Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-06 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до суду з позовом до відповідачки, [PERSON], про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, у якому вказав, що з 2003 р. по квітень 2014 року вони з відповідачкою знаходилися у фактичних шлюбних відносинах; у встановленому законом порядку шлюб зареєстровано не було, оскільки разом вважали, що в цьому немає необхідності, проте їх відносини мали характер сімейних - вони спільно проживали, були пов'язані спільним побутом та мали взаємні права і обов'язки, разом із відповідачкою здійснювали подорожі. [INFO] у сторін народилася дитина - донька [PERSON]. Позивач вказав, що після народження дитини спільне життя сторін не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження характерів та поглядів на виховання їх спільної доньки, тому сторони з квітня 2014 року припинили проживання однією сім'єю. Позивач також зазначив, що на даний час відповідачка фактично заперечує факт спільного проживання з позивачем, що, на думку позивача, у подальшому матиме негативний вплив на формування особистості їх спільної дитини, яка повинна знати та усвідомлювати той факт, що народилася у повноцінній сім'ї, та пославшись на ст.ст. 3, 141, 150 Сімейного кодексу України, просив суд встановити факт спільного проживання з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 2003 р. по квітень 2014 р. На підтвердження власної позиції позивач надав суду фотокартки, копії закордонних паспортів позивача і відповідачки, авіаквитків, розрахункових квитанцій, рахунків, накладних, особисті письмові записи позивача та інші документи, які, на його думку, свідчать про наявність фактичних шлюбних відносин між ним і відповідачкою в зазначений в позові період. Відповідачка - [PERSON], проти позову заперечувала, пославшись на те, що в період з 2003 р. по квітень 2014 р. вони з позивачем не проживали однією сім'єю, оскільки їх співмешкання не мало постійного характеру, вони не були пов'язані спільним побутом та не мали взаємних прав та обов'язків один до одного, притаманних подружжю, вона ніколи не ставилася до позивача як до чоловіка. Відповідачка вказувала, що вона з 2002 року до грудня 2013 року постійно проживала в належній їй на праві особистої приватної власності квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], де була прописана, тоді як позивач протягом цього часу був прописаний та проживав за іншою адресою: [ADDRESS]. Кожна з сторін мала окремий бюджет, яким розпоряджалася на власний розсуд. Витрати на утримання власних квартири, автомобілю (в тому числі й сплати кредиту за нього), їх ремонту та обладнання, оплату комунальних послуг, придбання одягу, їжі, ліків, подорожей, тощо відповідачка несла самотужки. Відповідачка і позивач часто проводили відпустки окремо один від одного. Протягом цього часу сторони мали стосунки з іншими партнерами. Державну реєстрацію розірвання шлюбу з дружиною - [PERSON] позивач здійснив 24 травня 2007 року. Пропозицію позивача вийти за нього заміж відповідачка відхилила. Відповідачка також зазначала, що період з 2002 до 2013 р.р. вона надавала юридичні послуги підприємствам, в яких директором та співзасновником був позивач, а тому деякий час її квартира використовувалася позивачем у якості офісу цих підприємств, а багато спільних з позивачем подорожей мали діловий характер. Відповідачка також вказала, що з народженням їх спільної з позивачем дитини [INFO] у їх стосунках майже нічого не змінилося, жодних зобов'язань щодо неї та дитини, як родини, позивач не мав та не виконував, особистої участі у вихованні дитини він майже не приймав, а тому в вересні - жовтні 2013 року вона остаточно припинила спілкування та співмешкання з ним. З урахуванням цих обставин та того, що позивачем в позові не зазначено, яке його особисте немайнове або майнове право порушено, не визнано або оспорюється та яким нормативним актом або договором передбачено спосіб захисту цього права, відповідачка просила суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] повністю. У судовому засіданні позивач, його представники підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] та її представник у судовому засіданні проти позову заперечували та просили у позові відмовити. Дослідивши матеріали справи, надані письмові докази, заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідка суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що в період з 26.09.1989 р. по 03.09.2015 р.р. позивач був зареєстрований за адресою: [ADDRESS], а відповідачка з 07.09.1999 р. і по цей час зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. З пояснень сторін також вбачається, що позивач та відповідачка познайомилися в 2002 році у зв'язку з наданням останньою юридичних послуг ТОВ «Золоті сторінки», співзасновником та директором якого є позивач, що тривало до 2013 року. Судом встановлено, що сторони в зазначений період в зареєстрованому шлюбі не знаходилися. [INFO] у сторін народилася дитина - донька [PERSON]. Даючи оцінку доводам позивача про наявність між ним і відповідачкою фактичних шлюбних відносин та наявність цивільного спору між сторонами, суд зазначає наступне. Правова підстава для встановлення юридичного факту проживання однією сім'єю з'явилася лише з набранням чинності Сімейним кодексом України 2003 року та Цивільним процесуальним кодексом України 2004 року, тобто з 1 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім'ю України, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, не передбачав положень про встановлення режиму окремого проживання чи встановлення факту проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу. Положеннями КпШС України (ст.ст. 2, 6, 6-1, 12, 13), який діяв до 01.01.2004 року, встановлено, що визнається тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану; реєстрація шлюбу встановлюється як в інтересах державних і громадських, так і з метою охорони особистих і майнових прав та інтересів подружжя і дітей, тільки такий шлюб породжує права і обов'язки подружжя, час виникнення цих прав і обов'язків визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану; при здійсненні прав і виконанні обов'язків, що виникають із шлюбних і сімейних відносин, громадяни повинні додержувати законів. Цивільний процесуальний кодекс України (у редакції 1963 року) передбачав можливість встановлення судовим порядком як факту, що має юридичне значення, перебування у фактичних шлюбних відносинах лише у встановлених законом випадках, якщо шлюб в органах запису актів громадянського стану не міг бути зареєстрований внаслідок смерті одного з подружжя (ст. 271, ст. 273 ч. 1 п. 5), в інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають. Отже, до 01 січня 2004 року (набрання чинності СК України) не було передбачено правового механізму встановлення факту спільного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки, які не перебували при цьому в зареєстрованому шлюбі та, діючи на свій розсуд, не врегулювали свої відносини відповідно до закону, тобто фактичне проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу між собою у період до 01.01.2004 р. було відсутнє в юридичному розумінні. Отже, фактичні шлюбні відносини не вважалися сімейними у період з 1996 року і до 1 січня 2004 року- часу набрання чинності Сімейним кодексом України від 10 січня 2002 р., якщо між жінкою та чоловіком, що перебували у таких відносинах, виникали спірні майнові питання, то вони вирішувалися за нормами цивільного законодавства України. Така правова позиція була викладена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13. Що ж стосується встановлення факту постійного проживання позивача з відповідачем з 1 січня 2004 по квітень 2014 року однією сім'єю без реєстрації шлюбу, то суд виходить із наступних положень чинного законодавства. Сімейне законодавство, а саме частини 1 та 2 статті 21 Сімейного кодексу України чітко визначають, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Водночас відповідно до частини першої статті 74 СК України у разі, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. З наведеного положення СК України вбачаються ознаки подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка була висловлена в постанові від 23 вересня 2015 року в справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. В постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц Касаційний цивільний суд зауважив, що для встановлення факту спільного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї, а покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення такого факту. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. З наведеного положення випливають ознаки подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї, наявність взаємних прав та обов'язків, усталених відносин, що притаманні подружжю, спільне проживання. Отже, само по собі співмешкання чоловіка і жінки протягом певного періоду не є достатнім для визнання факту спільного проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без шлюбу за відсутності інших ознак сім'ї . За положеннями ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. В той же час, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно, права на утримання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Згідно положень ч. 2 ст. 293, ч. 1 ст. 315 Цивільно-процесуального кодексу України справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу розглядаються судом в порядку окремого провадження. З аналізу ч. 6 ст. 294, ч. 4 ст. 315 ЦПК України вбачається, що у разі виникнення між сторонами спору про право, який вирішується в позовному провадженні, заінтересована особа, яка звертається до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, має право подати позов на загальних підставах. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В ч. 2 ст. 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів. . Отже, з огляду на викладене, законодавством визначено три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права. Невизнання цивільного права полягає у пасивному запереченні наявності в особи суб'єктивного цивільного права, яке безпосередньо не завдає шкоди суб'єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб'єктивного права. Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб'єктивне матеріальне право на їх задоволення. Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами вважаються будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових і електронних доказів, висновків експертів, показань свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 77 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Зі змісту позовної заяви [PERSON] та пояснень, наданих ним та його представниками в судовому засіданні, вбачається, що встановлення факту проживання однією сім'єю позивача з відповідачкою без реєстрації шлюбу в період з 2003 р. по квітень 2014 р. необхідно позивачу у зв'язку з невизнанням відповідачкою цього факту та задля унеможливлення негативного впливу на свідомість їх спільної дитини, формування її особистості, деформації її уявлень про сімейні цінності та погляди на феномен «родини», запобігання деформації поглядів на родинні відносини як такі, обрання правильних шляхів виховання її майбутніх дітей. Проте, в позовній заяві та в процесі судового розгляду справи позивачем не було зазначено, яке саме його особисте немайнове або майнове право або інтерес не визнається відповідачкою, а яким способом суд може захистити його. Наведені позивачем доводи ґрунтуються виключно на його особистому ставленні до стосунків із відповідачкою, на оціночних судженнях та припущеннях щодо можливого ставлення до цих відносин їхньої спільної малолітньої дитини в майбутньому, що не узгоджується з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України. Окрім того, твердження позивача про спільне проживання з відповідачкою, не є достатнім для визнання факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, без наявності інших ознак сім'ї, тим більш, що письмовими доказами та поясненнями сторін встановлено, що у період 2003 - 2014 роки позивач та відповідачка були зареєстровані за різними адресами. Посилання позивача на проведення з відповідачкою спільних поїздок, відпочинку, свят, про що надані суду копії фотографій, закордонних паспортів суд не вважає беззаперечними доказами наявності між ними фактичних шлюбних відносин, оскільки самі вони по собі, без належних підтверджень інших ознак факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без шлюбу, не є достатніми доказами, а можуть свідчити лише про наявність дружніх стосунків, періодичне спільне проведення вільного часу. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, що підтверджують придбання позивачем майна на користь сім'ї, витрачання коштів на спільні цілі, тощо. Так, з наявних матеріалах справи квитанцій вбачається, що платником платежу з поповнення поточного рахунку для погашення кредиту є [PERSON], тобто, що відповідачка самостійно сплачувала грошові кошти в рахунок погашення кредиту, а особисті записи позивача не підтверджені відповідними доказами фактичного здійснення ним зазначених в записах витрат на користь відповідачки або на спільні цілі. Допитана судом в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] беззаперечно не підтвердила факту перебування позивача та відповідачки у спірний період у фактичних шлюбних відносинах, не доповіла про факти, які б підтвердили проживання сторін саме однією сім'єю з веденням спільного господарства, побуту та бюджету. Таким чином, за наслідками оцінки наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності судом не встановлено факту порушення, невизнання або оспорювання цивільного права позивача, що б вимагало судовому захисту та необхідності встановлення факту спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed