Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В позовній заяві посилався на те, що 31 березня 2010 року відповідач позичив у нього 55200 грн., що є еквівалентом 6900 доларів США, терміном до 09 травня 2010 року. У встановлений договором строк відповідач кошти не повернув. Тому рішенням Київського районного суду м.Полтави від 05 квітня 2013 року з відповідача на користь позивача стягнуто суму боргу з врахуванням індексу інфляції та 3% річних в загальній сумі 62728 грн. 31 коп. Ці кошти відповідач сплатив позивачу лише 17 червня 2016 року. Оскільки за час прострочення відповідачем боргу курс долара США до національної валюти України суттєво зріс, станом на 17 червня 2016 року 6900 доларів США є еквівалентом 171810 грн., позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 116610 грн. 00 коп. та 3% річних в сумі 4972 грн. 54 коп., всього просив стягнути з відповідача на його користь 121582 грон. 54 коп. Судові витрати також просив відшкодувати йому за рахунок відповідача. Позивач в судове засідання не зявився, але уповноважив адвоката [PERSON] представляти його інтереси в суді. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, пославшись на викладені в позовній заяві обставити. Просила позовні вимоги [PERSON] задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, уповноваживши [PERSON] представляти його інтереси в суді. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив. Вважає, що позивач хоче повторно стягнути суму боргу, яка вже повернута відповідачем позивачу. Також вважає, що позивач звернувся до суду з пропуском строків позовної давності. Тому просив в задоволенні позову відмовити за його безпідставністю, а якщо суд прийде до висновку про обґрунтованість позовних вимог, просив застосувати позовну давність у даному спорі. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, приймаючи до уваги відсутність підстав, передбачених ст.169 ЦПК України для відкладення розгляду справи, вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в судове засідання не з'явились. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 05 квітня 2013 року, яке набрало законної сили 21 квітня 2013 року, встановлено, що 31 березня 2010 року позивач передав відповідачу у борг кошти в розмірі 55200 грн. на строк до 09 травня 2010 року, на підтвердження чого між сторонами укладений договір позики. Однак у визначений договором строк відповідач взяті на себе зобовязання не виконав. У звязку з цим вказаним судовим рішенням з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто заборгованість за договором позики у розмірі 60127 грн. 31 коп., судові витрати 2 601 грн., а всього 62 728 грн. 31 коп. (а.с.15). Також судом встановлено, що дане судове рішення було виконано в примусовому порядку 17 червня 2016 року, коли [PERSON] на користь [PERSON] сплачено 62728 грн. 31 коп. (а.с.11). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь курсову різницю в розмірі боргу, виходячи з курсу долара США до гривні на день позики та на день виплати боргу. Відповідно до ч.1 ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Частиною другою даної статті передбачено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Як вбачається з розписки [PERSON], він позичив у [PERSON] 55200 грн. (а.с.2). Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Сторони у договорі визначили грошовий еквівалент позиченої суми в іноземній валюті 6900 доларів США, але як вбачається з розписки [PERSON], повернути він зобовязався саме 55200 грн., а не еквівалент 6900 доларів США. Боргові зобовязання [PERSON] за договором позики від 31 березня 2010 року були предметом розгляду в цивільній справі №552/575/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості. Рішенням суду від 05 квітня 2013 року у наведеній справі встановлено, що сума боргу [PERSON] становить саме 55200 грн. Як вбачається з наведеного рішення, [PERSON] при розгляді справи №552/575/13-ц просив суд стягнути борг у розмірі 55200 грн., не вимагаючи коригування суми боргу, виходячи з курсу долара США до національної валюти України. Більш того, він просив суд стягнути суму боргу з врахуванням індексу інфляції, що не застосовується до боргових зобовязань у іноземній валюті. Таким чином, позивач визначив спосіб захисту свого права. Обставини, встановлені рішенням у цивільній справі, яке набрало законної сили, відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Оскільки сума боргу відповідача перед позивачем у розмірі 55200 грн. була визначена судовим рішенням, яке набрало законної сили, відсутні підстави для стягнення курсової різниці у розмірі боргу на час позики та на час його сплати. Тому в задоволенні позовної вимоги про стягнення боргу у розмірі 116610,00 грн. необхідно відмовити. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення 3% річних за час прострочення зобовязання, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки [PERSON] зобовязався повернути борг [PERSON] до 09 травня 2010 року, а фактично повернув 17 червня 2016 року, судом встановлено, що боржник прострочив зобовязання, а тому зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 3 ст.267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Представник відповідача в судовому засіданні просив суд застосувати позовну давність. Суд не бере до уваги заперечення представника позивача, яка посилалась на те, що сплативши 17 червня 2016 року борг, відповідач фактично борг визнав, а тому перебіг строку позовної давності перервався. При цьому суд виходить з даних розписки [PERSON] від 17 червня 2016 року, з якого вбачається, що кошти від [PERSON] він отримав згідно виконавчого листа №552/575/13-ц, виданого Київським районним судом м.Полтави 21 травня 2013 року (а.с.11). Наведене свідчить про виконання судового рішення в примусовому порядку, а не про визнання боргу відповідачем. У звязку з цим строк позовної давності не переривався. Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних в межах строку позовної давності з 15 липня 2013 року по 17 червня 2016 року в розмірі 4850 грн. Також, згідно ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати пропорційно до задоволених вимог в сумі 341 грн. 74 коп. Всього з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 5191 грн. 74 коп.

Outcome: partial