Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся у суд з позовом до відповідача, [PERSON] , про визнання майна - особистою приватною власністю. В обґрунтування позову зазначає, що він із відповідачем перебував у шлюбі, який розірваний у 2020р. За час перебування у шлюбу була придбана спірна квартира, однак за його особисті кошти. Так йому, ще до укладання шлюбу була подарена квартири по [ADDRESS] , яку він продав та в той же день купив квартиру по [ADDRESS] . Інших коштів у нього із дружиною не було. Відповідач [PERSON] , через уповноваженого представника, проти задоволення позову заперечувала, зазначаючи, що квартира придбана за спільні кошти подружжя, так 20000 дол. США вони спільно заробили перебуваючі у шлюбі, 20000 грн. вона зайняла у [PERSON] , 5000 дол. США вона зайняла у [PERSON] .. Кошти від продажу квартири по [ADDRESS] оговорювали, що вони будуть їх спільній дитині. Судом ухвалами було відкрито провадження у справі, прийняті до розгляду збільшені вимоги, витребувані докази. Суд заслухавши пояснення представників сторін, показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши надані сторонами докази, приходить до наступного. Статтею 12 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК України\~на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст.41 Конституції України\~право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Так, судом встановлено, що сторони з 26.08.2011р. перебували у шлюбі. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21.12.2020року шлюб між сторонами розірваний . В період шлюбу 26.05.2017р. між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як продавцями та [PERSON] як покупцем був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Полтєвою І.О. За вказаним договором [PERSON] придбав квартири [ADDRESS] , загальною площею 63,9 кв.м., житловою 40,3 кв.м. Згідно зі\~ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом п.23\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11\~«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч.3\~ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325\~ЦК\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю. Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Надані документи свідчать, що позивачу на праві власності на підставі договору дарування від 21.08.1993 року належала квартира по [ADDRESS] загальною площею 44,5 кв.м., житловою 28,9 кв.м. Зазначену квартиру, яка належала позивачу до укладання шлюбу та була його особистою приватною власності, він продав згідно договору купівлі-продажу від 26.05.2017р. за 762120 грн., що еквівалентно 29000 дол. США (п.4 договору). Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Петриченко О.О. В той же день 26.05.2017р. була придбана спірна квартира за 722800 грн., яка оформлена на позивача. За показаннями свідка [PERSON] , вона займається навчанням ріелторів. На прохання подруги допомагала консультаціями [PERSON] , останній хотів продати квартиру на [ADDRESS] та за кошти від продажу, придбати більшу квартиру, зазначав, що інших коштів у них не має. Вона показала сайт де можливо здійснити відповідні пошуки, через 2-3 місця відбулись угоди. Вона була присутня у нотаріуса коли [PERSON] здійснював продаж квартири по [ADDRESS] та в той же день купили квартиру по Др.Народів, це відбувалося у 2017р. На угоді була присутня його дружина. Із відомостей з Державного реєстру фізичних осіб- платників про виплачені доходи та утримання податків вбачається, що дохід відповідачки, за вирахуванням податків, склав у 2015 році 33185,52 грн., у 2016 році 17378,59 грн., у 2017р. за 1 квартал 22217,99грн. Тобто, доходів сторін, які- б свідчили, про можливість купівлі-продажу квартири за 722800 грн., суду не надано. Показання свідків [PERSON] \~та [PERSON] про те, що відповідач взяла у них в борг кошти в сумі 20000 грн. та 5000 дол. США саме на купівлю спірної квартири, судом не приймається, оскільки є неналежними доказами. Так , ст. 1047 ЦК України\~передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тобто належним та допустимим доказом укладання договору позики є письмовий договір або розписка, зазначені документи суду не надані. Також, судом не приймається як належний та допустимий доказ доходи батька відповідачки [PERSON] , оскільки доказів того, що вони мають відношення до спільних доходів сторін у даній справі, суду не надано. Продаж квартири, яка була особистою власністю позивача за 762120 грн. та купівля спірної квартири, в той же день за суму 722800 грн., відсутність доходів сторін, які б свідчили про можливість купівлі нерухомого майна за 722800 грн., свідчить що спірна квартира придбана за рахунок особистих коштів позивача, внаслідок чого є його особистою приватною власністю. Ті обставини, що у договорі не зазначено, що квартири придбана за особисті кошти позивача, не є підставою для визнання її спільною сумісною власністю.

Outcome: approved