Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ДП МВС України «Інформ-Ресурси» про усунення перешкод у користуванні власністю, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач являється власником автомобіля [NUMBER], що підтверджується технічним паспортом на вказаний автомобіль. На початку 2012 року позивач за усною домовленістю передав вищезазначений автомобіль [PERSON], який до початку грудня 2012 року безперешкодно користувався ним. Проте, 06.12.2012 року на посту ДПС ДАІ «Немирів» в м. Немирів Вінницької області у [PERSON] було вилучено вказаний автомобіль та передано на тимчасове зберігання на спеціальний майданчик на підставі акту огляду тимчасово затриманого транспортного засобу, що передається на зберігання №158 від 06.12.2012 року. Підставою тимчасового затримання належного позивачу автомобіля стало те, що останній був речовим доказом у кримінальній справі, яку розслідувала Генеральна прокуратура України, а потім ГУ МВС України у м. Києві. Відповідно до довіреності від 24.05.2013 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованої в реєстрі за №420, позивач уповноважив [PERSON] бути його представником у всіх питаннях щодо автомобіля [NUMBER], на підставі чого [PERSON] звертався до відповідних органів з підстав вилучення та з питань порядку повернення зазначеного автомобіля. Так, відповідно до офіційної відповіді Генеральної прокуратури України від 28.05.2014 року вказаний автомобіль був приєднаний до кримінальної справи №49-3291, проте арешт на нього не накладався. Крім того, під час розслідування кримінальної справи №49-3291 була порушена та виділена в окреме провадження разом із речовим доказом автомобілем [NUMBER], кримінальна справа №49-3541, яка направлена до ГУ МВС України у м. Києві. Відповідно до відповіді, отриманої з Святошинського районного управління ГУ МВС України у м. Києві від 24.04.2014 року, вбачається, що вказані кримінальні справи №49-3541 та №49-3291 розслідувались працівниками Генеральної прокуратури України, а тому надавати будь-яку інформацію неможливо. Згідно відповіді начальника відділу УДАІ МВС України у Вінницькій області за №9/2-244 від 30.09.2014 року з приводу правомірності тимчасового зберігання автомобіля на спеціальному майданчику позивача було повідомлено, що транспортний засіб знаходиться в розшуку на підставі постанови про розшук майна боржника, виданої В ДВС Подільського РУЮ м. Києва. В результаті звернення до В ДВС Подільського РУЮ м. Києва позивачу було надано відповідь про те, що жодних виконавчих проваджень відносно позивача не має. Після повторного звернення до начальника відділу УДАІ МВС України у Вінницькій області в грудні 2014 року було повідомлено, що автомобіль неможливо отримати через те, що він до цього часу перебуває а автоматизованій системі «Рубіж» як розшукуваний в УДАІ м. Києва. Згідно відповіді заступника начальника УДАІ м. Києва вказаний автомобіль перебував у розшуку на підставі постанови Генеральної прокуратури України від 03.04.2012 року №21/3-38540-11 та роз'яснено, що для припинення розшуку необхідна постанова про зняття транспортного засобу з розшуку ГПУ, тобто вказано, що зняття з розшуку має відбуватись в межах кримінальної справи, в якій виносилась постанова про розшук автомобіля. Окрім того, внаслідок неодноразових звернень до Головного Управління Національної поліції було отримано відповідь із Святошинського Управління поліції Головного Управління Національної поліції у м. Києві за №51/137-М, згідно якої вбачається, що транспортний засіб Toyota RAV 4, д.н.з. [NUMBER], визнаний речовим доказом за матеріалами кримінального провадження №12013110080000235 та знаходиться на даний час на майданчику тимчасового тримання транспортних засобів у м. Києві по вул. Пухівська, 3. В той час, як вилучений автомобіль на посту ДПС ДАІ «Немирів» в м. Немирів Вінницької області на підставі акту огляду тимчасово затриманого транспортного засобу, що передається на зберігання №158 від 06.12.2012 року, та який на даний час зберігається на майданчику тимчасового тримання транспортних засобів у м. Вінниця, не являється речовим доказом у даній справі. Після отримання вказаного підтвердження позивач в особі [PERSON] звернувся до відповідача із письмовою заявою про повернення автомобіля через відсутність будь-яких правових підстав для подальшого його зберігання на майданчику. Проте, 11.03.2016 року позивачу було відмовлено у поверненні автомобіля та роз'яснено, що повернення останнього можливе за умови оплати витрат на зберігання транспортного засобу на підставі Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку тимчасового затримання та зберігання транспортних засобів на спеціальних майданчиках і стоянках» від 17.12.2008 року №1102, на підставі якої був укладений договір між ДП МВС України «Вінниця-Інформ-Ресурси» та Управлінням Превентивної діяльності ГУНП України у Вінницькій області від 19.02.2016 року за №2/02 про зберігання та доставлення транспортних засобів на спеціальні майданчики, п.2.9 якого передбачає повернення тимчасово затриманого транспортного засобу, який зберігається на спеціальному майданчику за письмовим зверненням його водія (власника, співвласника), за умови оплати ним витрат на зберігання такого транспортного засобу. Разом з тим, позивач зазначає, що його автомобіль не являється речовим доказом, не перебуває в розшуку, не затримувався за вчинення адмінстративного правопорушення, а тому відсутні будь-які підстави для його зберігання та утримання на спеціальному майданчику ДП МВС України «Вінниця-Інформ-Ресурси», а також відсутні підстави для нарахування плати за зберігання вищевказаного транспортного засобу. Таким чином, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просив усунути перешкоди у користуванні автомобілем [NUMBER], шляхом зобов'язання ДП МВС України «Вінниця-Інформ-Ресурси» повернути вказаний автомобіль позивачу, як власнику, звільнивши його від сплати будь-яких коштів, пов'язаних з утриманням вказаного автомобіля на спеціальному майданчику ДП МВС України «Вінниця-Інформ-Ресурси». В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача до судового засідання не з'явився, однак від останнього надійшла письмова заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги не визнає та просить в задоволенні останніх відмовити у зв'язку з безпідставністю. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у розгляді справи, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши пояснення представника позивача, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши зібрані докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних міркувань. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу №ААС648992, виданого ВРЕВ-1 УДАІ в м. Києві 06.05.2009 року, позивач [PERSON] являється власником автомобіля марки Toyota, модель RAV 4, тип легковий універсал-В, колір сірий, 2002 року випуску, д.н.з. [NUMBER] (а.с.7). 06.12.2012 року на посту ДПС ДАІ «Немирів» в м. Немирів Вінницької області у [PERSON] було вилучено вищевказаний автомобіль, що належить позивачу, та передано на тимчасове зберігання на спеціальний майданчик на підставі акту огляду тимчасово затриманого транспортного засобу, що передається на зберігання №158 від 06.12.2012 року (а.с.8). З пояснень представника позивача в судовому засіданні встановлено, що підставою тимчасового затримання належного позивачу автомобіля стало те, що останній був речовим доказом у кримінальній справі, яку розслідувала Генеральна прокуратура України, а потім ГУ МВС України у м. Києві. Однак, зі змісту акту огляду тимчасово затриманого транспортного засобу, що передається на зберігання №158 від 06.12.2012 року вбачається, що огляд та тимчасове затримання транспортного засобу було здійснено у зв'язку з наявним виконавчим провадженням у органах ДВС України. Згідно листа Генеральної прокуратури України від 28.05.2014 року №21/3-38540-11 вбачається, що 03.04.2012 року за результатами досудового слідства у кримінальній справі №49-3291 старшим слідчим в ОВС Генеральної прокуратури України винесена постанова про приєднання до справи речових доказів, відповідно до якої автомобіль [NUMBER], приєднаний до вказаної кримінальної справи як речовий доказ. Арешт на вказаний автомобіль у вказаній кримінальній справі слідчим Генеральної прокуратури України не накладався. Крім того, під час досудового слідства у кримінальній справі №49-3291 Генеральною прокуратурою України порушено кримінальну справу №49-3541 за фактом знищення номерів кузова автомобіля [NUMBER], за ознаками злочину, передбаченого ст.290 КК України, яка 25.06.2012 року разом з речовим доказом автомобілем [NUMBER], була виділена в окреме провадження та спрямована для організації досудового розслідування через прокуратуру м. Києва до ГУ МВС України у м. Києві (а.с.11). Відповідно до листа СВ Святошинського управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві від 22.12.2015 року №51/137-М встановлено, що 04.01.2013 року слідчим відділом Святошинського РУ ГУМВС України в м. Києві порушено кримінальне провадження №12013110080000235 за ст.290 КК України про те, що у невстановлений час та місце невстановленою особою механічним способом знищено номерний знак кузова автомобіля [NUMBER], який зареєстрований на [PERSON] На даний час триває досудове розслідування, по даному кримінальному провадженні автомобіль [NUMBER], визнаний речовим доказом та знаходиться на зберіганні на майданчику тимчасового тримання у м. Києві по вул. Пухівська, 3. В той час, автомобіль [NUMBER], що був вилучений 06.02.2012 року на с/п ДПС ДАІ «Немирів» на підставі акту №158 та який на даний час зберігається на майданчику тимчасового тримання трансопртних засобів у м. Вінниця, не являється речовим доказом по даній кримінальній справі (а.с.17). Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють визначені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Стаття 16 ЦК України містить перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів, а саме: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Цей перелік не є вичерпним і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи відповідно до наказу №122а від 14.04.2016 року «Про деякі питання припинення ДП МВС України «Вінниця-Інформ-Ресурси» Державне підприємство МВС України «Вінниця-Інформ-Ресурси» було реорганізовано шляхом приєднання до ДП МВС України «Інформ-Ресурси» та утворену Вінницьку філію Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» (а.с.62). Вінницька філія Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» є відокремленим структурним підрозділом, діє без статусу юридичної особи, та відповідно до п.3.1 розділу 3 Положення про Вінницьку філію ДП МВС України «Інформ-Ресурси» здійснює свою господарську діяльність в порядку, встановленому чинним законодавством України, одним із основних видів діяльності останньої є доставляння та зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальних майданчиках і стоянках. Таким чином, з огляду на вищевикладене вбачається, що відповідач не наділений повноваженнями по затриманню та вилученню транспортних засобів, а є лише відповідальним зберігачем, що на платній основі забезпечує схоронність майна, переданого на тимчасове зберігання. Відповідно до п.п.2, 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.12.2008 року №1102 «Про затвердження Порядку тимчасового затримання та зберігання транспортних засобів на спеціальних майданчиках і стоянках» (надалі Постанова) вирішено Національній поліції забезпечити функціонування спеціальних майданчиків і стоянок для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів. Дозволити територіальним органам Національної поліції для доставляння та зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів укладати договори з державними підприємствами, які належать до сфери управління Міністерства внутрішніх справ або Національної поліції. У разі потреби зазначені державні підприємства залучають на конкурсних засадах підприємства, установи та організації недержавної форми власності для надання окремих видів таких послуг. Рекомендувати органам місцевого самоврядування виділити у межах населених пунктів територіальним органам Національної поліції, земельні ділянки для створення спеціальних майданчиків і стоянок для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів. Згідно п.12 Порядку тимчасового затримання та зберігання транспортних засобів на спеціальних майданчиках і стоянках, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.12.2008 року №1102 повернення тимчасово затриманого транспортного засобу, який зберігається на спеціальному майданчику чи стоянці, здійснюється за письмовим зверненням його водія, власника (співвласника) за умови оплати ним витрат, пов'язаних з транспортуванням та зберіганням такого транспортного засобу, та пред'явлення відповідної постанови у справі про адміністративне правопорушення або протоколу про адміністративне правопорушення у разі їх складення. Повернення тимчасово затриманого транспортного засобу боржника, який зберігається на спеціальному майданчику чи стоянці, здійснюється за вимогою державного виконавця. Розмір плати за транспортування та зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальних майданчиках (стоянках) визначено наказом МВС від 10.10.2013 року №967/1218/869. На момент затримання та поміщення транспортного засобу позивача на спеціальний майданчик для зберігання тимчасово затриманих засобів ДП МВС України «Вінниця-Інформ-Ресурси» між УДАІ у Вінницькій області та ДП МВС України «Вінниця-Інформ-Ресурси» було укладено договір про співпрацю №10/03 від 20.03.2012 року, згідно п.2.3.3 якого повернення тимчасово затриманого транспортного засобу, який зберігається на спеціальному майданчику здійснюється за письмовим зверненням його водія, власника (співвласника) за умови оплати ним витрат за зберігання такого транспортного засобу та предявлення копії акту тимчасово затриманого транспортного засобу з відміткою про дозвіл його отримати уповноваженої особи Державтоінспекції. Підприємство отримує винагороду за свою діяльність у розмірі, що надходить як плата від фізичних та юридичних осіб за тимчасове зберігання транспортних засобів (а.с.56-58). З набранням чинності Закону України «Про національну поліцію», ліквідацією УДАІ УМВС України у Вінницькій області та утворенням Департаменту патрульної поліції між ДП МВС України «Вінниця-Інформ-Ресурси» та Департаментом патрульної поліції було укладено договір про зберігання та доставлення транспортних засобів на спеціальні майданчики №47 від 22.02.2016 року, згідно п.2.9 якого повернення тимчасово затриманого транспортного засобу, який зберігається на спеціальному майданчику здійснюється за письмовим зверненням його водія, власника (співвласника) за умови оплати ним витрат за зберігання такого транспортного засобу (а.с.59-61). Станом на 20.09.2016 року заборгованість за зберігання вищевказаного транспортного засобу становить 19\~368,00 грн., що підтверджується рахунком на оплату №22 від 20.09.2016 року (а.с.52). А тому, з огляду на вищевикладене та зважаючи на те, що відповідач не наділений повноваженнями по затриманню та вилученню транспортних засобів, а є лише відповідальним зберігачем, що на платній основі забезпечує схоронність майна, переданого на тимчасове зберігання, відсутність належних та допустимих доказів незаконного вилучення та поміщення належного позивачу транспортного засобу на спеціальний майданчик для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів, чинність договору про зберігання та доставлення транспортних засобів на спеціальні майданчики №47 від 22.02.2016 року, суд позбавлений можливості зобовязати відповідача повернути належний позивачу автомобіль, звільнивши позивача від сплати будь-яких коштів, повязаних з утриманням автомобіля на спеціальному майданчику. Більше того, суд звертає увагу, що наявні в матеріалах справи довідки, листи Головного Управління Національної поліції у м. Києві та Генеральної прокуратури України про те, що вилучений автомобіль [NUMBER], на підставі акту №158 від 06.12.2012 року, який на даний час зберігається на майданчику тимчасового тримання трансопртних засобів у м. Вінниця, не являється речовим доказом по кримінальній справі, як на підставу про задоволення позовних вимог, суд не приймає до уваги, з огляду на наявність в дійсності ідентичного транспортного засобу з ідентичним реєстраційним номером, який являється речовим доказом у кримінальній справі №49-3291, та не встановлення в окремому судовому порядку протиправність дій органу, який затримав та вилучив вказаний транспортний засіб. А тому, суд ввважає, що звернення позивача до суду з даним позовом на разі є передчасним. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed