Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила визнати за нею право власності на 1/3 частину домобудівлі під № 64 по вул. Кондренко у м. Одесі та на 1/3 частину нежитлового приміщення № 501 у будинку № 4 по вул. Осіпова у місті Одесі. Позов обґрунтований такими обставинами. Відповідач [PERSON] є батьком позивача. В 1990 році батьками позивача придбано житловий будинок № 64 по вул. Кондренко в м. Одесі, який згодом був реконструйований, в тому числі і за рахунок і силами позивача [PERSON] В 2007 році відповідач [PERSON], як зазначає позивач, незаконно оформив право власності на вказаний будинок. З травня 2010 року позивач проживає в зазначеному будинку разом із чоловіком, дітьми, та відповідачем. Про те, що відповідач оформив право власності на будинок тільки на себе, позивач дізналась нещодавно та випадково. Крім того, в травні 2005 року відповідачем було придбано нежитлове приміщення № 501, загальною площею 63,4 кв. м. у будинку № 4 по вул. Осипова у м. Одесі. Третину коштів на придбання вказаного нежитлового приміщення та його подальшого ремонту було надано відповідачеві з умовою, що після ремонту цього приміщення та введення його в експлуатацію за позивачем буде оформлено право власності на 1/3 частину цього нерухомого майна. Однак відповідач вказану домовленість не виконав. На пропозиції позивача про поділ майна або переоформлення частини майна на імя позивача відповідач [PERSON] відмовляється, посилаючись на те, що позивач і так буде спадкоємицею цього майна. Зазначені дії відповідача, на думку позивача, свідчать про невизнання ним права власності позивача на вищевказане майно та спричиняють необхідність звернення за судовим захистом. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити його в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позов визнав в повному обсязі, зазначивши, що не заперечує проти оформлення на імя позивача права власності на 1/3 частину спірних обєктів нерухомості, однак не робить цього в звязку із тим, що нотаріальне посвідчення відповідних угод стоїть значних коштів. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позов задовольнити неможливо. Судом встановлено, що 27 лютого 1990 року відповідачем [PERSON] було придбано житловий будинок № 64 по вул. Кондренко в м. Одесі, загальною житловою площею 25.2 кв. м., з господарськими будівлями. Право власності [PERSON] на вказаний будинок було зареєстровано в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації 19 березня 1990 року. 25 грудня 2007 року [PERSON] було видано Виконавчим комітетом Одеської міської ради свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок № 64 по вул. Кондренко в м. Одесі, загальною площею 199,8 кв. м., жилою площею 136,5 кв. м. Тобто, вказаний житловий будинок було значно збільшено за рахунок реконструкції. 22 січня 2008 року [PERSON] видано Державний акт на право власності на земельну ділянку, яка розташована в м. Одесі, вул. Кондренка, 64. 27 травня 2005 року відповідач придбав за договором купівлі-продажу нежилі приміщення № 501, що знаходяться у місті Одесі по вул. Осипова у будинку № 4, право власності на яке зареєстроване за [PERSON] 08 червня 2005 року. Як вбачається із матеріалів справи, позивач [PERSON] є донькою відповідача [PERSON] Так як позивач просить визнати право власності на частину нерухомого майна, яке було набуте, на її думку, в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, суд вважає, що вказані правовідносини регулюються Главою 26 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Доводи позивача про те, що вона регулярно приймала участь у роботах, повязаних із благоустроєм присадибної ділянки, виконувала допоміжні роботи та вносила грошові кошти на придбання будівельних матеріалів та оплати певних етапів будівельних робіт по обєкту нерухомості № 64 по вул. Кондренка в м. Одесі не знайшли підтвердження в судовому засіданні жодним належним та допустимим доказом. Не підтверджені також доводи про те, що третина коштів на придбання нежилого приміщення № 501 по вул. Осипова в м. Одесі давалась позивачем. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В матеріалах справи містяться копії товарних чеків на загальну суму 7944,83 грн. Разом із цим, суд зауважує на тому, що з врахуванням того, що зі слів відповідача, нежиле приміщення по вул. Осипова в м. Одесі було придбано за 45000 доларів США, що не заперечувалось представником позивача в судовому засіданні, сума, затрачена позивачем на придбання будівельних матеріалів та підтверджена відповідними товарними чеками, є неспівмірною із сумою, затраченою на придбання вказаного нежилого приміщення. Крім того, ствердження відповідача про те, що чоловіком позивача йому було надано на придбання нежилого приміщення 15000 доларів США, також не підтвердженні жодним належним доказом (розписка, договір тощо). Відмовляючи [PERSON] в задоволенні позову, суд виходить із того, що відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В судовому засіданні відповідач [PERSON] не заперечував проти визнання за [PERSON] права власності на 1/3 частину свого майна, а представник позивача вказав, що правочин по переоформленню частини майна на позивача не укладається в звязку із тим, що у позивача немає довіри до відповідача. Таким чином, суд доходить висновку про те, що спір між сторонами відсутній. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Обовязок посвідчувати права та факти, що мають юридичне значення в Україні покладений на нотаріат, правовою основою діяльності якого є Конституція України, Закон України «Про нотаріат» та інші законодавчі акти України. Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином, за відсутністю спору між сторонами, суд не може перебирати на себе функції, надані нотаріату України по посвідченню правочинів, в звязку із чим в позові необхідно відмовити.

Outcome: dismissed