Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсним правочину, а саме, договору про сплату аліментів від 4 січня 2007 року, укладеного між сторонами, як такого, що вчинений під впливом обману. Позов мотивував тим, що 4 січня 2007 року, перебуваючи на території Італії, підписав заяву, згідно зі змістом якої зобовязався виплачувати щомісячно [PERSON] [PERSON], як своїй дочці, гроші в сумі 200 євро до досягнення нею повноліття, а також зобовязався додатково до зазначених виплат сплатити дочці 10000 євро протягом пяти років, тобто з 10 січня 2007 року по 10 січня 2012 року. Вказав, що така заява є договором про сплату аліментів, що також встановлено Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ при розгляді касаційної скарги у справі в спорі між тими ж сторонами. Вважає такий договір укладеним під впливом обману, оскільки через деякий час після укладення такого дізнався, що [PERSON] [PERSON] не є його дочкою, а за таких обставин ніколи б не брав на себе обовязку утримувати останню. Також зазначив, що відомості про батька в актовому записі про народження [PERSON] відсутні, він на час народження перебував в шлюбі з [PERSON], а з [PERSON] уклав шлюб лише 24.05.2005 р., що додатково підтверджує те, що не є батьком [PERSON] [PERSON]. Крім цього, вказав, що оскаржуваний договір не був нотаріально посвідчений, що є обовязковим, а консулом засвідчений лише його підпис, дата підписання договору та вчинення посвідчувального напису не співпадають. Позивач [PERSON], його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали із підстав, що викладені у позовній заяві, доповненні до такої (а.с.52-56). Позивач додатково пояснив, що з [PERSON] підтримував близькі відносини та очікували дитину разом. [PERSON] в свідоцтві про народження дитини не вказала відомості про батька, мотивуючи тим, що таке її бажання. Крім цього, відбувалося церковне хрещення та у відповідному свідоцтві саме він вказаний батьком. Через деякий час [PERSON] з дитиною повернулися в Україну, а в 2007 році приїхала з наміром продовжити документи та отримати дозвіл на об'єднання сім'ї. Під час написання заяви від 04.01.2007 р. [PERSON] була присутня. В подальшому зрозумів, що дитина не його, що не заперечила [PERSON] За таких обставин ніколи б не уклав такий договір. Просили суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON], представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали із підстав, що викладені у письмових запереченнях проти позову (а.с.36-38, 74-75). Відповідач [PERSON] також пояснила, що, написавши заяву від 04.01.2007 р., позивач перед нею взяв не себе обов'язок утримувати її дитину [PERSON] [PERSON]. На той час [PERSON] вважав себе батьком дитини, однак насправді батьком не є. У звязку з тим, що йому не довіряла, вирішила отримати в нього таку заяву. Також вказала, що можливо і вона була ініціатором написання такої заяви та зміст заяви погоджували попередньо разом. Представник відповідача [PERSON] пояснила, що [PERSON] не був батьком дитини, тому не міг укласти договір про сплату аліментів. Такий договір може бути укладено лише між батьками дитини, а тому був укладений саме договір про сплату коштів. Також ствердила, що будь-які ознаки обману зі сторони [PERSON] відсутні, а договір є одностороннім, у зв'язку з чим не може бути визнаний недійсним, як такий, що укладений внаслідок помилки. Просили суд у задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши інші докази у справі в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов необхідно задовольнити з таких підстав. Встановлено, що 4 січня 2007 року [PERSON] в приміщенні консульського відділу посольства України в Італійській республіці написав заяву наступного змісту: «Я, [PERSON], тимчасово перебуваючи в Італії, зобовязуюсь виплачувати щомісячно своїй дочці [PERSON] [PERSON], 13 жовтня 2002 року, гроші в сумі 200 (двісті) євро до досягнення нею повноліття. Крім того, зобовязуюсь до зазначених виплат сплатити моїй дочці 10000 (десять тисяч) євро протягом пяти років, тобто з 10 січня 2007 року до 10 січня 2012 року». Справжність підпису на заяві посвідчено першим секретарем з консульських питань посольства України в Італії [PERSON] Дата посвідчення підпису, на переконання суду, зазначена з помилкою 04.01.2006 р. замість 04.01.2007 р., що відповідає даті написання заяви та поясненням сторін (а.с.7, 89). Відповідно до виписки з реєстру свідоцтв про народження, виданого відділом громадянського стану в м. Рим, [PERSON] [PERSON] народилася 13 жовтня 2002 року та є дочкою [PERSON] (а.с.8-9). Як встановлено із пояснень позивача [PERSON], що підтвердила відповідач [PERSON], позивач на час написання заяви вважав [PERSON] [PERSON] своєю дочкою, підтримував з [PERSON] близькі відносини, заяву від 04.01.2007 р. написав з метою сплати коштів своїй дочці. Крім цього, [PERSON] зазначений батьком в метриці про хрещення і миропомазання, що відбулося 09.11.2002р. Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини Як встановлено Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних і кримінальних справ під час розгляду касаційної скарги [PERSON], яка діяла в інтересах неповнолітньої [PERSON], на судові рішення першої та апеляційної інстанції у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів на підставі заяви від 04.01.2007 р., зазначена заява має реальний характер, її письмова форма є доказом укладення між сторонами одностороннього договору, про що свідчить також те, що після підписання заяви всі обовязки згідно з її умовами несе [PERSON], а [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON], набуває тільки права. Крім цього, судом встановлено, що сторони не заперечують факту написання заяви 4 січня 2007 року, на момент її написання сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов, тому такий договір є чинним і підлягає виконанню згідно з вимогами діючого законодавства (а.с.12-18). Відповідно до положень статей 180, 181 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття; способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Згідно з ч.1 ст. 189 Сімейного кодексу України, батьки мають право Батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Таким чином, заява, написана [PERSON] 04.01.2007 р., є одностороннім договором, та враховуючи вищенаведені обставини, суд дійшов висновку, що такий договір є саме договором про сплату аліментів, на час укладення якого [PERSON] вважав себе батьком [PERSON] [PERSON]. Згідно з ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Із пояснень сторін судом також встановлено, що [PERSON] на час укладення оскаржуваного договору достовірно знала, що [PERSON] не є батьком її дочки [PERSON] [PERSON], проте замовчувала перед [PERSON] існування такої обставини, яка має істотне значення, щоб спонукати його до укладення договору. За відсутності такої обставини [PERSON] не уклав би такий договір. Та обставина, що [PERSON] було відомо про відсутність відомостей про нього як батька в актовому записі про народження [PERSON] [PERSON] не свідчить про те, що позивач знав, що не є батьком дитини, оскільки позивач та відповідач в судовому засіданні вказали, що на момент написання заяви (укладення договору) [PERSON] вважав себе батьком дитини. Крім цього, про це свідчить поведінка [PERSON] до написання заяви, який підтримував близькі відносини з [PERSON], як батько брав участь у хрещенні і миропомазанні дитини, а у заяві від 04.01.2007 р. однозначно вказано, що кошти зобовязався виплачувати [PERSON] [PERSON], як своїй дочці. Запис про батьків в актовому записі про народження дитини здійснено зі слів матері, а [PERSON] в той час перебував в іншому шлюбі. Твердження сторони відповідача про те, що заява є одностороннім договором, який не може бути визнано недійсним, як такий, що вчинено (укладено) під впливом обману, суд не бере до уваги, оскільки у даному випадку помилково ототожнене поняття одностороннього правочину та одностороннього договору. Враховуючи наведене, позовні вимоги є обґрунтованими та такі необхідно задовольнити. Крім цього, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати, понесені у звязку зі сплатою судового збору, у розмірі 243,60 грн.

Outcome: approved