Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача державного підприємства «Мирноградвугілля» (далі за текстом ДП «Мирноградвугілля») про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди, в обгрунтування якого вказав, що з 19.07.2016 він знаходився у трудових відносинах з відповідачем, працюючи у якості машиніста підземних установок у відокремленому підрозділі «Шахта «Центральна». Починаючи з січня 2017 року по липень 2017 року відповідач несвоєчасно виплачував йому заробітну плату, посилаючись на відсутність коштів, що змусило його 27.07.2017 розірвати трудові відносини за власним бажанням. Трудову книжку він отримав 27.07.2017, однак за станом на 03.10.2017 відповідач не здійснив з ним остаточного розрахунку. Станом на 03.10.2017 відповідач заборгував йому заробітну плату в сумі 5834 грн. та грошову компенсацію за невикористані тридцять календарних днів щорічної відпустки у розмірі 5320 грн. Незаконними діями відповідача йому було завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних та фізичних стражданнях на протязі січня-жовтня 2017 року у звязку з порушенням його законних прав, приниженням честі, гідності, знущанням з нього як з людини, ігноруванням його прав, втратою у звязку з цим престижу та ділової репутації серед співробітників та знайомих, моральними переживаннями, порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми. Він вимушений був докладати додаткові зусилля для організації свого життя та родини, маючи на утриманні двох неповнолітніх дітей. Спричинену йому моральну шкоду він оцінює у 1000 грн. Тому позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість із заробітної плати в сумі 5834 грн, грошову компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 5320 грн, у відшкодування моральної шкоди 1000 грн. та понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав свої вимоги у повному обсязі, не спростовуючи той факт, що йому остаточно 10.10.2017 було сплачено заборгованість по заробітній платі в сум 5834 грн та компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 5320 грн. Після звільнення він став на облік до центру зайнятості, де йому була нарахована мінімальна сума допомоги через те, що підприємство за останні три місяці не сплатило страхових внесків. Представник відповідача ДП «Красноармійськвугілля» [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, оскільки позивачу дійсно за станом на 10.10.2017 проведено виплату заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористані дні відпустки. Моральні страждання позивача не достатньо обгрунтвані, підприємство через тяжке фінансове положення частинами сплачувало позивачу заробітну плату з невеликим затриманням. Після звільнення позивач відразу став на облік у центр зайнятості та отримував соціальну допомогу. Вислухавши сторін, перевіривши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON], [INFO], з 19.07.2016 по 27.07.2017 знаходився у трудових відносинах з відповідачем, працюючи машиністом підземних устаткувань підземним, з повним робочим днем у шахті, і був звільнений за власним бажанням, по догляду за дитиною до досягнення нею 14-ти річного віку, на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України, що встановлено на підставі записів з трудової книжки позивача (а.с.3-10). Позивач [PERSON] є батьком двох неповнолітнії дітей: сина [PERSON], [INFO], та доньки Варвари, [INFO] (а.с.15, 18). Згідно за довідкою відповідача від 20.10.2017 заборгованість по заробітній платі та за компенсацією за невикористані дні відпустки [PERSON] сплачена позивачу частинами, починаючи з 03.08.2017 та закінчуючи 10.10.2017. За станом на 19.10.2017 забаргованість перед позивачем відсутня. Дану обставину сторонги у суді не оспорювали. Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на заробітну плату; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.115 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата повинна виплачуватися працівникам регулярно в робочі дні не рідше двох разів на місяць і не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно за ч.1 ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. За приписами ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний при звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. Згідно за ст.116 КЗпП України при звільнені робітника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться у день звільнення. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Оскільки на день постановлення даного рішення відповідачем добровільно погашена заборгованість із заробітної плати позивача у повному обсязі, що вказує на відсутність між сторонами спору, позовні вимоги у цій частині є такими, що не підлягають задоволенню. Вирішуючи спір про стягнення моральної шкоди у сумі 1000 грн, суд виходить з того, що це право у позивача виникло з 13.01.2000 року з часу введення в дію ст.237-1 КЗпП України. Суд вважає, що ці вимоги позивача належать задоволенню, оскільки позивач через порушення відповідачем його конституційного права на своєчасне отримання винагороди за працю, захищеного трудовим законодавством, морально страждав, не отримуючи належну йому суму, на яку він розраховував. Визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд враховує характер, обєм, тривалість зазнаваних позивачем страждань, розмір заборгованості, знаходження на його утрианні двох неповнолітніх дітей. Незадовільне фінансове становище та відсутність бюджетних дотацій, на які у своєму запереченні звертає увагу відповідач, не виключає відповідальності підприємства. Реалізація особою права, що повязане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Така позиція Європейського суду з прав людини, викладена у рішенні у справі «Кечко проти України». У порядку ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави сплачений відповідачем судовий збір у сумі 640 грн за вимоги немайнового характеру. На підставі ст.43 Конституції України, ст.ст.47, 83, 115, 116, 237-1 КЗпП,

Outcome: partial