Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт-буд», третя особа: [PERSON] , про розірвання трудового договору. Свої вимоги мотивує тим, що товариством з обмеженою відповідальністю «Смарт-буд» не вчиняються дії, передбачені чинним законодавством України та Статутом Товариства «Смарт-буд» для забезпечення належної діяльності товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт-буд» та реалізації конституційного права Позивача на вільний вибір місця роботи. Згідно вимог ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження, однак, відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справу, приходить до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до наказу ТОВ «Смарт-буд» № 2-К від 03 лютого 2015 року, [PERSON] приступив до виконання обов`язків директора ТОВ «Смарт-буд» з 03 лютого 2015 року. Відповідно до ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, керівником ТОВ «Смарт-буд» значиться [PERSON] 27 серпня 2019 року позивачем була написана заява про звільнення за власним бажанням та скерована до ТОВ «Смарт-буд», про що надано відповідне підтвердження. В своїй позовній заяві позивач зазначає, що загальні збори не відбулися, оскільки учасник товариства [PERSON] , який володіє 95 % часткою Товариства не з`явився та не повідомив про причини неявки, що підтверджується протоколом №4 від 12 березня 2018 року. Частиною другою статті 8 Конституції України передбачено, що звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян гарантується Конституцією України. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. За частиною шостою статті 65 Господарського Кодексу України керівника підприємства може бути звільнено з посади достроково на підставах, передбачених договором (контрактом), відповідно до закону. За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. У пункті 4 частини першої статті 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Конституційний Суд України у Рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Передбачений частиною першою статті 38 КЗпП України порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника передбачає попередження ним про це власника або уповноважений орган письмово за два тижні. За встановлених у цій справі обставин положення закону щодо письмового попередження власника про бажання працівника звільнитись нівелюється, а іншого порядку звільнення з ініціативи працівника чинне законодавство не передбачає. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Європейську Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Згідно з частиною першою статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Стаття 8 Конвенції «захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом». Отже, приватне життя охоплює право людини формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи стосунки професійного та ділового характеру (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine) а обмеження, що накладаються на доступ до професії, зачіпають визначення «приватне життя» у розумінні Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Сідабрас і Джяутас проти Литви» (Sidabras і Dziautas). Відповідно до частини другої статті 416 ЦПК України, у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 25 листопада 2019 року по справі №201/1384/16-ц із аналогічними обставинами та змістом порушених правовідносин зазначив, що ефективним і таким, що не суперечить закону, буде такий спосіб захисту як припинення трудових відносин між директором юридичної особи та безпосередньо юридичною особою на підставі частини першої статті 38 КЗпП України. Судом встановлено, що позивачем вичерпано всі можливі позасудові заходи для реалізації свого права на звільнення, а тому захист від такого триваючого на день звернення до суду порушення його прав та їх відновлення можливо виключно шляхом звернення ним до суду із позовом про припинення трудових відносин, а отже ефективним та правомірним способом захисту свого порушеного права є припинення трудових відносин [PERSON] із Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт-буд» на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України. Щодо позовної вимоги про тимчасове покладення обов`язків директора ТОВ «Смарт-буд» на [PERSON] суд приходить до висновку про відмову в задоволенні даної позовної вимоги, оскільки дане питання є виключно компетенцією загальних зборів учасників товариства ТОВ «Смарт-буд». Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення Позивача, всебічно встановивши та дослідивши фактичні обставини справи та оцінивши надані докази, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовної заяви та вважає за необхідне задовольнити її частково, а саме припинити трудові відносини [PERSON] із Товариством з обмеженою відповідальністю «Смарт-буд» на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України. Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, а обґрунтованим - є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: partial