Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання права власності та скасування арешту на майно, в якому зазначив наступне. 06.03.2009 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 764. Після укладення договору позивач зробив ремонт у квартирі та почав в ній мешкати разом з дружиною. Вподальшому позивачу стало випадково відомо, що 14.05.2012 року на вказану квартиру накладено арешт, як на таку, що належить [PERSON] На теперішній час [PERSON] засуджений Комунарським районним судом м.Запоріжжя до позбавлення волі з конфіскацією майна. Позивач зазначає, що є власником зазначеного майна, однак це право не визнається іншими особами, тому просить суд визнати за ним право власності на вказану квартиру та скасувати арешт, накладений слідчим в рамках кримінальної справи. У судове засідання позивач та його представник не з’явились, позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач [PERSON] надав суду письмову заяву, відповідно до якої заперечень не має. Представники третіх осіб до судового засідання не з’явились. Від представника третьої особи [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову заперечує. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв’язку з чим, на підставі ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. У відповідності зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Судом встановлено, що 06.03.2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі – продажу квартири, за умовами якого [PERSON] прийняв у власність квартиру № 46, яка знаходиться у будинку № 27 по вул. Панфіловців у м.Запоріжжі. Зазначений договір посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області 06.03.2009 року, зареєстровано в реєстрі за № 764. Відповідно до ч.3, 4 ст. 334 ЦК України в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до ст. 657 ЦК України в редакції, яка діяла на час укладення договору, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Вказаний договір зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 06.03.2009 року за № 3358806. Відповідно до п.8 Договору право власності на відчужувану квартиру згідно зі ст. 334 ЦК України у Покупця виникає з моменту державної реєстрації договору у встановленому законом порядку. Таким чином, [PERSON] набув право власності на вказану квартиру з моменту державної реєстрації договору купівлі-продажу, з 06.03.2009 року. Посилання позивача на ст. 392 ЦК України є недоречним, оскільки відповідно до вказаної статті власник майна має право пред’явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб’єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. У даному випадку право власності Позивача на зазначену квартиру підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу квартири, тому відсутня необхідність в його підтвердженні. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання права власності на квартиру не підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги про знання арешту з квартири, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що 14.05.2012 року слідчим у рамках кримінальної справи було накладено арешт на квартиру [ADDRESS], як на таку, що належить [PERSON] Вироком Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 18.06.2013 року [PERSON] визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст. 27, ч.2 ст. 187 КК України та засуджено до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 9 років з повною конфіскацією всього належного йому на праві власності майна. Стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 4746 грн.95 коп. та моральну шкоду у розмірі 20 000 гривень. Арешт, накладений на майно [PERSON], в т.ч. квартиру за адресою: м.Запоріжжя, вул. Панфіловців, 2746 – залишений до виконання вироку в частині відшкодування матеріальної та моральної шкоди та в частині конфіскації майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Наявність в Єдиному реєстрі заборон відчуження об’єктів нерухомого майна запису про заборону відчуження належного позивачу майна, перешкоджає йому реалізувати свої права, як власника квартири. Так, 20.01.2014 року [PERSON] звернувся з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень для проведення державної реєстрації права власності на квартиру за адресою: м.Запоріжжя, вул. Панфіловців, б. 27 кв. 46, однак рішенням Державного реєстратора прав на нерухоме майно від 24.01.2014 року № 10255754 відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень у зв’язку з наявністю в Єдиному реєстрі заборон відчуження об’єктів нерухомого майна інформації про арешт нерухомого майна за попереднім правонабувачем № 12496492, що не дає змоги державному реєстратору провести державну реєстрацію об’єкта нерухомого майна. Враховуючи, що Позивач набув право власності на вказану квартиру на законних підставах, до накладення арешту в рамках кримінальної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про скасування арешту є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності та скасування арешту підлягають частковому задоволенню

Outcome: partial