Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся у Вугледарський міський суд Донецької області позовом про вселення в житлове приміщення та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні ним до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору КП «ККЖКП». Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що [ADDRESS] належить йому на праві власності, оскільки успадкована ним після смерті його батька [PERSON], померлого 06 травня 2004 року. Згідно довідки КП «Бюро технічної інвентаризації» м. Вугледар право власності позивача на нерухоме майно ([ADDRESS]) зареєстровано 24.07.2006 року. У квартирі зареєстровані: він, його колишня дружина [PERSON], відповідач 1, з якою позивач перебував у шлюбних відносинах на час отримання спадщини, та її донька від першого шлюбу [PERSON], відповідач 2. В період часу 2004 - 2009 років позивач змушений був періодично виїздити на заробітки за межі м. Вугледар, оскільки заробітна плата, яку він отримував на попередніх роботах, його не задовольняла. На той час, в його квартиру без реєстрації, вселився [PERSON], відповідач 3, з яким зареєструвала свій шлюб донька моєї дружини, відповідач 2. Оскільки відносини позивача з дружиною, відповідачем 1, погіршились, то вони розірвали шлюб, про що позивач отримав свідоцтво, видане йому державним органом реєстрації актів цивільного стану від 04 травня 2009 року. В той же час він не наполягав на звільненні квартири відповідачами, оскільки відповідачу 2 та відповідачу 3 було потрібне житло, а відповідач 1, перейшла проживати в [INFO], де створила нову сімю. З відповідачами у позивача були нормальні стосунки, він мав ключі від замка на вхідних дверях. Приблизно три роки тому, тобто в 2012 році відповідач 2 та відповідач 3 запитали в позивача дозволу на те, щоб змінити замок в дверях квартири, оскільки їхня дитина мала труднощі з відкриванням замка. Він дав згоду, але ключів від квартири йому відповідачі не надали. На той час, 26 червня 2012 року, позивач зареєстрував шлюб з [PERSON], мав можливість проживати в її помешканні і потреби в своїй квартирі не мав. З початку 2015 року відносини з дружиною ([PERSON]І.) в нього погіршились і йому конче стало потрібне житло. В звязку з цим позивач звернувся до відповідачів про надання йому ключів від замка на дверях його квартири, з тим щоб він мав можливість нею користуватись. Спочатку відповідачі обіцяли надати йому ключі, а починаючи з березня 2015 року стали уникати від зустрічі з ним, заявивши, що квартира це їхня і позивачу в ній нічого не належить. На протязі квітня 2015 року позивач декілька разів звертався до відповідачів з вимогою надати йому доступ до його квартири з метою користування нею, але вони не стали навіть відкривати двері, спілкуючись з ним через них. Позивач просить суд вселити його у [ADDRESS], зобовязати відповідачів не чинити перешкод у користуванні позивачем кімнатами та підсобними приміщеннями квартири, стягнути з відповідачів на його користь солідарно суму сплаченого ним судового збору. Позивач під час судового засідання свої позовні вимоги підтвердив, просив суд їх задовольнити. Відповідач 1 під час судового засідання позовні вимоги не визнала, надала суду письмові заперечення, в яких зазначила, що згідно із довідкою КП «УКЖКП Вугледарської міської ради» №866 від 14.05.2015, у спірній [ADDRESS], мешкають наступні особи: [PERSON] - з 26.12.2002; [PERSON] - з 26.12.2002; [PERSON] - з 20.01.2006; [PERSON] - з 20.08.2005. Позивач не проживає у спірній квартирі з 2004 року (Акт про непроживання №290 від 14.05.2015). Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом від 15.11.2005 позивач успадкував спірну квартиру після смерті батька - [PERSON] Право власності на цю квартиру виникло у позивача з моменту державної реєстрації в КП «БТІ м. Вугледар», 24.07.2006, тобто, відповідач 1 та відповідач 2, отримали право на проживання у спірній квартирі, ще як члени родини колишнього власника. Позивач зазначив, що спір між ним та відповідачами виник у звязку із створенням ними перешкод у користуванні квартирою, яка належить позивачу. В якості доказу такого перешкоджання позивачем зазначено той факт, що відповідачі змінили замок на вхідних дверях квартири у 2012 році, але йому ключа не надали. При цьому, в позові не зазначено, якими діями кожного із відповідачів створювались ці перешкоди і що, в решті решт, він вимагає від кожного із відповідачів, хоча в позові не йде мова про спільну відповідальність або спільне зобовязання. Але 24.03.2015 позивач звернувся до Вугледарського МВ УМВС України в Донецькій області із заявою про притягнення тільки одного із відповідачів відповідача 1, до адміністративної відповідальності за створення перешкод у користуванні спірною квартирою. Зокрема він зазначив, що з 2009 року він створив іншу родину і проживає за адресою своєї нової дружини, а з відповідачкою 1 була укладена усна домовленість про те, що вона придбає йому двокімнатну квартиру у м. Вугледар, а він, у свою чергу, відчужує свою трикімнатну (спірну) квартиру на користь відповідачки 1. Ті ж обставини підтвердила в своїх поясненнях відповідач 1. Таким чином, сторони у своїх поясненнях підтвердили, що предметом спору, який виник між позивачем та відповідачем 1 є невиконання сторонами своїх зобовязань за усною домовленістю, а не перешкоджання однією із сторін у користуванні спірною квартирою. Відповідач 2 під час судового засідання з позовними вимогами не погодилась, зазначила що змінили замок та не давали ключі від квартири і не впускали його в квартиру тому, що це їй сказали мати, відповідач 1. Відповідач 3 під час судового засідання з позовом не погодився, пояснив, що не створював ніяких перешкод позивачу в користуванні його квартирою, знаходиться в нормальних відносинах, але той до нього за ключем від квартири взагалі не звертався і з ним не розмовляв Представник відповідача 1 під час судового засідання з позовними вимогами не погодилась, підтримала заперечення на позовну заяву відповідача 1. Судом встановлено що позивач зареєстрований проживаючим за адресою: [INFO] (а. с. 5 6). Відповідач 1 зареєстрована проживаючою за адресою: [INFO] (а. с. 25). Відповідач 3 не зареєстрований проживаючим за адресою: [INFO] (а. с. 27). Відповідач 3 зареєстрована проживаючою за адресою: [INFO] (а. с. 26). Квартиру [ADDRESS] позивач отримав у спадщину 15 листопада 2005 року та зареєстрував 24 липня 2006 року, є її одноособовим власником ( а. с. 7 13). Позивач та відповідач 1 розірвали шлюб 4 травня 2009 року (а. с. 14). Суд, дослідивши матеріали справи, вивчивши всі наявні докази, їх належність та допустимість, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав: Згідно ч. ч. 1, 4 та 5 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Відповідно до ч. 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частино 1 ст. 318 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За п. 1 ч. 2 ст. 318 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. ч. 1 та 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Статтею 150 ЖК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відповідно до ч. ч. 1 та 4 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що єдиним власником [ADDRESS] є позивач. Законодавством України, а в першу чергу Конституцією України, національним та міжнародним правом та всіма правовими доктринами, визначено непорушне право власності особи, є неприпустимим позбавляти особу права власності, чи то однієї з складових цього права, як в даному випадку права користування. Кожна особа може повноцінно розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, перешкоджання цьому є ганебним, не правовим явищем. Законодавством України визнано допустимим користування приватним житлом членами сімї власника, навіть якщо вони перестали бути членами його сімї вони не позбавляються права користування таким житлом, але з повною та вільною згодою на це власника житла, та в ніякому випадку такі особи не повинні на власний розсуд позбавляти власника нерухомості правом її користування. Усні домовленості, чи інші угоди, щодо права власності та зміни власника, що стосуються нерухомого майна, не мають ніякої правової сили, і згідно національного права України повинні бути оформлені належним чином. Так згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Судом встановлено, що відповідач 1 та відповідач 2 змовилися між собою і на законну вимогу позивача, власника квартири [PERSON], не надавати йому ключі від вхідних дверей в квартиру [ADDRESS] після зміни замка, а на усні вимоги відмовили впустити в квартиру і надати ключі, чим обєктивно перешкоджали користуватися його власним майном. Погодились, що він буде після вселення проживати в залі, а вони в спальнях. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial