Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що між [PERSON] 20 листопада 2009 року, був зареєстрований шлюб з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції в місті Донецьку 20.11.2009 року, актовий запис № 909. Від шлюбу у них народилось двоє дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Спільне життя між ними не склалось. 11.11.2016 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, згідно рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області. Під час перебування в зареєстрованому шлюбі, 31.01.2014 року було спільно придбано майно на ім'я [PERSON], а саме квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У позовній заяві позивач посилається на те, що після розірвання шлюбу відповідач вигнав позивача разом з дітьми із спільно придбаної квартири, та відмовився добровільно поділити спільно набуте, та оскільки діти проживають разом з нею позивач просила суд визнати за [PERSON] право власності на ѕ частини квартири, за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.12.2017 року відкрито провадження у справі. 12.04.2018 року відповідач надав відзив на позовну заяву [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, у якому зазначав, що визнає, що квартира була придбана за час перебування у шлюбі з позивачем та є спільним майном та погодився з визнанням за позивачем права на Ѕ частини квартири, у звязку з чим просив позовні вимоги задовольнити частково. У подальшому 13.03.2019 року від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, у якій позивач просила суд визнати за нею, [PERSON] право власності на Ѕ частини квартири, за адресою [ADDRESS]. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник не з'явились, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позов підтримав та просив його задовольнити. У судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, у якій проти задоволення позову не заперечував, позовні вимоги визнав. Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне. 20 листопада 2009 року, між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції в місті Донецьку 20.11.2009 року, актовий запис № 909. Від шлюбу у них народилось двоє дітей [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-БК № 577495 та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-НО №330322. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.11.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], розірвано. Згідно Інформаційної Довідки з Державного реєстру речовий прав на нерухоме майно 31.01.2014 року за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру загальною житловою площею 144 кв. м., житловою площею 90,1 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Серед основних прав і свобод людини і громадянина [PERSON] кодекс України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини». Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так, у Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «[PERSON] Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до [PERSON] кодексу України засади регулювання шлюбу і сім'ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). Главою 8 [PERSON] кодексу України регулюється право спільної сумісної власності подружжя. Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК та ЦК України. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Між сторонами немає спору щодо дійсної вартості спірного майна, а фактично наявний спір, щодо належності спірного майна до такого, що є спільною сумісною власністю подружжя, або належить сторонам на праві особистої приватної власності. За змістом ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, має довести протилежне (спростувати матеріально правову презумпцію) Відповідно до роз'яснень, які містяться у пунктах 19, 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, накопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Під час судового розгляду справи знайшов підтвердження той факт, що [PERSON] та [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі, придбали квартиру за адресою: [ADDRESS]. Враховуючи викладене, суд, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм оцінку, вважає за можливе, визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS].

Outcome: approved