Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], треті особи: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району, Орджонікідзевський районний відділ у місті Запоріжжі управління державної міграційної служби України в Запорізькій області про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. Позовна заява мотивована тим, що позивач перебувала у шлюбі з відповідачем з 24.07.2004 року. Рішенням Орждонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31.10.2006 року, шлюб між сторонами був розірваний. Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON], [INFO], який після розірвання шлюбу проживає з позивачем. Позивач зазначила, що відповідач сином не цікавиться, матеріальної допомоги на його утримання не надає. Також позивач зазначила, що у дитини виявили передастматичний стан, у зв'язку з чим, лікарі рекомендували [PERSON] періодичний виїзд за межі міста у більш сприйнятливий для нього клімат. [PERSON] знайшла необхідний заклад для оздоровлення дитини та кожний рік вивозила його, проте єдиною складністю у вивозі дитини до оздоровчого закладу є те, що він знаходиться за межами України. Після розірвання шлюбу вона неодноразово зверталась до відповідача із проханням дозволити їй разом з сином виїхати за кордон на оздоровлення та відпочинок, проте відповідач відмовляє їй у наданні такого дозволу, жодним чином не мотивуючи свою відмову. У зв'язку з тим, що відповідач не надає згоди на виїзд дитини за кордон, позивач звернулась до суду та просить дозволити до досягнення повноліття громадянину України [PERSON], [INFO], у супроводі його матері [PERSON], або інших осіб, уповноважених нею за нотаріально посвідченою згодою, здійснювати виїзди з України за кордон, без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька [PERSON], а також дозволити їй без згоди батька [PERSON], оформити документи для виїзду неповнолітнього [PERSON], за межі України. Позивач у судове засідання не з'явилась, проте надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечила. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, заперечень проти позову не надав. Представник третьої особи Орджонікідзевського районного відділу у місті Запоріжжі управління державної міграційної служби України в Запорізькій області у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, в тому числі і визнання таким порядку ч.5 ст.74 ЦПК України, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв'язку з чим, на підставі ст.ст. 197, 224 ЦПК України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. З'ясувавши фактичні обставини, що мають значення для справи, перевіривши їх доказами з огляду на їх достатність та взаємозв'язок, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. У відповідності зі ст.ст. 10,11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 24.07.2004 року, перебували у шлюбі, зареєстрованому відділом РАЦС Запорізького обласного управління юстиції, актовий запис №567. Рішенням Орждонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31.10.2006 року, шлюб між сторонами був розірваний (а.с. 7). Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого Орджонікідзевським відділом РАЦС Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №134 (а.с. 8). Після розірвання шлюбу [PERSON] проживає разом з матір'ю та знаходиться на її утриманні, що підтверджується актом МКП «Основаніє» від 16.09.2015 року (а.с. 6). Лікарями у дитини було виявлено передастматичний стан, що підтверджується довідками з лікарні 01.09.2014 року, 02.09.2015 року, карткою специфічного обстеження та довідкою від 26.05.2014 року. Відповідно до вказаних довідок [PERSON] рекомендований періодичний виїзд за межі міста у більш сприйнятливий для нього клімат (а.с. 10, 11, 13, 18). [PERSON] чинить перешкоди у виїзді дитини за кордон для оздоровлення та відпочинку, відмовляючи у наданні дозволу на виїзд за кордон. Суд погоджується із доводами позивача про те, що безвідповідальне відношення батька до дитини не може бути перешкодою для виїзду дитини за кордон для оздоровлення та відпочинку у супроводі матері, яка має можливість забезпечити такий відпочинок. З огляду на вищевикладене та враховуючи інтереси неповнолітньої дитини, яка повністю перебуває на утриманні і вихованні матері, суд вважає, що для забезпечення належного оздоровлення та відпочинку дитини, є доцільним надати дозвіл на виїзд за кордон неповнолітнього [PERSON], [INFO], тому позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Нормами ст.141 Сімейного кодексу України закріплено рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.2 ст.154 СК України, батькам надається право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законним представникам, без спеціальних на те повноважень. За приписами ч.2 ст.155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. У відповідності до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема у разі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею ст.12 вказаного закону на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до принципу 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли би їй розвиватися фізично, інтелектуально, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Outcome: approved