Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовує тим, що 17 вересня 2001 року між ним з однієї сторони та [PERSON] , [INFO] , з іншої сторони, був укладений договір купівлі-продажу 4/15 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . На даний час [ADDRESS] за рішенням Синельниківської міської ради перейменована у вулицю Затишну. Згідно даного договору позивач передав [PERSON] 7 000 гривень, а він в свою чергу передав позивачу у власність зазначене нерухоме майно та правовстановлюючі документи на нього і зобов`язався вчинити дії, необхідні для нотаріального оформлення укладеного між ними договору купівлі-продажу, що підтверджується договором купівлі-продажу та розпискою про отримання грошових коштів. Зі свого боку позивач виконав усі умови договору, передавши [PERSON] грошові кошти та отримавши у власність житловий будинок, проте [PERSON] постійно посилаючись на брак вільного часу на відвідування нотаріуса свої зобов`язання здійснити дії, необхідні для нотаріального оформлення договору, передбачені договором не виконав, а приблизно через рік помер. Фактично позивач володіє даним будинком з 2001 року, на свій розсуд та за власні кошти робить у ньому ремонт і облаштовує, проживає позивач також у цьому будинку. 07 жовтня 2011 року позивач також придбав 1/3 частину даного будинку на підставі нотаріально посвідченого договору дарування. Фактично 1/3 частина будинку, яка належить позивачу за договором дарування від 07.10.2011 року та 4/15 частини житлового будинку, які він придбав 17.09.2001 року є єдиним цілим. У зв`язку з вищенаведеним просить визнати дійсним договір купівлі-продажу 4/15 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладений 17 вересня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] . Визнати за ним право приватної власності на 4/15 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . До початку судового засідання представник позивача [PERSON] надав заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю та просить задовольнити. Представник відповідача- Синельниківської міської ради Ковтун А.О. у судове засідання не з`явилась, надала заяву, в якій просила розглядати справу без її участі. Рішення прийняти відповідно до вимог чинного законодавства. Суд, вивчивши та оцінивши у сукупності матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного. З матеріалів архівної справи №3391 КП Синельниківського МБТІ вбачається, що 4/15 частини житлового будинку, який розташований по [ADDRESS] , належить [PERSON] на підставі Договору дарування частини жилого будинку, посвідченого приватним нотаріусом Синельниківського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Ситник О.В. 28 серпня 2001 року та зареєстрованого в реєстрі за №2567. 17 вересня 2001 між позивачем [PERSON] та продавцем [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу нерухомого майна 4/15 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Факт отримання відповідачем [PERSON] від позивача [PERSON] грошових коштів за продаж нерухомого майна 4/15 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , підтверджується розпискою [PERSON] від 17 вересня 2001 на суму 7000 грн. Вказаний договір укладено шляхом складання розписки та в подальшому нотаріально не посвідчувався. В той же час, позивач позбавлений можливості розпорядження своїм майном з огляду на положення ст.227 ЦК УРСР 1963 року. Цивільні відносини по даній справі виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України від 01 січня 2004 року, а саме договір купівлі-продажу 4/15 частин житлового будинку було укладено 17.09.2001 року, тому на дані правовідносини поширюється дія норм Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року. При укладенні договору сторони угоди узгодили всі її істотні умови і виконали свої зобов`язання, але не здійснили нотаріального посвідчення цього договору, як того вимагала ст. 227 ЦК України 1963 року (чинна на час придбання майна). Згідно з застереженнями, що містяться в ст. 5 ЦК України та п. 4 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК України, правовий статус майна, а також права та обов`язки суб`єктів цивільних правовідносин щодо цього майна визначаються нормами матеріального права, які були чинними на час його створення або набуття. Положеннями ст. 42 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який має застосовуватися до спірних правовідносин, дозволялося укладення цивільно-правових угод у вигляді усної та письмової форми (простої або нотаріальної). Згідно з вимогами ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути укладений у письмовій формі з обов`язковим нотаріальним посвідченням. Невиконання цих вимог тягне недійсність такої угоди із застосуванням наслідків реституції, передбачених ч. 2 ст. 48 ЦК УРСР (в редакції 1963 року). В той же час, згідно з частиною 2 статті 47 ЦК України в редакції 1963 року суд може визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального посвідчення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна сторона ухиляється від нотаріального посвідчення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього. В цьому випадку не вимагається подальшого нотаріального посвідчення угоди. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується актовим записом про смерть №60 від 23.01.2002. З повідомлення Першої синельниківської державної контори від 11.05.2021/01-16/240 вбачається, що спадкова справа після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , ними не заводилась, отже спадщину після смерті [PERSON] ніхто не прийняв. Позивачем [PERSON] надані належні докази на підтвердження факту укладення договору купівлі-продажу спірної 4/15 частини житлового будинку між ним та [PERSON] , його повного виконання та обставин, які свідчать про неможливість подальшого нотаріального посвідчення угоди. Норми права, що регулюють правовідносини під час розгляду справи. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину передбаченими п.4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. З 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого частину третю статті 640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з частини другої статті 657 ЦК України виключено слова «та державної реєстрації». Таким чином, положення статті 220 ЦК України можливі до застосування за умови укладення таких правочинів після набрання чинності вищезазначеного Закону. Отже, після вказаної дати, договір купівлі-продажу нерухомості в силу ст. 657 ЦК України підлягав лише нотаріальному посвідченню, тому може бути визнаний судом дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України. Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядкує встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Верховний Суд України в своїй Постанові від 04 жовтня 2017 року зазначив, що однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. Суд, дослідивши надані письмові докази в сукупності, дійшов висновку, що між сторонами виникли договірні відносини з приводу купівлі-продажу 4/15 частини житлового будинку. Позивач позбавлений можливості на день звернення до суду будь-яким іншим чином захистити свої права окрім судового порядку, оскільки, можливість нотаріального посвідчення договору відсутня у зв`язку зі смертю однієї сторони договору, тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved