Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідача Личаківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції про зняття арешту з майна та скасування заборони на відчуження. Позов мотивує тим,що є власником квартири [ADDRESS]. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно,Державного реєстру Іпотек,Єдиногоренєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна щодо об»єкта, на належну їй квартиру 16.03.2003 року відділом Личаківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції накладено арешт. Вказує,що арешт накладено у зв»язку з виконанням рішення суду про стягнення з неї заборгованості перед ЛМКП «Львівтеплоенерго», однак заборгованість нею була погашена добровільно. На звернення до відповідача її було повідомлено про те, що зняти арешт з належного їй майна не виявляється можливим, оскільки виконавче провадження згідно якого було накладено арешт на майно є знищеним. Зазначає, що арешт майна порушує її права та законні інтереси як власника майна, оскільки обмежує її права щодо користування та розпорядження майном. Тому просить ухвалити рішення про зняття арешту з квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], виключення з єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна записи про накладення арешту на майно. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, дала пояснення аналогічні наведеним мотивам позову,просила позов задоволити. Представник відповідача Личаківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції в судове засідання не з»явився, подав до суду заяву, згідно якої просить проводити судовий розгляд справи в його відсутності. Заслухавши пояснення позивача, оцінивши в сукупності зібрані в справі докази, суд приходить до висновку про те,що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав: В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про право власності №610 від 28 листопада 2002 року (а.с.16) квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачці [PERSON]. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухомк майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно,Державного реєстру Іпотек,Єдиногоренєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна щодо об»єкта, на вказану вище квартиру 16.03.2003 року відділом Личаківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції накладено арешт (а.с.4). Листом начальника Личаківського ВДВС Львівського МУЮ від 29.09.2016 р. (а.с.6) позивачку повідомлено,що скасувати арешти на належне їй майно накладений згідно повідомлення №2-2875 від 16.06.2003 р. не виявляється можливим, оскільки дане виконавче провадження знищено за закінченням терміно зберігання Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ч. 2 ст. 16 ЦК України визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В пункті 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ „Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 № 5 роз»яснено, що право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст.ст. 3 і 4 ЦПК України). При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України „Про виконавче провадження. Згідно ст. 1 Закону України „Про виконавче провадження від 21.04.1999 № 606-XIV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі рішення). У ч. 1 ст. 50 Закону України „Про виконавче провадження передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, повязаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у звязку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Як зазначає в мотивах позовної заяви позивач арешт на її майно було накладено в межах виконавчого провадження про стягнення з неї заборгованості на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго», яку нею погашено добровільно та станом на 03.10.2016 р. заборгованість у позивачки відсутня (а.с.5). Однак позивачкою не представлено даних про те, що оспорюваний нею арешт майна накладено саме в межах виконавчого провадження, на яке вона вказує в своїй позовній заяві, крім того,не було надано доказів того, що позивачем, було вжито всіх заходів у межах виконавчого провадження для зняття арешту з майна, тому позов є передчасним та до задоволення не підлягає. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed