Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, який в ході розгляду справи було уточнено до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, поділ спільного майна подружжя та визначення порядку користування спільним майном. Обгрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб 01 листопада 2010 року. Від шлюбу [INFO] р. у них народився син [PERSON]. 09 квітня 2014 року позивач спільно з відповідачем [PERSON] за спільні кошти по договору купівлі - продажу купили квартиру [ADDRESS] 13 травня 2016 року приватний нотаріус Київського міського натаріального округу Руденко В.О. зареєстрував договір дарування №777, виданий 13.05.2016 р., та вніс запис у державний реєстр речових прав на нерухоме майно №14556452, який засвідчує приватну спільну часткову власність з часткою ? для [PERSON]. При цьому про даний правочин позивач дізнався випадково і не давав ніякої згоди на його здійснення, а також не був жодним чином проінформований про оцінку квартири. При цьому позивач намагався вчинити аналогічний правочин (дарування своєї частки своїй матері) жоден нотаріус не погодився на реєстрацію такого правочину. Таким чином, позивач вважає, що є всі підстави для визнання недійсним договору дарування №777 від 13.05.2016 р. Крім того, позивач просить суд поділити квартиру, яка є спільною сумісною власністю подружжя, хоча і зареєстрована на кожного з подружжя по ? частині та просить встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] між співвласниками, наступним чином: виділити в користування [PERSON] житлову кімнату площею 15,2 кв.м.; виділити [PERSON] житлову кімнату площею 15,6 кв.м.; у спільному користуванні залишити передпокій паспорта площею 14,2 кв.м., санвузол площею 1,9 кв.м., кухню площею 12,9 кв.м., житлову кімнату площею 24,4 кв.м., коридор площею 4,9 кв.м., ванну кімнату площею 3,5 кв.м., гардероб площею 2,8 кв.м. Оскільки квартира складається з 3-х ізольованих кімнат, позивач вважає, такий порядок найбільш оптимальним та таким, що відповідає інтересам сторін та їх часткам у власності. З огляду на те, що виділити в користування одному з співвласників житлову кімнату площею 24,4 кв.м. неможливо без порушення інтересів другого зі співвласників, позивач вважає доцільним залишити цю кімнату у спільному користуванні разом з іншими допоміжними приміщеннями. На даний час відповідачі не сплачують плату за надання комунальних послуг. Усі житлово - комунальні послуги оплачуються позивачем без будь-якої компенсації його витрат від відповідачів. На підставі викладеного, позивач просив задовольнити уточнені позовні вимоги. В судовому засіданні представник позивача підтримав уточнені позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в уточненій позовній заяві, та просив суд винести рішення про задоволення позову. Відповідач [PERSON] яка також представляє інтереси відповідача [PERSON], та представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти позову, просили суд винести рішення про відмову у задоволені позовних вимог [PERSON], письмові заперечення на позов, долучені до матеріалів справи. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, сторону відповідачів, суд дійшов до наступного висновку. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що 01 листопада 2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї, а/з № 3094 (а.с.16). [INFO] року у подружжя [PERSON] народився син [PERSON], що підтверджується відповідною копією свідоцтва про народження (а.с.17). Відповідно до копії договору купівлі - продажу квартири від 09 квітня 2014 року, посвідченого Заблоцькою Л.Б., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округа за р. №785, [PERSON]. та [PERSON] придбали у ТОВ «ДБК-ІНВЕСТ», в особі першого заступника директора [PERSON] в рівних частках квартиру [ADDRESS] (а.с.6-8). Згідно ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. З положень ст.ст. 355, 356 ЦК України вбачається, що майно, яке знаходиться у власності двох або більше осіб - співвласників, належить їм на праві спільної власності і є їх спільним майном. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві спільної власності є спільною частковою власністю, а без визначення часток - спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 356, ч. 1 ст. 368 ЦК України). Право власності на об'єкти нерухомості (житлові будинки, квартири, будівлі, споруди, приміщення - частини внутрішнього об'єму житлових будинків, будівель, квартир, обмежені будівельними елементами), у тому числі право спільної власності, підлягають державній реєстрації. Укладання договору купівлі-продажу квартири з одночасним визначенням часток подружжя відповідає як положенням ст. 69 СК України, так і ч. 3 ст. 368 ЦК України. Частки [PERSON]. та [PERSON] на вищезазначену квартиру, як зазначено вище, були зареєстровані у встановленому законом порядку. Отже доводи позивача [PERSON] про те, що за договором купівлі-продажу квартири від 09 квітня 2014 року, посвідченим Заблоцькою Л.Б. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за р.№785 у [PERSON] та [PERSON] виникло право спільної сумісної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до даного договору купівлі-продажу квартири, вже були визначені частки подружжя. Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю, однак при цьому відповідно до ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Судом було встановлено, що 13.05.2016 року був укладений договір дарування, за яким [PERSON] подарувала належну їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 09.04.2014 року, ? частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] - [PERSON], що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна ( а.с. 12-13). Суд вважає, що вимоги позивача не підтверджені матеріалами справи та не грунтуються на нормах матеріального права, виходячі з наступного. Договір дарування належить до безоплатних правочинів, за умовами якого обдаровуваний не має перед дарувальником будь-якого зобов'язання матеріального характеру. При посвідченні договору дарування нотаріус встановлює особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії, та визначається обсяг їх цивільної дієздатності. Договір дарування посвідчується за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Так, відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України на момент вчинення правочину. Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Таким чином, обмеження щодо розпорядження часткою у спільній частковій власності стосуються лише продажу частки співвласником. Переважне право інших співвласників на придбання частки не поширюється на випадок її відчуження шляхом укладення договорів міни, дарування, ренти - на випадки, коли майно передається безоплатно. Відповідно до вимог статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Форма договору дарування встановлена статтею 719 ЦК України, відповідно до вимог якої договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Вимоги ст. 720 ЦК України щодо сторін у договорі дарування також дотримані, належність дарувальнику на праві власності ? частини вищезазначеної квартири перевірена, його повноваження на укладення відповідного договору дарування передбачені ст. 361 ЦК України, форма договору дотримана, тому правових підстав для визнання вищезазначеного договору дарування недійсним немає. Оскільки спірна ? частина квартири [ADDRESS] є особистою спільною частковою власністю відповідача [PERSON], як така, що була придбана нею по договору купівлі-продажу квартири від 09.04.2014 р., то відповідач [PERSON] мала право розпорядитися даною часткою квартири на власний розсуд без отримання на це письмової згоди позивача [PERSON] За таких обставин суд вважає, що передбачених законом підстав для визнання договору дарування ? частини спірної квартири недійсним та виключення з Державного реєстру речових прав відомостей про право власності, вчинених на підставі вказаного договору дарування, немає, а тому у задоволення позову [PERSON] в цій частині слід відмовити за необгрунтованністю. Щодо позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою, вони також задоволенню не підлягають, виходячі з наступного. Позивач [PERSON] просить встановлення порядку користування квартирою: виділивши в користування [PERSON] житлову кімнату площею 15,2 кв.м. та виділивши в користування [PERSON] житлову кімнату площею 15,6 кв.м., місця загального користування та кімнату площею 24,4 кв.м., просив залишити у спільному користуванні. Однак, дані позовні вимоги повинні бути пред'явлені до актуального співвласника вищезазначеної квартири, тобто до відповідача [PERSON], оскільки [PERSON] є неналежним відповідачем щодо даних позовних вимог [PERSON] Відтак, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі. Оскільки суд відмовляє позивачу у задоволені позовних вимог, підстав для відшкодування судових витрат не вбачається. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed