Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], який уточнювався в процесі судового розгляду (а.с.72-74), про визнання недійсним договору купівлі - продажу 1\\2 частки квартири. Посилаючись на ст.ст. 203,215 ЦПК України, ст. 362 ЦК України, позивач свої вимоги мотивує тим, що спільна [ADDRESS] є об'єктом права спільної часткової власності, при цьому позивач є власником 1\\2 частини зазначеної квартирина підставі договору купівлі - продажу посвідченого нотаріально, при цьому відповідач володіє 1\\2 частиною квартири на підставі договору дарування частки квартири, посвідченого нотаріально. 23.05.2014 позивачем було отримано повідомлення від приватного нотаріуса про намір відповідача продати свою частку квартири та пропозицію скористатися своїм переважним правом купівлі частки квартири за ціною 396 000 грн., еквівалент 33 000 дол.США. 20.06.2014 позивачем на ім.»я приватного нотаріуса була направлена відповідь на заяву відповідача в якій зазначалося, що він бажає скористатися переважним правом на придбання 1\\2 частини квартири, однак 03.07.2014 відповідч продала належну їй частку квартири [PERSON] та [PERSON] Представник позивача позов підтримала у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, посилаючись на те, що посвідчення договору купівлі продажу квартири відбувалося без порушення діючого законодавства, без порушення права іншого співвласника [PERSON] На підставі договору дарування їй належала 1\\2 частина спірної квартири. При спільній частковій власності кожному із співвласників належить частка в праві власності на спільний об'єкт в цілому. Кожен співвласник має право самостійно розпоряджатися своєю часткою в майні, яке перебуває у спільній частковій власності шляхом укладання договорів купівлі - продажу, дарування, міни, довічного утримання, тощо. Нею через приватного нотаріуса було передано [PERSON] про бажання продати належну їй частку квартири з посиланням на ст. 362 ЦК України щодо права привілеєвої купівлі частки як учасника спільної часткової власності, тому просила не пізніше одного місяця з дня отримання заяви повідомити нотаріуса про своє бажання придбати частку квартири за вказану суму - 33 000 грн. (еквівалент 33 000 дол. США). Зазначає також щодот невірно обраного способу захисту порушеного права. Від відповідачів [PERSON] та [PERSON] до суду надійшла нотаріально завірена заява, у відповідності до якої останні зазначили, що з позовними вимогами не погоджуються, просять відмовити у їх задоволенні, оскільки позивач обрав невірний спосіб захисту переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності, а викладені у позові обставини не відповідають дійсності. Простяь розглядати справу за їх відсутності. Від третіх осіб - приватних нотаріусів [PERSON] та [PERSON] надійшли письмові пояснення, згідно з якими останні зазначають, що у відповідності до ст. 362 ЦК України приватним нотаріусом було передано заяву [PERSON], в якій вона повідомляла співвласника квартири [PERSON] про продаж належної їй 1\\2 частини квартири, так як він має право привілеєвої купівлі 1\\2 частини квартири. Заява була надіслана на адресу [PERSON] рекомендованим листом, на якому стоїть відмітка поштового відділення про особисте вручення листа 22 травня 2014 року. Станом на 22 червня, а саме протягом 30 днів з дати отримання переданої заяви, [PERSON] відповідь на передану заяву не надав.24 червня 2014 року вдруге звернулася [PERSON] у відповідності до ч. 2 ст. 84 Закону України «Про нотаріат» про надання свідоцтва про передачу заяви. Продавець частки у праві спільної часткової власності виконав свій обов'язок повідомити свій обов'язок повідомити інших співвласників про намір продати свою частку (ч.2 ст. 362 ЦК України). Таким чином посвідчення договору купівлі продажу 1\\2 частки квартири відбувалося з дотриманням вимог діючого законодавства. (а.с.40-41,44) Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, а в силу ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, моральним засадам суспільства, положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Як встановлено в судовому засіданні, сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 жовтня 2003 року по 30 червня 2012 року, при цьому [ADDRESS] є об'єктом права спільної часткової власності. Позивач [PERSON] є власником 1\\2 частини зазначеної квартири на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого від 14 серпня 2003 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] Відповідач [PERSON] є власником іншої 1\\2 частини квартири на підставі договору дарування частки квартири, посвідченого 31 січня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] Тобто, на підставі заначених договорів дарування та купівлі - продажу виникло право спільної часткової власності. При спільній часткові власності кожному із співвласників належить частка в праві власності на спільний об'єкт в цілому. Кожен співвласник має право самостійно розпоряджатися своєю часткою в майні, яке перебуває у спільній частковій власності шляхом укладання договорів купівлі - продажу, дарування, міни, довічного утримання, тощо. Набувачами такої частки можуть бути сторонні особи або інші співвласники. У цих випадках спільна власність не припиняться, оскільки відчужується не конкретна частина майна, а частка у праві спільної власності, тобто відбувається лише зміна суб'єкта цивільних правовідносин. Закон передбачає певні умови при відчуженні частки у спільній власності стороннім особам. Зокрема, відповідно до ст. 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Зміст цього права полягає в тому, що перш ніж продати частку сторонній особі, учасник спільної власності зобов'язаний запропонувати купити її за тією самою ціною і на тих самих умовах іншим співвласникам. Останні не можуть заборонити її продаж взагалі, вони вправі лише купити її переважно перед іншими, сторонніми покупцями. Законом установлено умови здійснення співвласниками права переважної купівлі та наслідки їх недодержання. Для здійснення цього права продавець зобов'язаний письмово повідомити решту співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови договору. У відповідності до ст. 362 ЦК України приватним нотаріусом було передано заяву [PERSON] від 20 травня 2014 року, в якій вона повідомляла співвласника квартири [PERSON] про продаж належної їй 1\\2 частини квартири, так як він має право привілеєвої купівлі 1\\2 частини квартири. Як вбачається з відповіді (а.с.40-42), наданої приватним нотаріусом, заява [PERSON] була надіслана на адресу [PERSON] рекомендованим листом з повідомленням. Повідомлення повернулось до нотаріуса з відміткою про вручення поштового відділення особисто [PERSON] 22 травня 2014 року. Станом на 22 червня, а саме протягом 30 днів з дати отримання переданої заяви, від [PERSON] відповідь на передану заяву не надійшла. 24 червня 2014 року [PERSON] вдруге звернулася до приватного нотаріуса у відповідності до ч. 2 ст. 84 Закону України «Про нотаріат» про надання свідоцтва про передачу заяви. Продавець частки у праві спільної часткової власності виконав свій обов'язок повідомити свій обов'язок повідомити інших співвласників про намір продати свою частку (ч.2 ст. 362 ЦК України). У судовому засіданні представником позивача надано відповідь на заяву [PERSON], датовану 20 червня 2014 року (а.с.8), в якій зазначалося про бажання скористатися своїм правом на придбання частини квартири та про те, що до вирішення питання про поділ майна передчасно вирішувати питання про продаж частки квартири. Онак суду не надано підтвердження направлення цієї відповіді та, відповідно, її отримання. 03 липня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено договір купівлі - продажу 1\\2 частину [ADDRESS], яка належала [PERSON] на підставі договору дарування. Зі змісту договору вбачаться щодо продажу саме 1\\2 частини [ADDRESS]. Статтею 362 ЦК України передбачено порядок переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності. У відповідності до ч.4 ст. 362 ЦК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця. Одночасно позивач зобов'язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 26 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009, недотримання вимог ст. 362 ЦК України у разі продажу учасником спільної часткової власності своєї частки іншій особі не є підставою для визнання правочину недійсними. Інші співвласники у цьому випадку вправі вимагати переведення на них прав і обов'язків покупця. З огляду на викладене, суд дійшов висновку щодо відсутності належних доказів на підтвердження вимог позову та правових підстав для визнання недійсним договору купівлі продажу відповідно до вимог діючого законодавства. Аналіз встановлених в судовому засіданні обставин свідчить про те, що вимоги позову є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести та обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Підстав для відшкодування позивачу судових витрат суд не вбачає, оскільки відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed