Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання право користування та визнання права власності на нерухоме майно. У своєму позові позивач просить суд визнати за нею право володіння і користування кімнатою площею 12 кв.метрів за адресою: вул.Осіпенка 70, в м.Камянське Дніпропетровської області; визнати за нею право власності на частину, тобто на 12 квадратних метрів домоволодіння № 70 вул.Осіпенка, в м.Камянське Дніпропетровської області, а решту залишити у відповідача із затвердженням місць сумісного користування. В обґрунтуванні позову позивач зазначила, що вона з 1993 року проживала в [INFO] із чоловіком. В 2006 році шлюб було розірвано, але вона не має іншого місця проживання, проживає в будинку відповідача. На даний час вона користується 12 квадратними метрами цього домоволодіння, тому звернулась до суду про визнання за нею права користування та власністю на 12 кв. метрів. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник підтримали позовні вимоги та просили суд визнати за позивачем право володіння та користування кімнатою площею 12 кв.метрів за адресою: вул.Осіпенка 70, в м.Камянському Дніпропетровської області; визнати за нею право власності на частину 12 квадратних метрів домоволодіння № 70 вул.Осіпенко, в м.Камянське Дніпропетровської області, а решту залишити у відповідача із затвердженням місць сумісного користування. Посилалась на обставини викладені в позові. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог та просила суд відмовити, у звязку з відсутністю підстав для їх задоволення. Вислухавши позивача та представників сторін, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку № 70 по вулиці Осипенко в м.Дніпродзержинську (Камянське) Дніпропетровської області, яка їй належить на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 09 лютого 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі № 238. Також судом встановлено, що позивач з 1993 року користується, зареєстрована та проживала в [INFO], що не заперечується сторонами. Позивач у своєму позові посилається та просить суд визнати за нею право користування та право власності на частину нерухомого майна - будинку № 70 по вулиці Осіпенка в м.Камянське Дніпропетровської області посилаючись на норми ст.344 ЦК України та ст.388 ЦК України, а також на ст.ст. 401-403 ЦК України. Відповідно до вимог ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Відповідно до вимог ст.401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Таким чином, як вбачається зі змісту позовних вимог, позивач у своєму позові просить суд визнати за нею право володіння та право користування частиною нерухомого майна, у звязку з набувальною давністю та встановлення сервітуту. В п.12 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що ураховуючи положення статей 16, 344, 396 ЦК, до набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають прав на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави. Таким чином, давнісний володілець має право на захист свого володіння відповідно до вимог статей 387, 391 ЦК. Але, як встановлено в судовому засіданні власником будинку № 70 по вулиці Осіпенка в м.Камянському Дніпропетровської області з 2016 року є відповідач по справі [PERSON], яка заперечує щодо проживання позивача у спірному житловому будинку та звернулась до суду на захист свого володіння відповідно до вимог статей 387, 391 ЦК. В п.39 зазначеної постанови вказано, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Так, враховуючи викладене, а також те, що позивач не є членом сімї відповідача, яка є власником спірного домоволодіння з 2016 року, у звязку з чим позивач не набула право користування та право власності на частину нерухомого майна, яке вже є власністю іншої особи, а не [PERSON], яка надавала згоду на проживання та реєстрацію у спірному будинку позивачу, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] а ні за набувальною давністю, а ні відповідно до вимог ст.401 ЦК України. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed