Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача товариства власників гаражів №2 про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії, який в процесі судового розгляду збільшив, мотивуючи свої вимоги тим, що у товаристві власників гаражів №2 (надалі ТВГ №2) на праві приватної власності позивачу належить цегляний гараж №48, до якого з електромережі ТВГ №2 підведено електричне живлення, облік споживання електричної енергії здійснюється індивідуальним електричним лічильником. У звязку з похилим віком і незадовільним станом здоровя позивач рідко користується зазначеним гаражем, а відтак витрати електричної енергії стали обмеженими. Однак, в кінці 2014 року зазначений гараж позивача було знеструмлено без звірки показів лічильника та попередження відповідачем, хоча оплата за електричну енергію позивачем здійснена наперед. А тому, з метою захисту своїх законних прав та інтересів позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати знеструмлення гаража №48 неправомірним; зобовязати відповідача негайно відновити постачання електричної енергії до гаража №48; стягнути з відповідача на користь позивача 5\~000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні позивач [PERSON] збільшені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представники відповідача [PERSON], адвокат [PERSON] позовні вимоги не визнали та в задоволенні останніх просили відмовити. Окрім того, просили стягнути з позивача на користь відповідача понесені судові витрати, які складаються із витрат на правову допомогу у розмірі 950,00 грн. Заслухавши пояснення сторін, показання свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних міркувань. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Так, в судовому засіданні обєктивно встановлено та сторонами не оспорюється, що позивач являється власником гаража під №48, який розташований в ТВГ №2, та знаходиться за адресою: м. Вінниця, Сабарівське шосе, 1-а, згідно договору дарування гаража від 13.06.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №5-888, котрий раніше належав на праві власності батькові позивача [PERSON] (а.с.2). Як вбачається з пояснень сторін в судовому засіданні до гаража, належного позивачу, підведено електричну енергію, облік споживання електричної енергії здійснюється індивідуальним електричним лічильником. Натомість, договір про постачання електричної енергії №647 від 13.05.2009 року укладено між ВАТ «АК Вінницяобленерго» в особі директора «СО Замостянські електричні мережі» [PERSON] та Товариством власників гаражів №2 в особі голови правління [PERSON] (а.с.33-39). Згідно довідки ТВГ №2 від 09.06.2015 року №25 вбачається, що станом на 15.06.2015 року позивач [PERSON] не являється членом ТВГ №2, оскільки 17.06.2014 року за несплату коштів на утримання гаража №48, належний йому згідно договору дарування, він був виключений із складу членів ТВГ №2. На вищезазначену дату [PERSON] заборгував ТВГ №2\~780,00 грн., а саме: за 2012 рік 30 грн., 2013 рік 375 грн.; 2014 рік 375 грн., а всього 780,00 грн. Окрім цього, з 2005 року [PERSON] не сплачує відповідні кошти за використану електричну енергію, останній раз він заплатив 2,75 грн. 29.08.2005 року. В доступі до лічильника, який розміщений в приміщенні гаражу №48 електрику ТВГ №2 з боку [PERSON] здійснюються всілякі перешкоди, а тому встановити останні показники використаної електричної енергії не можливо (а.с.19). Вищевикладені обставини також підтверджуються [PERSON] про припинення подачі електроенергії від 13.01.2015 року, складеним комісією в складі: членів правління ТВГ №2 [PERSON], [PERSON] та електрика [PERSON] (а.с.26) та показаннями в судовому засіданні свідка [PERSON], який працює електриком ТВГ №2. Так, дійсно, в судовому засіданні достеменно встановлено, що з карточки обліку члена ТВГ №2 [PERSON] вбачається, що остання проплата за спожиту електричну енергію позивачем була здійснена у 2005 році у розмірі 2,72 грн. за показник електричного лічильника 0332 (а.с.20). Однак, під час розгляду даної справи комісією в складі: голови правління ТВГ №2 [PERSON], члена товариства [PERSON], електрика [PERSON] та власника гаража [PERSON] 19.06.2015 року здійснено перевірку технічного стану електрообладнання та зняття показників електролічильника у гаражі №48, що розташований у ТВГ №2, під час якої встановлено, що: лічильник марки СО-2М №38485781, 1967 року виготовлення, останні показники зафіксовані 0322, лічильник опломбований; повірка лічильника державною лабораторією за період експлуатації не проводилась; приміщення гаражу не відповідає правилам протипожежної безпеки (а.с.40). Таким чином, в ході судового розгляду встановлено, що показник лічильника позивача в даний час становить 0322, тоді як позивачем сплачено за використану електричну енергію по показник 0332 включно, а відтак у позивача фактично відсутня заборгованість за використання електричної енергії. Натомість, відсутність повірки лічильника в передбаченому законом порядку та не відповідність приміщення гаражу правилам протипожежної безпеки не є самостійною підставою для знеструмлення приміщення гаражу, до того ж без попередження. Окрім того, згідно п.6.1.1. договору про постачання електричної енергії електропостачання споживача може бути обмежено або припинено постачальником (ВАТ «АК Вінницяобленерго» в особі Замостянські ЕМ) без попередження у разі: виникнення аварійних ситуацій в електроустановках постачальника; споживання електроенергії споживачем після закінчення дії цього договору; приєднання споживачем струмоприймачів поза розрахунковими засобами обліку; самовільного внесення змін у схеми обліку електроенергії. У разі незадовільного стану електроустановок споживача, що загрожує аварією, пожежею, створює загрозу життю, а також при невиконанні вимог щодо усунення недоліків в електроустановках споживача за приписом представників державних органів, на які покладені відповідні обовязки згідно з чинним законодавством (п.6.1.4.). Разом з тим, будь-яких підстав, передбачених п.6.1.1, п.6.1.4 договору про постачання електричної енергії, для припинення електропостачання позивачу до його гаражу, суд не вбачає. Окрім того, суд звертає увагу, що таким правом наділений виключно постачальник, яким являється ВАТ «АК Вінницяобленерго» в особі Замостянські ЕМ, а не відповідач, а відтак права позивача як власника гаража дійсно порушені. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 321 ЦК України\~встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. З огляду на вищевикладене, суд вважає за можливе позов в частині визнання знеструмлення гаража №48 визнати неправомірним та зобовязання негайно відновити постачання електричної енергії до гаража №48 задовольнити частково, визнавши знеструмлення гаража №48, який розташований в Товаристві власників гаражів №2, що знаходиться за адресою: м. Вінниці, вул. Сабарівське шосе, 1А, та належить на праві приватної власності [PERSON] неправомірним; зобовязавши Товариство власників гаражів №2 відновити постачання електроенергії до гаража №48, який розташований в Товаристві власників гаражів №2, що знаходиться за адресою: м. Вінниці, вул. Сабарівське шосе, 1А, та належить на праві приватної власності [PERSON]. Щодо негайного відновлення постачання електричної енергії до гаража №48, належного позивачу, то в цій частині позов не підлягає задоволенню, оскільки стаття 367 ЦПК України містить виключний перелік рішень у справах, в яких суд допускає рішення до негайного виконання. Проте, даний перелік не містить у собі рішення у справах про зобовязання відновлення постачання електроенергії, тощо. Що ж стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 5 000 грн., то суд вважає за можливе в задоволенні позову в цій частині відмовити з наступних міркувань. Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2 ст. 23 ЦК України). В той же час, ч.1 п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Однак, позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про завдання відповідачем їй моральної шкоди та, якщо остання дійсно була завдана, то в чому вона полягала. Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що заявлені вимоги позивача в частині стягнення моральної шкоди не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.4 ст.88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Зокрема, до витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (ч.3 ст.79 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Відповідно до ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. З матеріалів справи встановлено, що правову допомогу відповідачу надавав адвокат [PERSON] (а.с.49), згідно акту-розрахунку виконаних робіт (наданих послуг) по правовій допомозі від 08.07.2015 року та який отримав від відповідача винагороду за надання правової допомоги у розмірі 950 грн., згідно квитанції №54-в від 08.07.2015 року (а.с.48). Оскільки, позивач звільнений від сплати судового збору як інвалід війни на підставі п.8 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», суд вважає за можливе судові витрати, а саме витрати на правову допомогу у розмірі 316 грн., понесені товариством власників гаражів №2, компенсувати за рахунок держави пропорційно до задоволеної частини вимог. Окрім того, судові витрати у розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. підлягають стягненню з відповідача на користь держави, оскільки у відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Також, суд звертає увагу, що визначаючи розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача в дохід держави, суд враховує положення п.13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», якщо в позовній заяві обєднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, повязані між собою, судовий збір сплачується окремо з кожної із таких вимог (або загальною сумою). На підставі викладеного,

Outcome: partial