Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що 06.08.2006 року сторони зареєстрували шлюб у Великокиріївській сільській раді Бершадського району Вінницької області, актовий запис за №11, який на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19.10.2012 року було розірвано. Від спільного шлюбу у сторін є донька [PERSON], [INFO]. Однак, сторонами не вирішено питання про поділ майна набутого у шлюбі, а саме однокімнатної квартири [ADDRESS], яка була придбана під час шлюбу подружжям за їх спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22.04.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №615. А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом, в якому позивач просив поділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS], стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати, а саме 1828 грн. судового збору, 675,36 грн. витрат за проведення судової експертизи та 2 000 грн. за надання правової допомоги. В судовому засіданні представник позивача - адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представник відповідачки за довіреністю [PERSON] позовні вимоги не визнала та просила у задоволенні останніх відмовити. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 06.08.2006 року сторони зареєстрували шлюб у Великокиріївській сільській раді Бершадського району Вінницької області, актовий запис за №11, який на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19.10.2012 року у цивільній справі №212/11098/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу було розірвано (а.с.4). Від спільного шлюбу у сторін є донька [PERSON], [INFO], згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого В РАЦС Вінницького МУЮ Вінницької області 13.07.2009 року (а.с.5). Під час шлюбу сторонами було набуте майно - однокімнатна квартира [ADDRESS], згідно договору купівлі-продажу від 22.04.2010 року, укладеного між [PERSON] - продавцем та [PERSON] - покупцем, та посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №615 (а.с.32-33) та право власності на яку зареєстровано КП «ВМБТІ» 12.05.2010 року за №805/8642 в книзі 166, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «ВМБТІ» №26100084 від 12.05.2010 року (а.с.34). Згідно ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.2 ст.60 СК України). Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.2 ст.370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ч.3 ст.372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Тому, суд, приходить до висновку, що частки сторін у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] складають по 1/2 частці кожного, а відтак позов в цій частині підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідачки на користь позивача вартість понесених судових витрат, то суд приходить до висновку про часткове задоволення даних вимог з наступних міркувань. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Зокрема, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз (ч.3 ст.79 ЦПК України). Так, відповідно до ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно з ч.1 ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Як вбачається з матеріалів справи участь у справі приймав адвокат [PERSON] на підставі договору на здійснення інформаційно-юридичного обслуговування (а.с.23). Однак, представником позивача суду не надано оригіналів квитанцій до прибуткового касового ордеру, підписаних і завірених печаткою щодо підтвердження факту понесення таких витрат позивачем, окрім того не надано акту виконаних робіт. Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають ріні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Суд, оцінюючи допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовна вимога позивача про стягнення з відповідачки витрат на правову допомогу в розмірі 2 000 грн. не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягає. Однак, в силу ст.ст.79, 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 1 828 грн., згідно квитанції №8931.220.3 від 24.02.2014 року на суму 1 388,00 грн. та квитанції №9549.79.1 від 06.10.2014 року на суму 440,00 грн., та витрати за проведення судової експертизи в розмірі 675,36 грн., згідно квитанції №0.0.285362433.1 від 04.08.2014 року. На підставі викладеного та

Outcome: partial