Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» (далі ТОВ «ЛК «АВТО-ЛАЙФ»), в якому просить суд визнати недійсним Договір № 2068 фінансового лізингу від 23 грудня 2016 року (далі Договір), укладений між [PERSON] та ТОВ «ЛК «АВТО ЛАЙФ», стягнути з ТОВ «ЛК «АВТО ЛАФ» на його користь 50000,00 грн., сплачених ним по Договору фінансового лізингу № 2068 від 23.12.2016 року та 500,00 грн. комісії банку за приймання платежу, а також сплачений судовий збір. В обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] посилався на те, що 23 грудня 2016 року між ним та ТОВ «ЛК «АВТО ЛАЙФ», в особі представника [PERSON], був укладений договір № 2068 фінансового лізингу, з додатками, предметом якого є транспортний засіб ВАЗ Largus Combi модифікації RS045-AEA-42, обєм двигуна 1,6, тип КПП - МТ, привід 4x2.Про продаж вказаного транспортного засобу позивач дізнався з оголошення в мережі «Інтернет». Позивач зателефонував за вказаним в оголошенні номером та дізнався, що придбати обраний автомобіль він зможе в м. Павлоград. 23.12.2016 року позивач приїхав за вказаною адресою, де з представником ТОВ «ЛК «АВТО ЛАЙФ» домовився про придбання у лізинг транспортний засіб ВАЗ Largus Combi модифікації RS045-AEA-42, обєм двигуна 1,6, тип КПП - МТ, привід 4x2, при цьому представник ТОВ «ЛК «АВТО ЛАЙФ» [PERSON] пояснила позивачу, що автомобіль знаходиться у м. Львів та буде доставлений до м. Харкова після підписання між сторонами Договору. Представник відповідача наполягала на негайному проведенні платежу до підписання договору, для того щоб забронювати автомобіль, при цьому заповнила від імені [PERSON] бланк з платіжними реквізитами. Позивач у той же день здійснив авансовий платіж на рахунок ТОВ «ЛК «АВТО ЛАЙФ» у розмірі 50000,00 грн. та 500,00 грн. комісії за послуги банку. Вже після сплати авансового внеску представник відповідача надала договір фінансово лізингу № 2068, який позивач підписав та копію якого йому було надано, більше жодних документів, зокрема Додатків № 1 та № 2 до Договору фінансового лізингу йому надано не було. Позивач зазначає, що представник відповідача скориставшись його юридичною неграмотністю свідомо ввела його в оману щодо дійсних умов Договору, у звязку з чим він підписав Договір який не відповідає вимогам чинного законодавства. У січні 2017 року [PERSON] звернувся до відповідача з заявою про розірвання Договору, як укладеного з порушенням чинного законодавства. 14.03.2017 року позивач отримав відповідь ТОВ «ЛК «Лізингова Компанія», згідно якої йому розяснено, що сплачені ним однією квитанцією кошти були зараховані як 39900,00 грн. комісія за організацію угоди та 11000,00 грн. як аванс, прохання про розірвання Договору та зауваження, що при укладенні Договору [PERSON] ввели в оману, компанія проігнорувала. У звязку із чим, позивач просить суд визнати укладений між ним та ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» договір № 2068 фінансового лізингу від 23.12.2016 року недійсним, оскільки він укладений з порушенням норм чинного законодавства. Так, укладений між сторонами договір, не був посвідчений нотаріально. Пунктом 1.3 Договору відповідач взяв на себе зобовязання придбати і передати [PERSON] предмет Лізингу, а саме - транспортний засіб ВАЗ Largus Combi модифікації RS045-AEA-42, обєм двигуна 1,6, тип КПП - МТ, привід 4x2,вартістю, згідно Договору, 14319 доларів США 14 центів. Позивач зазначає, що договір лізингу є змішаним договором та містить в собі елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, а тому повинен бути укладеним в письмовій формі та нотаріально посвідченим. Оскільки укладений між сторонами договір нотаріально не посвідчувався, то він є недійсним. Крім того, умови Договору фінансового лізингу № 2068 від 23.12.2016 року, укладеного між [PERSON] та відповідачем, є несправедливими. У спірному Договорі (п. 12.3) зазначено, що лізингоодержувач, який сплатив лізингового платежу, та не отримав [PERSON] лізингу, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця. В такому випадку Лізигнодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання Договору в розмірі 20 % від сплаченої суми Авансових платежів та повертає сплачену Комісію за передачу [PERSON] Лізингу. Комісія за організацію Угоди в такому випадку не повертається. Також, умовами Договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень стягненням з останнього певних штрафних санкцій (п. 12.2 Договору), проте надання такого права лізингоодержувачу умовами договору не передбачено. Позивач зазначає, що у вказаному договорі виключені та обмежені його права як споживача стосовно відповідача (лізингодавця) у разі неналежного виконання ним обовязків передбачених Договором та законом. Стаття 12 спірного Договору містить право одностороннього розірвання Договору та накладення штрафних санкцій тільки на лізингоодержувача (позивача), повністю виключена відповідальність відповідача (лізингодавця) за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості. Крім того, позивач зазначає, що відповідач ввів його в оману щодо суті сплаченого ним Авансового платежу у розмірі 50000,00 грн. Оскільки тільки з відповіді ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» на його заяву про розірвання Договору, він дізнався, що сплачені ним 50000,00 грн. зараховані як - 39900,00 грн. комісія за організацію Угоди тa 1110,00 грн. аванс, відповідно до п. 9.6 Договору. Однак, в п.9.6 Договору не зазначено як проводиться розрахунок розміру Комісії організацію Угоди, авансового платежу, комісії за передачу [PERSON] Лізингу - зі сплаченоъ ним суми, яка значиться як Авансовий платіж. Включивши до Договору несправедливі умови, ввівши позивача в оману стосовно суті авансового платежу, відповідач допустив порушення вимог закону, спрямованих на захист прав споживачів щодо заборони включати до договору несправедливі умови та допустив нечесну підприємницьку діяльність. Крім того, у спірному Договорі не визначений предмет фінансового лізингу. Пунктом 1.3 Договору № 2068 від 23.12.2016 року відповідач взяв на себе зобовязання придбати і передати позивачу [PERSON] Лізингу, тобто зазначений договір є договором непрямого лізингу. У пункті 1.1 Договору вказано, що предметом фінансового лізингу за даним договором є транспортний засіб, а саме: ВАЗ Largus Combi модифікації RS045-AEA-42, обєм двигуна 1,6, тип КПП - МТ, привід 4x2.Вартість [PERSON] лізингу на момент укладання даного Договору зазначається у даному Договорі та в Додатку № 1, який йому не був наданий. Сам договір містить лише вищезазначені характеристики та вартість автомобіля 14319 доларів 14 центів. Більше ніяких індивідуальних ознак автомобіля, якими є: марка, модель, тип, обєм двигуна, типпального, колір, дата випуску, виробник, продавець, тощо. З умов договору фінансового лізингу № 2068 вбачається, що предмет фінансового лізингу - автомобіль, не визначений, оскільки відсутні його технічні та індивідуальні характеристики. Укладений договір фінансового лізингу між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» не містить обовязкових істотних умов договору, оскільки він не містить таких індивідуальних ознак автомобіля, який наділений тільки йому властивими ознаками, що вирізняють цей автомобіль з поміж інших однорідних автомобілів. Окрім того, відповідач не має ліцензії з надання фінансових послуг. Враховуючи викладене, позивач вважає, що укладений між сторонами Договір № 2068 фінансового лізингу від 23 грудня 2016 року є недійсним, а сплачені ним кошти в розмірі 50000,00 грн. підлягають поверненню. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, надав суду пояснення, аналогічні викладеним вище. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. В матеріалах справи містяться заперечення представника відповідача за довіреністю [PERSON] згідно яких він просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування поданих заперечень, представником відповідача зазначено, що позивач не сплатив 50% вартості транспортного засобу, як це передбачено умовами Договору, а тому транспортний засіб, позивачу ще не поставлено. Стосовно введення позивачу в оману, представник відповідача зазначає, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу щодо факту введення його в оману, наявності в діях відповідача умислу, свідчення позивача щодо введення його в оману є лише способом ухилитись від взятих на себе зобовязань та характеризує позивача, як недобросовісного клієнта, який має на меті відмовитись від правочину. Крім того, представник відповідача вказує, що згідно чинного законодавства, сторони є вільними в укладенні договору, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Підтвердження отримання Позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення Договору є особисте підписання Позивачем кожної сторінки самого Договору та додатків до нього, а отже між сторонами було досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Правочин укладено в письмовій формі, особисто підписано позивачем та повноваженою особою відповідача, договір містить детальний опис умов отримання предмета лізингу. Також представник відповідача вказує, що до спірних правовідносин слід застосовувати ЗУ «Про фінансовий лізинг», який є спеціальним, а не ЗУ «Про захист прав споживачів», який носить загальний характер. Представник позивача зазначає, що позивач плутає лізингодавця з продавцем і застосовує законодавство про захист прав споживача, хоча лізингодавець не є продавцем, а є покупцем і не несе відповідальність за якість товару. Нотаріальна форма для непрямого лізингу не обовязкова. Стосовно ліцензування, представник відповідача наголошує, що в Україні не існує ліцензії для непрямого лізингу, а тому відповідно до ЗУ «Про ліцензування видів господарської діяльності» дозволено здійснювати такий вид господарської діяльності без ліцензії. Сторони також погодили адміністративний платіж та вартість предмета лізингу. Загальними та спеціальними нормами не передбачено заборони включати до договору інші платежі, зокрема, ті, що є винагородою лізингодавця. Для визнання умов правочину несправедливими необхідна сукупність одночасно таких ознак, як порушення принципу добросовісності, істотний дисбаланс договірних прав та обовязків сторін та завдання шкоди споживачеві, проте позивач не довів у своєму позові, що умови Договору порушили принцип добросовісності та не навів приклад завданої йому шкоди. Враховуючи викладене, представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні позову, та вважає, що небажання позивача виконувати договірні зобовязання не є підставою для визнання договору недійсним. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. У ході судового розгляду встановлено, що 23 грудня 2016 року між [PERSON] та ТОВ «ЛК «АВТО Лайф» укладений Договір № 2068 фінансового лізингу, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобовязання придбати предмет лізингу - транспортний засіб ВАЗ Largus Combi модифікації RS045-AEA-42, обєм двигуна 1,6, тип КПП - МТ, привід 4x2/а.с. 8-21/. 23 грудня 2016 року [PERSON] сплатив адміністративний платіж в сумі 50000,00 грн., що підтверджується квитанцією № 105202166 від 23.12.2016 року /а.с. 23/. У січні 2017 року [PERSON] звернувся до відповідача з заявою про розірвання Договору № 2068 фінансового лізингу від 23.12.2016 року. 17.02.2017 року ТОВ «ЛК «Лізингова Компанія» надано позивачу відповідь на його заяву про розірвання договору від 17.02.2017 року за вих. № 802, згідно якої позивачу розяснено, що сплачені ним однією квитанцією кошти були зараховані як 39900,00 грн. комісія за організацію угоди та 11000,00 грн. як аванс, та розяснено, що в разі бажання розірвати Договір, йому потрібно відправити відповідну заяву, в якій чітко вказати бажання розірвати договір, який тоді буде розірвано згідно умов Договору, а саме, відповідно до ст. 12 п. 12.1. Крім того, відповідач зазначив, що позивач прийняв всі умови договору, які засвідчили підписом. У договорі детально визначені всі його істотні умови, сплати платежів, отримання товару та інше. Відповідно до ч. 2 статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг»за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ч. 2статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідностатті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 23.12.2016 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «ЛК «АВТО ЛАЙФ», нотаріально посвідчено не було, а тому вказаний договір є нікчемним. Відповідно до вимог статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Проаналізувавши норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», слід дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону № 1023-ХІІє, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного суду України від 15 червня 2016 року (справа № 6-330цс15). Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. З матеріалів справи вбачається, що згідно укладеного між сторонами договору фінансового лізингу лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати передбачені договором платежі (пункти 1.3 договору). Вартість предмета лізингу на момент укладення договору становила 14391,14 доларів США, з урахуванням ПДВ, що за обмінним курсом долара США до гривні на дату укладення цього договору складало 390000,00 грн. з ПДВ (пункт 8.2 договору). Гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, визначений на дату укладення договору, може змінюватися в разі зміни обмінного курсу долара США до гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу в продавця (пункт 8.3 договору). Усі планові платежі здійснюються лізингоодержувачем відповідно до умов, визначених у додатках 1, 3 до договору фінансового лізингу. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно обмінного курсу долара США до української гривні на фактичну дату зарахування платежу на рахунок лізингодавця (пункт 8.5 договору). Отже, розмір лізингової плати може змінюватися залежно від зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу. Відповідно до ч. 2ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей638,655,691 ЦК України. Відповідно до пункту 10.4 договору в разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення договору сторони домовились та беруть на себе зобов'язання до купівлі транспортного засобу підписати додаток 3 до цього договору із установленням щомісячних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно додатку 3 до договору, на який робиться посилання у змісті договору фінансового лізингу, однак цей додаток до договору не додається. При цьому, згідно пункту 4.3 договору разом з підписаним актом приймання-передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (додаток 3 до договору), який сторони зобов'язані підписати у момент підписання акту приймання-передачі. Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача. Крім того,статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. За положеннями цієї статті адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Відповідач не обґрунтував співмірності розміру адміністративного платежу (10 % вартості предмета іпотеки) за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги, яка в розумінні статті 16 Закону № 723/97-ВРне вважається лізинговим платежем, а фактично полягала лише у виготовленні типової форми договору. У пункті 10.11 договору зазначено, що достроково погасити лізингові платежі можна не раніше ніж через 12 (дванадцять) календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. За змістом частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що положення договору фінансового лізингу є несправедливими, якщо містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення. Таким чином, дослідивши умови договору фінансового лізингу, суд дійшов до висновку про те, що оспорюваний договір містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Враховуючи вищезазначене, а також висновки Верховного суду України, які містяться у постановах від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2766цс15), від 15 червня 2016 року (справа № 6-330цс15), суд вважає за необхідне визнати Договір № 2068 фінансового лізингу від 23.12.2016 року укладений між [PERSON] та ТОВ «ЛК «АВТО ЛАЙФ» недійсним. Відповідно до положень ч.1 ст. 215 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. [PERSON] на виконання умов Договору № 2068 фінансового лізингу від 23.12.2016 року сплачено 50000,00 грн., що підтверджується квитанцією № 105202166 від 23.12.2016 року. Оскільки договір фінансового лізингу є недійсним, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню зазначена сума у розмірі 50000,00 грн. Згідно з п. п. 2.1, 2.4 Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України у результаті операційної діяльності у банків виникають, зокрема, комісійні доходи. Комісійні доходи - операційні доходи за наданими послугами. Враховуючи зазначене, сума коштів у розмірі 500,00 грн. є комісією, яка була отримана банком в результаті надання послуги [PERSON] по перерахунку відповідачу адміністративного платежу у розмірі 50000,00 грн. Отже позовна вимога [PERSON] щодо стягнення з відповідача на користь позивача 500,00 грн. задоволенню не підлягає. За змістом частин І ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч. 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 640,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial