Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Комунального некомерційного підприємства консультативно-діагностичного Центру Деснянського району м. Києва, в якому просить визнати дії відповідача щодо невиконання рішень судів №754/14275/16-ц, №754/9059/16-ц, №754/14783/17 неправомірними, стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 177 700 грн., та зобов'язати відповідача припинити дії щодо розповсюдження інформації, визнаної недостовірною, рішенням суду від 18.05.2018 р. №754/14275/16-ц. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем не виконуються зазначені вище рішення судів, що призводить до порушення його прав та прав [PERSON] 05.11.2018 р. ухвалою судді справу прийнято до свого провадження, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Деснянського районного суду м.. Києва від 26.11.2018 р. відмовлено в задоволенні клопотання [PERSON] про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін. 27.11.2018 р. відповідачем отримано ухвалу про відкриття провадження по справі, позовну заяву з додатками, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. 12.12.2018 р. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у відповідності до якого відповідач вимоги позову не визнає, посилаючись нате, що рішення суду від 18.05.2018 р. №754/14275/16-ц, виконане, кошти в розмірі 10 000 грн. сплачені. Зазначили, що [PERSON] є недобросовісним позивачем, зловживає процесуальними правами та заявляє завідомо безпідставні вимоги до відповідача. Зокрема, до відзиву долучені докази, направлення його стороні позивача. Відповідь на відзив від позивача до суду не надходив. У відповідності до ст. 275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно з ст. 278 ЦПК України відзив подається протягом п'ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач - заперечення протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі. Відповідно до ст.. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Розгляд по суті вказаної справи розпочався 06.12.2018 р., при цьому від сторін станом на вказану дату до суду не надходило заяв про зміну предмет позову, збільшення/зменшення позовних вимог, клопотань про витребування доказів або їх доручення до матеріалів справи, забезпечення доказів, позову, тощо, заяв про врегулювання спору, тощо. Отже, процесуальний строк для реалізації процесуальних прав сторін по справи закінчився 06.12.2018 р. У відповідності до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь - який позов, що стосується його цивільних прав і обов'язків. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Ухвалою суду від 17.12.2018 р. клопотання [PERSON] в частині витребування доказів, призначення експертиз, виклику осіб на допит залишено без задоволення, клопотання в частині виклику свідків без розгляду. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. Згідно з положеннями ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Статтею 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» передбачено обов'язковість виконання судових рішень, невиконання рішень суду тягне за собою відповідальність, установлену законом. Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Позивачем надано до позовної заяви першу сторінку рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28.08.2017 р. №754/9059/16-ц та першу сторінку рішення суду №754/14783/17 від 04.04.2018 р., з яких неможливо встановити зміст їх резолютивних частин та набрання ними законної сили. У відповідності до ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи відсутність клопотань сторін про витребування завірених належним чином копій вказаних рішень судів, суд позбавлений можливості встановити обставини викладені в них. Поміж іншого, з наявних в матеріалах справи документів вбачається, що позивачем у справах №. 754/9059/16-ц та №754/14783/17 була [PERSON], при цьому позивачем [PERSON] в позовній заяві не наведено обставин та не зазначено доказів порушення відповідачем його прав з приводу виконання саме вказаних рішень судів, як і не надано доказів на підтвердження їх невиконання. Вбачається, що позивач не є учасником правовідносин, на підставі яких були ухвалені зазначені вище рішення суду, та, зокрема, не був учасником зазначених справ та, відповідно, вказаними рішеннями не вирішувались питання, що стосуються прав та обов'язків позивача. Враховуючи вказане, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог позову про визнання неправомірними дій відповідача щодо невиконання рішень судів №754/9059/16-ц, №754/14783/17. Рішенням суду від 18.05.2018 р. №754/14275/16-ц задоволено частково позовні вимоги [PERSON], визнано недостовірною поширену Комунальним некомерційним підприємством «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва і [PERSON] інформацію про те, що [PERSON] психічно хвора, кидалася на людей, надсилала всім співробітникам погрозливі смс, викладала фото 7-8 річних дітей співробітників на порносайти, визнано неправомірними дії Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва і [PERSON] щодо поширення інформації про те, що [PERSON] відмовляється від пацієнтів, її кабінет схожий на шаманський з пір'ями, а скарги призвели до щоденних перевірок філії 3 і заважають працювати. Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва 10000 грн. - у відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позову відмовлено. Вказане рішення суду набрало законної сили. Як вбачається з листа №2195 від 29.10.2018 р., повідомлення №22/01-33/297 від 23.10.2018 р. та платіжного доручення №1239 від 29.10.2018 р., виконавчий лист №754/14275/16-ц, виданий 17.10.2018 р. на виконання вищезазначеного рішення суду - виконано. Інших вимог, зобов'язального характеру резолютивна частина вказаного рішення суду не містить, а позивачем не зазначено, в якій саме частині рішення суду невиконане відповідачем. При цьому, позивачем не надано доказів звернення до виконавчої служби з приводу виконання зазначеного рішення суду, та доказів його невиконання відповідачем. Згідно зі ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім'ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв'язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», згідно з положеннями статті 277 ЦК (435-15) і статті 10 ЦПК (1618-15) обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Будь-яких конкретних правових доказів, які б свідчили про розповсюдження відповідачем інформації, визнаної недостовірною рішенням Деснянського районного суду м. Києва №754/14275/16-ц від 18.05.2018 р., позивачем суду не надано і судом таких доказів не здобуто. Надані позивачем витяги з веб-сайтів не містять даних, що стосуються предмета доказування, та не свідчать про розповсюдження саме відповідачем, юридичною особою, інформації, вказаної в рішенні суду від 18.05.2018 р. №754/14275/16-ц, та, зокрема, не містять вказаної інформації. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.ст. 77, 79, 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. . Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Вбачається, що стороною позивача не надано до суду жодного належного, допустимого, достовірного та достатнього доказу на підтвердження вимог позову. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. З поданої позовної заяви та доданих до неї доказів не вбачається порушення відповідачем прав позивача в частині виконання зазначених останнім рішень судів, зокрема, рішення суду № 754/14275/16-ц в частині стягнення моральної шкоди виконано відповідачем та інших вимог зобов'язального характеру для відповідача не має. Враховуючи зазначене вище, суд не знаходить підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України, № 63566 / 00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року ). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed