Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

Позивач [PERSON] \~звернулась до\~ [PERSON] \~з позовом\~про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що вона з 1980 року проживає в Україні, набула право власності на житловий будинок з відповідними господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 0,0965 га, кадастровий номер 1412300000:04:008:0709, що належить Маріупольській міській раді. Вона зареєстрована та постійно мешкає у спірному будинку з 28 січня 1982 року і по теперішній час. [PERSON] є її рідним онуком. У 2016 році у відповідача виникли труднощі з місцем проживання та він звернувся до неї з проханням в`їхати до її будинку. Так як, вона є пенсіонером, особою похилого віку, проживала у будинку, який постійно потрібно підтримувати у належному стані та допомагати по господарству, розмір її пенсії мінімальний, тому вона погодилась, щоб її онук в`їхав до житлового будинку на умовах, якщо він буде їй допомагати по господарству, фінансово, а житловий будинок, перейде йому у власність одразу після її смерті. В подальшому, вона вважаючи, що укладає договір довічного утримання уклав з відповідачем договір дарування спірного будинку - свого єдиного житла. При укладанні оспорюваного договору вважала, що договором передбачені всі істотні умови договору довічного утримання, а саме обов`язок відповідача забезпечити позивача необхідним доглядом та забезпеченням в обмін на право власності на її будинок. Особисто позивач текст оспорюваного договору не читала, в зв`язку з тим, що вона не володіє українською мовою, при цьому нотаріус переклад договору на російську мову не здійснював, а ні усно, а ні письмово та не пояснив, що підписується договір дарування, а не договір довічного утримання. Вважає, що договір дарування укладений нею під впливом помилки та просить суд визнати недійсним договір дарування спірного будинку, визнати за нею право власності на спірний будинок. Позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні пояснив, що з 2007 року по 2010 рік він мешкав зі своєю бабусею [PERSON] . У 2010 році він одружився та переїхав у квартиру, розташовану у [ADDRESS] . У 2016 році позивачка запропонувала йому подарувати домоволодіння. Усі витрати при укладанні договору дарування були понесені відповідачем. Договір дарування посвідчувався приватним нотаріусом Чекідою О.А., який особисто зачитав текст договору при позивачці, а документи усно перекладались позивачці на російську мову. Згідно умов договору він сплачував половину платежів за комунальні послуги, та за спільною згодою з позивачкою, рахунки за комунальні послуги не перереєстровували. Третя особа, приватний нотаріус Чекіда О.А. у судовому засіданні пояснив, що зазначений договір він посвідчував особисто, усі документи перевірялись у день укладання договору дарування, істотні умови якого обговорювались відразу. Вислухавши сторін у справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає задоволенню. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.08.2018 року №134517331, [PERSON] , була власником будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 19.10.1977 року за №10246 та рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 26.10.2009 року. Відповідно до договору дарування житлового будинку від 18 жовтня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Чекіда О.А., зареєстрований в реєстрі за №2168 від 18.10.2016р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якого позивач передав відповідачу спірний будинок у власність з відповідними господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформації Центру надання адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради №54-126-406 від 16.08.2018 року, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 28.01.1982 року по теперішній час. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). З роз`яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом ст.744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Отже, як видно зі змісту ст.717 та ст.744 ЦК України договір дарування та договір довічного утримання мають різну правову природу та різні права та обов`язки сторін. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Суд вважає встановленим факт наявності волевиявлення позивача [PERSON] під час укладення нею договору на безоплатну передачу у власність відповідачу будинку, який є її житлом. Як вбачається із тексту договору дарування будинку, сторони підтвердили, що укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним і усвідомленим, відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. Договір не укладається під впливом тяжкої обставини та внаслідок його укладення не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб. Нотаріусом також роз`яснено умови законодавства щодо визнання правочинів недійсними, відповідно до ст.ст. 229-235, 717 ЦК України. Зазначено, що нотаріусом здійснено переклад тексту договору з української мови на російську мову. Таким чином, суд приходить до висновку, що під час укладення договору дарування нотаріусом було роз`яснено сторонам суть укладеного договору, правові наслідки його укладення, оскільки до суду не надано доказів на підтвердження зворотного. Щодо посилання позивача на той факт, що вона помилилась в природі договору, вважаючи, що укладає договір довічного утримання, то слід виходити з того, що правова природа дарування є зрозумілою та не потребує додаткових знань у галузі права. При цьому, виходячи з пояснень позивачки, вона розуміє відмінність договору дарування від договору довічного утримання. Також суд враховує наявність інших нотаріально посвідчених угод за участю позивачки. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року (справа №6-9 цс 13) відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України. Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Так, зміст правочину не суперечить, а ні актам цивільного законодавства, а ні інтересам держави або суспільства. Доказів щодо відсутності у позивачки необхідного обсягу цивільної дієздатності на час укладення договору, до суду надано не було, як не надано доказів того, що волевиявлення позивачки було не вільним, з огляду на те, що саме вона ініціювала укладення правочину. Той факт, що позивач продовжував оплачувати комунальні послуги за будинок не свідчить про те, що він не розумів значення укладеного ним правочину, оскільки продовжував користуватись такими послугами, та після укладення договору сторони продовжували спільно проживати у будинку. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Також суд враховує, що однією з підстав звернення до суду з зазначеним позовом у серпні 2018 року є виникнення неприязних відносин між позивачкою та відповідачем. Таким чином, оцінюючи зібрані докази по справі в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв`язку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки ті обставини, які викладені позивачем в обґрунтування своїх вимог, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. На підставі ст.129 Конституції України, ст. 203, 229, 717 ЦК України,

Outcome: dismissed