Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], про поділ спільного майна подружжя, в якому, з урахуванням уточнень, прийнятих судом до розгляду просив суд: визнати автомобіль ЗАЗ Lanos-CKD TF696P20, 2009 року випуску, держаний номерний знак [NUMBER], спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON], в порядку розподілу сумісного майна подружжя, 1/2 частину вартості автомобіля ЗАЗ Lanos-CKD TF696P20, 2009 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], який був нею проданий 28.02.2012 року за 37860,55 грн., в сумі 18930,27 грн., інфляційні витрати від цієї суми за 2012-2015 рр. та за січень 2015 року в розмірі 13137,61 грн., а всього 32067,88 грн.; виділити [PERSON] в натурі з сумісного майна, в порядку розподілу спільного майна подружжя: холодильник Bosch вартістю 12000,00 грн.; пральну машину Bosch вартістю 7500,00 грн., генератор вартістю 6000 грн.; виділити [PERSON] в натурі з сумісного майна, в порядку розподілу спільного майна подружжя: кухонний гарнітур вартістю 11000,00 грн.; шафу купе вартістю 3500,00 грн.; письмовий стіл вартістю 2000 грн.; газонокосарку вартістю 3500 грн.; душову кабіну Apollo вартістю 10000 грн.. Позивач та його представник [PERSON], який діє на підставі угоди про надання правової допомоги, у судовому засіданні підтримали позов з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, та просили суд його задовольнити. Відповідач у судовому засіданні заперечувала проти позову, посилаючись на те, що автомобіль ЗАЗ Lanos-CKD TF696P20, 2009 року випуску, держаний номерний знак [NUMBER] є її особистою власністю, оскільки він хоча і був придбаний нею у шлюбі з позивачем але за її особисті кошти. Крім того, стверджує, що грошові кошти від продажу цього автомобіля в сумі 8000 грн. та 2400 долатів США були передані матері позивача [PERSON] в рахунок їхнього з позивачем боргу та решта грошових коштів була витрачена на потреби сім'ї. Стосовно виділення [PERSON] в натурі з сумісного майна, в порядку розподілу спільного майна подружжя: холодильника Bosch та пральної машини Bosch заперечувала, посилаючись на те, що вказана побутова техніка була придбана нею після розірвання шлюбу з позивачем, щодо генератора вартістю 6000 грн. - вказала, що він був придбаний в період шлюбу, проте з визначеною позивачем його вартістю категорично не згодна та вважає її завищеною. Стосовно вимог позивача про виділення їй в натурі з сумісного майна, в порядку розподілу спільного майна подружжя: шафи купе та письмового столу заперечувала, посилаючись на те, що ці меблі придбані її матір'ю за власні кошти та були подаровані їхньому спільному з позивачем сину. Стосовно вартості кухонного гарнітуру, газонокосарки та душової кабіни Apollo, визначеної позивачем у позові, заперечувала, посилаючись на те, що вона дуже завищена позивачем та не відповідає дійсній вартості вказаних предметів. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення позивача, його представника, відповідача, допитавши свідків, суд вважає необхідним зазначити наступне. Судовим розглядом встановлено, що з 11.08.2001 року [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який був зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Орджонікідзевського районного управління юстиції м. Харкова, актовий запис № 310, який розірваний за рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19.04.2012 року (том І а.с. 7). Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], відносно якого рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23.11.2015 року [PERSON] позбавлений батьківських прав (том ІІ, а.с. 13). Матеріали справи свідчать, що за час шлюбу на підставі Рахунку-Фактури № [NUMBER] від 17.07.2009 року [PERSON] придбаний автомобіль ЗАЗ Lanos-CKD TF696P20, 2009 року випуску, № кузова [NUMBER] вартістю 78100,00 грн. (том І, а.с. 9). Згідно з довідкою Торгівельної фірми «Автолюбитель» від 28.02.2012 року вих. № 19/023642, автомобіль ЗАЗ Lanos-CKD TF696 державний номерний знак [NUMBER], власником якого по технічному паспорту була [PERSON], за договором купівлі-продажу був реалізований 28.02.2012 року за 37860,55 грн. (том І, а.с. 35). Засади шлюбу, а також особисті немайнові та майнові права і обов'язки подружжя, визначає Сімейний кодекс України (далі - СК України). Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Статтею 63 СК України, встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними. На підставі наведеного, автомобіль ЗАЗ Lanos-CKD TF696P20, 2009 року випуску, держаний номерний знак [NUMBER] є об'єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON]. Заперечення відповідача проти вказаних обставин суд вважає безпідставними. Так, [PERSON] пояснювала, що спірний автомобіль був придбаний за рахунок її особистих коштів, які були нею зароблені. Проте вказані доводи сторони відповідача суд вважає необґрунтованими, оскільки вони не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON], який є рідним братом позивача, повідомив суду, що автомобіль ЗАЗ Lanos-CKD придбаний сторонами у шлюбі, та на даний час ним користується тільки [PERSON]. Свідок [PERSON]., яка проживає з 2009 року з рідним братом позивача у цивільному шлюбі, пояснила суду, що автомобіль ЗАЗ Lanos-CKD придбаний сторонами у шлюбі. У її присутності мати позивача [PERSON] надавала [PERSON] та [PERSON] 1000 доларів США на оформлення цього автомобіля. Також вказала, що на даний час автомобілем користується тільки [PERSON]. Свідок [PERSON], який є другом позивача, повідомив суду, що він був присутній під час придбання [PERSON] та [PERSON] автомобіля ЗАЗ Lanos-CKD та вони консультувались у нього з приводу його придбання. За твердженням свідка, в період з 2009 року по 2011 рік на цьому автомобілі їздив [PERSON], а на цей час автомобілем користується тільки [PERSON]. Згідно з ч. 1 ст. 69, ст. 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжі частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Право подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя визначено ст. 65 СК України. Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. При цьому, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 ст. 61 СК України) та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном (ст. 63 СК України). Таким чином, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості майна, яке відчужено в період зареєстрованого шлюбу між ними у тому випадку, зокрема якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби. Вказане узгоджується із роз'ясненнями п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з якими у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Указані обставини мають бути встановлені судом за результатами належної оцінки тих доказів, які надані сторонами, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення і суд має оцінити належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 212 ЦПК України). Звертаючись до суду позивач вказував, що він не був обізнаний про наміри відповідача відчужити спірний автомобіль та не надавав ані письмової, ані нотаріальної посвідченої згоди на таке відчуження. Крім того, зазначив, що автомобіль був відчужений [PERSON] менш, ніж за два місяці до ухвалення рішення суду про розірвання шлюбу між ними, та на час його відчуження він з січня 2012 року фактично не мешкав із відповідачем та проживав у своєї матері [PERSON], що не заперечувалось відповідачем. Відповідач стверджувала, що позивачу було відомо про її наміри продати спірний автомобіль, оскільки необхідно було погасити борг перед матір'ю позивача [PERSON], та наголосила, що автомобіль вона продала своєму синові від першого шлюбу, про що позивачу було відомо. Разом з тим, необізнаність позивача про наміри відповідача відчужити спірний автомобіль підтверджується відсутністю його згоди на відчуження цього автомобіля. Позивач наголосив, що не заперечувалось відповідачем у справі, що частина грошових коштів від продажу спірного автомобіля в сумі 8000 грн. була передана матері позивача [PERSON] в рахунок боргу, що також підтверджується показаннями свідка [PERSON], та письмовою розпискою останньої, оригінал якої міститься в матеріалах справи (том ІІ, а.с. 9). Суд критично оцінює посилання відповідача на те, що нею, крім 8000 грн. повернутих після продажу спірного автомобіля за розпискою матері позивача [PERSON], передано останній ще 2400 доларів США, оскільки вказане твердження не підтверджено жодними належними та допустимими доказами. Таким чином, звертаючись до суду із позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя, яке було відчужено одним із подружжя за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, позивач спростував презумпцію, відповідно до якої при вчиненні правочину один із подружжя діє за згодою другого з подружжя (ч. 2 ст. 65 СК України) та в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Судовим розглядом встановлено, що рішення про відчуження спірного автомобіля приймалося [PERSON] одноособово, не в інтересах сім'ї, вказаний автомобіль проданий її сину від першого шлюбу, користується цим автомобілем відповідач, кошти від продажу вказаного автомобіля лише частково були витрачені на повернення боргу матері позивача [PERSON]. Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст.ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також надання оцінки всім доводам сторін у справі, що також є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50). З урахуванням суми грошових коштів у розмірі 8000 грн., яка була повернута в рахунок боргу подружжя матері позивача [PERSON] з грошових коштів, отриманих відповідачем від продажу автомобіля ЗАЗ Lanos-CKD TF696P20, 2009 року випуску, держаний номерний знак [NUMBER], суд вважає, що позивач має право на стягнення з відповідача частини грошових коштів в порядку розподілу сумісного майна подружжя, одержаних останньою від продажу вказаного автомобіля. Разом з тим, суд вважає, що позовна вимога позивача про стягнення з відповідача цієї суми з урахуванням нарахованої ним суми інфляційних витрат від цієї суми за 2012-2015 року та за січень 2015 року в розмірі 13137,61 грн., є безпідставною та такою, що не ґрунтується на вимогах закону. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Враховуючи, що правовідносини, що склалися між сторонами є сімейними, а не зобов'язальними, правових підстав для застосування ст. 625 ЦК України в даних правовідносинах немає. Відповідно до чч. 2, 3 ст. 70 Сімейного кодексу України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Суд вважає, що є обставини для відступлення від засад рівності часток подружжя та часткового задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача частини грошових коштів в порядку розподілу сумісного майна подружжя, одержаних останньою від продажу автомобіля ЗАЗ Lanos-CKD TF696P20, 2009 року випуску, держаний номерний знак [NUMBER], з відступленням від рівності часток подружжя у спільному сумісному майні подружжя, оскільки на утриманні відповідача знаходиться неповнолітній син позивача та відповідача - [PERSON], [INFO], який має хронічне захворювання, відповідач не дбає про матеріальне забезпечення дитини, ухиляється від сплати аліментів, і з цих підстав його рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23.11.2015 року було позбавлено батьківських прав відносно дитини [PERSON] (том ІІ, а.с. 10-12, 13, 14, 15). Тому, суд вважає необхідним частково задовольнити позовну вимогу та стягнути з відповідача на користь позивача 1/3 одержаних [PERSON] грошових коштів від продажу автомобіля ЗАЗ Lanos-CKD TF696P20, 2009 року випуску, держаний номерний знак [NUMBER], з урахуванням повернутої матері позивача суми грошових коштів у розмірі 8000 грн., в сумі 9953,52 грн. (37860,55 грн. - 8000,0 грн. / 3). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив визнати автомобіль ЗАЗ Lanos-CKD TF696P20, 2009 року випуску, держаний номерний знак [NUMBER], спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON], в порядку розподілу сумісного майна подружжя, 1/2 частину вартості цього автомобіля, який був нею проданий 28.02.2012 року за 37860,55 грн.. Слід зазначити, що набуте під час шлюбу майно створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності на майно, незалежно від того, на кого з подружжя оформлені правовстановлюючі документи на це майно. Тому, звертаючись до суду з позовною вимогою про визнання спільною сумісною власністю подружжя набуте за час шлюбу між сторонами спірне майно, позивач помилково вважає, що для стягнення на користь одного з подружжя частини вартості майна, яке відчужено в період зареєстрованого шлюбу між ними у тому випадку, зокрема якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби, потребує попереднього визнання права спільної сумісної власності на це майно, у зв'язку з чим вимоги в цій частині позову суд вважає безпідставними. Стосовно позовних вимог про виділення [PERSON] в натурі з сумісного майна, в порядку розподілу спільного майна подружжя: холодильника Bosch вартістю 12000,00 грн.; пральної машини Bosch вартістю 7500,00 грн., генератора вартістю 6000 грн.; та виділення [PERSON] в натурі з сумісного майна, в порядку розподілу спільного майна подружжя: кухонного гарнітуру вартістю 11000,00 грн.; газонокосарки вартістю 3500 грн.; душової кабіни Apollo вартістю 10000 грн., суд вважає необхідним зазначити наступне. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв, норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою. У судовому засіданні позивач наполягав, що холодильник Bosch, пральна машина Bosch, генератор кухонний гарнітур, газонокосарка, душова кабіна Apollo придбані у шлюбі за спільні кошти подружжя, та це майно знаходиться у будинку, де мешкає відповідач з дитиною. Проте документального підтвердження придбання вказаного майна позивачем суду не надано. Відповідач, у свою чергу, визнала, що вказане майно знаходиться за місцем її мешкання, проте заперечувала факт придбання холодильника Bosch, пральної машини Bosch та газонокосарки в період шлюбу, стверджувала, що вона придбала це майно вже після розірвання шлюбу з позивачем, однак підтверджуючих цю обставину документів суду також не надала. Крім того, стверджувала, що визначена позивачем вартість вищевказаного всього майна значно завищена та не відповідає його дійсній вартості. Згідно з п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. В судовому засіданні визначена стороною позивача вартість спільного сумісного майна виходячи з ціни на час його придбання, стороною відповідача заперечувалася. Проте від призначення по справі судово-товарознавчої експертизи для визначення дійсної вартості спірного майна з урахуванням зносу [PERSON] відмовився. На підставі наведеного в задоволенні цієї частини позову суд вважає необхідним відмовити через недоведеність. Стосовно позовної вимоги позивача про виділення [PERSON] в натурі з сумісного майна, в порядку розподілу спільного майна подружжя: шафи купе вартістю 3500,00 грн. та письмового столу вартістю 2000 грн., суд вважає необхідним зазначити, що згідно з товарним чеком від 29.08.2009 року [PERSON] (матір'ю відповідача) були оплачені: шафа купе вартістю 2600,00 грн. та стіл письмовий вартістю 1860,00 грн.. Крім того, у вказаному товарному чеку зазначено, що доставка та встановлення цих меблів здійснені за адресою: [ADDRESS] [PERSON] (відповідачу) (том ІІ, а.с. 37). В ході розгляду справи сторони підтвердили, що у будинку міститься одна шафа купе та один письмовий стіл. З урахуванням викладеного, суд вважає, що позивачем не доведено, що вказане майно було набуте за спільні кошти подружжя, а тому воно не є спільною власністю подружжя, та не підлягає розподілу, у зв'язку з чим, суд вважає, що в цій частині заявлених позовних вимог належить відмовити. Відповідно до ч. 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути судовий збір в сумі 17,39 грн. з відповідача пропорційно до розміру задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial