Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом примусового виселення без надання іншого житла, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25.03.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1255 та зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 25.03.2008 року за №2782976. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30.10.2014 року, яке набуло законної сили на підставі ухвали апеляційного суду Вінницької області від 29.12.2014 року, визнано недійсними прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна квартири [ADDRESS], належної [PERSON], та Протокол №28/168/13/А-1 від 05.12.2013 року проведення прилюдних торгів по реалізації арештованого нерухомого майна, що є власністю [PERSON]. Визнано недійсним Свідоцтво від 18.12.2013 року, посвідчене приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №5199 щодо права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. Проте, не дивлячись на визнання недійсним правовстановлюючого документу [PERSON] на вказану квартиру, відповідачі не бажають добровільно звільняти квартиру, чинять позивачу та його сім`ї перешкоди в користуванні квартирою, для чого уклали договір охорони квартири з охоронною фірмою «Безпека-Гарант». А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просив усунути йому перешкоди в користуванні належною йому на праві приватної власності квартирою №41 у будинку №2/1 по вул. Привокзальній в м. Вінниці, шляхом примусового виселення з неї відповідачів та інших осіб, які знаходяться в квартирі, які втратили право користування квартирою, без надання їм іншого житла. Представник позивача адвокат [PERSON] до судового засідання не зявився, однак в матеріалах справи міститься заява від останнього про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявився, однак в матеріалах справи міститься заява від останнього про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги не визнає та просить в задоволенні останніх відмовити у звязку з безпідставністю. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутності. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] за довіреністю [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні останніх відмовити у звязку з безпідставністю. Так, суду пояснив, що відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем квартири [ADDRESS], а відповідно до приписів ст.388 ЦК України майно не може бути витребуване від добросовісного набувача, якщо воно було продане в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Окрім того, вважає, що позивач, втративши право власності на зазначену квартиру, повторно його не набув та не являється таким на даний час. Заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25.03.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1255 та зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 25.03.2008 року за №2782976 (а.с.4). Оскільки, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30.10.2014 року, яке набуло законної сили на підставі ухвали апеляційного суду Вінницької області 29.12.2014 року, у цивільній справі №127/627/14-ц за позовом [PERSON] до підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області, товариства з обмеженою відповідальністю 2Експертно-консалтинговий центр», [PERSON], приватного підприємства «Спеціалізоване підприємство Юстиція», за участю третіх осіб [PERSON], товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» про визнання звіту про оцінку майна, прилюдних торгів, протоколу прилюдних торгів та свідоцтва недійсними, визнання дій державного виконавця неправомірними, позов задоволено частково, визнано недійсними прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна квартири [ADDRESS], належної [PERSON], та Протокол №28/168/13/А-1 від 05.12.2013 року проведення прилюдних торгів по реалізації арештованого нерухомого майна, що є власністю [PERSON]. Визнано недійсним Свідоцтво від 18.12.2013 року, посвідчене приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №5199 щодо права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS], а в іншій частині задоволення позовних вимог відмовлено (а.с.3-7). В той час, як державна реєстрація права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] є чинною та ніким не скасована. Проте, відповідно до ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду, яке набрало законної сили, є підставою для державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, що включає відповідно до статті 2 зазначеного Закону також і припинення таких прав, а тому позивач не позбавлений можливості звернутись із відповідною заявою про припинення права власності відповідача на належну йому квартиру. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 321 ЦК України\~встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За змістом ст.ст.11, 15 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють визначені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Отже, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні квартирою, шляхом примусового виселення з неї відповідачів та інших осіб, які знаходяться в квартирі, які втратили право користування квартирою, без надання іншого житла. Так, дійсно стаття 116 ЖК УРСР визначає виключні підстави для виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення, в тому числі і осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення. В той час, як згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС, УДМС України у Вінницькій області від 26.03.2015 року відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO], а відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO] (а.с.11-12). Також, з пояснень сторін в судовому засіданні встановлено, що фактично лише відповідач [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою спірної квартири. Інших доказів, які б свідчили, що у спірній квартирі проживає відповідач [PERSON] позивачем не надано. Також, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили, що у зазначеній квартирі проживають інші особи, а відтак вимоги позивача про виселення відповідача [PERSON] та інших (незясованого кола осіб) є безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу, оскільки суд не вправі вирішувати спір щодо невизначеного кола осіб. Окрім того, відповідач [PERSON] не вважається таким, що самоправно зайняв жиле приміщення, оскільки на момент реєстрації місця проживання останнього 05.02.2014 року власником спірної квартири являлась його мати. Разом з тим, суд не погоджується з думками та доводами відповідача та його представника в судовому засіданні, які вважають відповідача [PERSON] добросовісним набувачем спірного майна, а тому відповідно до приписів ст.388 ЦК України майно не може бути витребуване від добросовісного набувача, оскільки, у разі, якщо проведені на виконання судового рішення прилюдні торги з реалізації майна визнано судом такими, що проведені з порушенням чинного законодавства щодо порядку виконання судових рішень, то особа, яка придбала це майно, не є добросовісним набувачем, у якого майно не може бути витребувано відповідно до ч.2 ст.388 ЦК України, про що зазначив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму рішенні від 22.05.2013 року. А тому, з огляду на вищенаведене відповідачі є недобросовісними володільцями спірного житлового приміщення. А, згідно зі ст.400 ЦК України недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обовязку заінтересована особа має право предявити позов про витребування цього майна. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст.387 ЦК України). А тому, з огляду на вищевикладене, суд вважає, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту порушеного права, шляхом предявлення позову про усунення перешкод в користуванні квартирою, шляхом виселення осіб, оскільки позивачу необхідно було звернутись із позовом про витребування його майна із чужого незаконного володіння. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed