Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Управління патрульної поліції в Тернопільській області у якому просить стягнути на його користь з Державного бюджету України, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з Єдиного казначейського рахунку матеріальну шкоду у розмірі 8 880,00 грн. та моральну шкоду у розмірі - 8 000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 грудня 2020 року у адміністративній справі № 607/9884/20 скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення серії ЕАМ №2626988 від 03 червня 2020 року, винесену поліцейським Управління патрульної поліції в Тернопільській області ДПП лейтенантом поліції Козовик Олександром Вікторовичем, якою позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. Провадження у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП - закрито. Як вбачається з тексту рішення підставою для скасування постанови про накладення адміністративного стягнення є недоведеність Управлінням патрульної поліції в Тернопільській області порушення позивачем правил дорожнього руху. Вважає, що внаслідок незаконних дій працівників Управління патрульної поліції у Тернопільській області йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях, які внесли негативні зміни у його життя, а саме: раптова зупинка на тривалий час, спричинила йому не лише незручності пов`язані із зміною денних планів, але і вселило страх та тривогу бути притягнутим за правомірність своїх же дій. Зважаючи на це, оцінює розмір моральної шкоди у розмірі 8 000 грн. Крім того, з метою захисту своїх прав при оскарженні постанови в справі про адміністративне правопорушення він змушений був звернутися за допомогою до адвоката у зв`язку із чим поніс витрати на правову допомогу у розмірі 8 880 грн. Завдану йому моральну та матеріальну шкоду незаконними діями працівників патрульної поліції оцінює в розмірі 16 880 грн. та просить позов задовольнити. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 березня 2021 року провадження у зазначеній справі було відкрите та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 14 травня 2021 року від відповідача Головного управління Державної казначейської служби у Тернопільській області на адресу суду надійшов відзив на позов згідно якого управління просить відмовити у задоволенні позовних вимог виходячи з наступного. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на те, що неправомірне винесення інспектором Управлінням патрульної поліції у Тернопільській області постанови про накладення на адміністративного стягнення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП, спричинило йому не лише незручності пов`язані із зміною його денних планів, але і страх бути безпідставно притягнутим до відповідальності. Тобто, позивачем заявлено вимогу про стягнення з Державного бюджету України моральної шкоди в сумі 8 000,00 грн. яка полягала в порушені денних планів та страху бути безпідставно притягнутим до відповідальності. Поряд із цим, позивач не вказує на наявність втрат немайнового характеру та не наводить обґрунтувань щодо визначення розміру відшкодування. Накладення на позивача адміністративного стягнення, у вигляді штрафу в розмірі 425,00 грн. не є співмірним із заявленою до стягнення сумою моральної шкоди та адекватним способом юридичного захисту. Враховуючи характер правопорушення, тривалість та глибину моральних страждань, про які зазначає позивач, приймаючи до уваги, що порушене право позивача фактично було відновлене рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 грудня 2020 року у справі № 607/9884/20, виходячи із принципу розумності та справедливості, підстави для задоволення позову в даній частині відсутні. Крім того, до задоволення також непідлягають вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди у вигляді витрат на правову допомогу, оскільки такі відносяться до судових витрат пов`язаних з розглядом справи та підлягають розподілу між сторонами. Витрати на професійну правничу допомогу на суму 8 880,00 грн. документально не підтверджені та не є співмірними із сумою накладеного штрафу (425,00 грн.), що не відповідає критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача Матвійчук В.В. позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав зазначених у позові. В судовому засіданні представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби у Тернопільській області Сивак С.В. проти задоволення позову заперечив з підстав зазначених у відзиві на позов. В судовому засіданні представник відповідача Управління патрульної поліції в Тернопільській області Кондрат Л.Р. проти задоволення позовних вимог заперечила. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 грудня 2020 року у справі №607/9884/20 позов [PERSON] до Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення задоволено. Скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення серії ЕАМ №2626988 від 03 червня 2020 року, винесену поліцейським Управління патрульної поліції в Тернопільській області ДПП лейтенантом поліції Козовик Олександром Вікторовичем, якою визнано винним [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. Провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП закрито. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 420 (чотириста двадцять) гривень 40 (сорок) копійок. Рішення набрало законної сили 15 грудня 2020 року. Відповідно до ст. ст.19 Конституції органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади. Статтею 23 ЦК України визначено право особи на відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до ч.2 цієї статті моральна шкода полягає у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна;у приниженні честі та гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно зі ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. За змістом ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Тобто, при застосуванні ст.ст.1173, 1174 ЦК України суд має встановити: по-перше: невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге: факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Згідно з ч. 1 ст. 1, ч. 3 ст. 19, ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Пунком 4 ч.1 ст.2 закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. У статті 3 Закону визначено, що в наведених у статті цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом ст.4 Закону моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 21 жовтня 2020 року в справі № 312/262/18 провадження № 61-14401св19/, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, при застосуванні ст.ст.1173, 1174 ЦК України суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог. Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача. Відповідно до ст.ст.76, 80, 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Це положення є одним із основних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності. Будь-яких доказів вини відповідача у завданні йому моральної шкоди позивач не надав. Згідно доводів позивача моральна шкода полягає у тому, що він зазнав душевних страждань, які внесли негативні зміни у його життя, а саме: раптова зупинка його на тривалий час, спричинила йому не лише незручності пов`язані із зміною денних планів, але і вселило страх та тривогу бути притягнутим за правомірність своїх же дій. Як вбачається із матеріалів справи позивачем [PERSON] не надано суду доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, зокрема не доведено, що він зазнав душевних страждань (переживань, хвилювань). Суд вважає, що сам факт скасування судом постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та закриття судом справи про адміністративне правопорушення не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності інспектора Управління патрульної поліції у розумінні вимог ст. 1176 ЦК України, а тому не тягне обов`язкового наслідку цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що його діями, як посадової особи, йому була заподіяна моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню відповідачами. Це відповідає позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 21 жовтня 2020 року в справі № 312/268/18 провадження № 61-14401 св19/. Крім того, звертаючись до суду, позивач просить відшкодувати йому 8 880 грн. матеріальної шкоди, у вигляді витрат на правничу допомогу в справі про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності. Частиною першою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частинами 1, 2 статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: -втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); -доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Тобто, правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Способи захисту цивільних прав визначено ч.2 ст.16 ЦК України. З точки зору закону для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібно довести наявність елементів складу цивільного правопорушення, а саме: наявність протиправної поведінки; факт понесення збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини. Як зазначено вище, позивач при зверненні до суду збитками вважає матеріальної витрати, понесені на оплату вартості правової допомоги при розгляді судом спору про оскаржена постанови про притягнення до адміністративної відповідальності. Тобто, позивач при зверненні до суду ототожнює поняття збитків з витратами на оплату правової допомоги. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах Великої Палати від 14 квітня 2020 року в справі № 925/1196/18, від 21 листопада 2018 року в справі № 462/6473/16-ц, від 18 грудня 2019 року в справі № 688/2479/16-ц, від 29 травня 2019 року в справі № 489/5045/18, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні. Отже, витрати, пов`язані із наданням правової допомоги (оплата послуг адвоката) не є тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення) та не набувають відповідних ознак унаслідок нереалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Крім того, як вбачається із рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 грудня 2020 року у справі №607/9884/20 позивач під час розгляду справи вимог про відшкодування йому витрат на правову допомогу не заявляв. Виходячи з цього суд приходить до висновку також про відсутність підстав для задоволення вимог позивача в цій частині. З огляду на вищевикладене, суд не знаходить правових підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної та матеріальної шкоди позивачу на підставі статей 1173, 1174, 1176 ЦК України, а тому в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю заподіяння позивачу моральної та матеріальної шкоди. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed