Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування квартирою. Позовні вимоги обґрунтовані тими обставинами, що позивачу належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] , у якій окрім нього зареєстровані відповідачі, які не проживають у даній квартирі. Реєстрація відповідачів призводить до надмірного нарахування комунальних послуг та порушує право позивача на вільне користування та розпоряджання своєю власністю. Ухвалою від 01.04.2020 року про справі відкрито провадження та призначено судове засідання. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме: не заперечував проти визнання його таким, що втратив право користування належною позивачу квартирою. Окрім того, зазначив, що його син [PERSON] не зареєстрований та не проживає за адресою: [ADDRESS] , має інше місце проживання. Дослідивши матеріали справи та вислухавши сторони по справі, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про право власності на житло від 26.03.1997 року та рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 05.12.2006 року [PERSON] належить квартира [ADDRESS] . З акту від 19.01.2020 року вбачається, що відповідачі за адресою: [ADDRESS] не проживають з липня 2017 року. Згідно з нормою ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч.2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За приписами ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмежень. Таким чином, реєстрація відповідача [PERSON] в квартирі, що знаходиться у власності позивача, обмежує його право власності, отже позовні вимоги в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Вимога щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням задоволенню не підлягає, оскільки вказана особа не зареєстрована за зазначеною адресою, що підтверджується відповідями Відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб ХМР № 16-21/141 від 24.01.2020 року та Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання територіального органу ДМС від 22.02.2020 року. Враховуючи вищевказане, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, оскільки позивач є власником майна, а тому має право на володіння, користування та розпорядження належним йому майном на власний розсуд, Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, отже в зв`язку з частковим задоволенням позову з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню 420,40 грн. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial