Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності, про визнання їх такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] та такими, що підлягають зняттю з реєстрації місця проживання, посилаючись на те, що відповідачі не проживають у даному житлі без поважних причин з травня 2012 року, тому вважає, що відповідачів може бути визнано судом такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням. У судовому засіданні представник позивача [PERSON], що діє на підставі довіреності, позовні вимоги підтримала, суду пояснила, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими спорудами, розташованими за адресою: [ADDRESS] У травні 2007 року за його згодою та згодою його сім'ї до вказаного будинку в якості наймачів вселилися [PERSON] та [PERSON]. Місце їх проживання у будинку було зареєстровано 28.10.2011 року Авдіївським МВ ГУМВС України в Донецькій області. Приблизно у травні 2012 року відповідачі виїхали із житлового будинку на інше постійне місце проживання і зараз мешкають у місті Ясинуватій, однак точна адреса їх проживання позивачу не відома, оскільки з ними не спілкується. Відповідачі не являються членами сім'ї позивача, будинком не користуються, добровільно відмовились від права користування жилим приміщенням у вказаному будинку. В той же час місце їх проживання до теперішнього часу зареєстровано у належному позивачу житловому будинку за вказаною адресою. За таких обставин просила позов задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з'явились, про день, місце і час слухання справи були судом повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. У відповідність з вимогами ст. 224 ЦПК України у випадку неявки відповідача в судове засідання, сповіщеного судом належним чином, і від якого не надійшло заяви про причини його неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого розгляду справи. Оскільки представник позивача не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку, і відповідачі у справі не повідомили суд про причини своєї неявки, будучи при цьому повідомленими належним чином, у суду маються підстави для постанови заочного рішення відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухав пояснення представника позивача, дослідив матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. На підставі досліджених доказів судом встановленні наступні обставини. Судом встановлено, що житловий будинок з господарськими спорудами, розташованими за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору дарування від 20 березня 1986 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Ясинуватської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 725, зареєстрованого Бюро технічної інвентаризації м. Донецька 27.03.1986 р. за № 370. Відповідно до записів у домовій книзі на теперішній час в будинку [ADDRESS] зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON]. Відповідачі у справі членами сім'ї позивача не являються та були зареєстровані у спірному будинку зі згоди позивача та членів його родини. Також встановлено, що приблизно у травні 2012 року відповідачі виїхали із житлового будинку на інше постійне місце проживання і зараз мешкають у місті Ясинуватій Донецької області, однак точна адреса їх проживання позивачу не відома, оскільки він з ними не спілкується. Згідно ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 107 Житлового кодексу України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Частиною 1 статті 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до наведених вище норм цивільного законодавства України у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном. Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу України власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права. У даному випадку право користування чужим майном надається відповідно до ст. 156 ЖК України, але відповідачі не є членами сім'ї позивача і втратили право користування житловим приміщенням у будинку, що належить йому на праві власності. Разом з тим, реєстрація відповідачів у будинку позивача перешкоджає його вільному користуванню та розпорядженню належним майном, порушує право власності. Відповідно до ст. 7 Закону України N 1382-IV від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Аналогічний порядок зняття з реєстраційного обліку передбачений пунктом 14 Тимчасового порядку реєстрації фізичних осіб за місцем проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 січня 2003 року № 35. Згідно ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Проаналізувавши зібрані в справі докази в їхній сукупності, суд дійшов висновку, що відповідачі втратили право користування житловим приміщенням у належному позивачу житловому будинку та підлягають визнанню їх такими, що підлягають зняттю з реєстраційного обліку місця проживання за адресою: [ADDRESS] у зв'язку з вибуттям на інше постійне місце проживання.

Outcome: approved