSON] на отримання Сертифікату на земельну частку (пай) та додатково включити його у списки до Державного акту на право колективної власності на землю і передати із резервного фонду земельну ділянку, загальною площею 4,35 га ріллі в колективну власність з внесенням відповідних змін у Державний акт а право колективної власності на землю постійного користування КСП «Колос». Просити райдержадміністрацію виготовити Сертифікат на земельну частку (пай) [PERSON] (а.с.7). Так як, позивач працював в КСП «Колос», тобто був членом КСП «Колос», то був упевнений, що усі члени цього колективного сільськогосподарського підприємства мають право на отримання паїв і не звертався щодо виділення йому земельної частки (паю) в натурі (на місцевості), вважаючи, що йому також виділено пай. Крім цього, це питання він не порушував також у зв'язку з тим, що не мав на це коштів. В ч. 1, 3 ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року № 899-ІV, вказується, що право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Частиною 2 ст. 2 вищезазначеного Закону передбачено, що документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі, остання, відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 9 ЗК України (в редакції від 18.12.1992 року) до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить 1) передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу. При зверненні позивачем до Управління Держгеокадастру у Лубенському районі Полтавської області щодо отримання Сертифікату на земельну частку (пай), йому повідомлено, що вказаний Сертифікат не виготовлявся та не видавався (а.с.8). На звернення позивача до Лубенської районної державної адміністрації, 30.06.2017 року йому було повідомлено, що його не було включено до списку, який додавався до Державного акту на право колективної власності на землю, тобто внесення змін до даного Державного акту не проводилось (а.с.11). Причиною постійних відмов, на його думку, стало те, що його прізвище невірно написано, замість «[PERSON]» - «[PERSON]», тому, він не звертався раніше до суду, вважаючи, що його взагалі не включено до списків. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно до ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд погоджується з позивачем про те, що про порушення своїх прав він дізнався з листа 30.06.2017 року, коли йому стало відомо про те, що до списку, який додавався до Державного акту він все ж був включений, однак, його прізвище було написано невірно. Позивач пропустив строк для звернення з позовною заявою до суду і просить його поновити. Перевіривши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що відповідно до ст.73 ЦПК України пропущений строк необхідно поновити, оскільки він пропущений з поважних причин. Відповідно до ч.1 ст.25 Земельного кодексу України при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоровя, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерів з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Згідно з п.3 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 04.02.2004 року № 122 Про організацію робіт та методику розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), у разі виявлення після розробки проекту факту не включення одного чи кількох громадян, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, спадкоємців права на земельну частку(пай), посвідченого сертифікатом, інших громадян та юридичних осіб України, які відповідно до законодавства набули право на земельну частку (пай) до списку власників земельних часток(паїв), на підставі якого був складений проект, сільська селищна, міська рада чи райдержадміністрація може прийняти рішення (розпорядження) про коригування проекту землевпорядною організацією з метою забезпечення громадян необхідною кількістю земельних ділянок (на підставі відповідного договору) або надання зазначеним громадянам земельних ділянок із земель запасу чи резервного фонду у розмірі відповідної земельної частки (паю). У разі неприйняття сільською, селищною, міською радою чи райдержадміністрацією рішення (розпорядження) щодо коригування проекту або надання таких земельних ділянок із земель запасу чи резервного фонду питання вирішується у судовому порядку. Згідно ч.ч.10, 11 ст.25 Земельного кодексу України органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у процесі приватизації створюють резервний фонд земель за погодженням його місця розташування з особами, зазначеними в частині першій цієї статті у розмірі до 15 відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, які були у постійному користуванні відповідних підприємств, установ та організацій. Резервний фонд земель перебуває у державній або комунальній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням. Відповідно до ст.13 Конституції України, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією, законами України. Аналогічні положення містить і ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. З невідомих позивачу причин його прізвище помилково було зазначено у списку членів КСП «Колос», доданого до Державного акта на право колективної власності на землю, котрі мають право на земельну частку (пай), що позбавило позивача права на отримання земельної частки (паю). Відповідно до ст. 21 Конституціїї України всі люди є рівними у своїх правах та гідності. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ (із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду України №2 від 19.03.2010 року) сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (п.17 розділу Х «Перехідних положень» Земельного кодексу). Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту. Невнесення до зазначеного вище списку особи, що була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Відповідно до ст.2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. Суди розглядають справи, визначені у частині першій цієї статті, в порядку позовного, наказного та окремого провадження. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. У даному випадку, станом на час вирішення спору, в уповноваженого державного органу відсутнє зобов»язання щодо виділення позивачу із земель Державного резервного фонду, що знаходяться на території Тарандинцівської сільської ради, земельної ділянки в розмірі 4,35 умовних кадастрових гектари у її власність, оскільки позивач не має правовстановлюючого документу на своє ім'я на земельну частку (пай). Після набрання рішенням законної сили та дотримання позивачем відповідної процедури, позивач матиме змогу реалізувати свої права, як власник земельної частки (паю), щодо відведення земельної ділянки в натурі та у випадку наявного спору щодо цього не позбавлена можливості звернутися із відповідним позовом до суду. Суд же при здійсненні правосуддя не вирішує спори, які можуть виникнути у майбутньому. Отже, на підставі вищевикладеного, повно та всебічно з'ясувавши всі обставини справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання права позивача на отримання земельної частки (паю) , оскільки позивач надав суду достатньо доказів, які підтверджують позов в цій частині. Разом з цим суд також не вбачає можливості задовольнити позов в частині визнання за позивачем права власності на земельну частку (пай), оскільки він має право на отримання земельної частки (паю), яку ще необхідно визначити на місцевості і на яку ще немає відповідних документів.

Outcome: partial