Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (далі ДП ВК «Краснолиманська») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, в обґрунтування якого вказав, що він з 06.06.2005 по 26.01.2020 перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи стовбуровим, та 26.01.2020 був звільнений за ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. У порушення трудового законодавства відповідач не розрахувався з ним у день звільнення. Згідно з судовим наказом від 01.12.2020 з відповідача на його користь було стягнуто заборгованість по заробітній платі за січень 2020 року в сумі 32446 грн 37 коп., з якої утримані податок та обов`язкові платежі, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.01.2020 по 27.11.2020 в сумі 99375 грн 00 коп. без утримання податку та обов`язкових платежів. Згідно з постановою державного виконавця від 08.01.2021 було відкрито виконавче провадження № 640057090 з примусового виконання вказаного судового рішення, яке було закінчено відповідно до постанови від 02.06.2021 у зв`язку із фактичним виконанням рішення в повному обсязі. Посилаючись на ст.117 КЗпП України, позивач вважає, що з відповідача на його користь потрібно б було стягнути середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 28.11.2020 по 02.06.2021 (126 днів) в сумі 59062 грн 50 коп., виходячи із його середньоденного заробітку 468 грн 75 коп. Крім того в результаті неотримання належних йому коштів на проживання протягом певного періоду часу, що зумовило зміну способу його життя, необхідності докладати додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, він поніс моральні страждання. Тому позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за затримку розрахунку за період з 28.11.2020 по 02.06.2021, моральну шкоду в сумі 5000 грн та понесені ним судові витрати на сплату судового збору та витрат на професійну правничу допомогу. Позивач [PERSON] та його представник Сакун В.А. до суду не з`явився, про час і місце слухання справи сповіщені належним чином, письмово повідомили суд про розгляд справи у їх відсутність. Представник відповідача ДП ВК «Краснолиманська» до суду не з`явився, про час і місце розгляду справи сповіщений належним чином, письмово повідомив суд про розгляд справи у його відсутність. Також відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги ним не визнаються, оскільки з 19.12.2019 на підприємстві запроваджено простій і позивач знав на момент звільнення, в якому важкому фінансовому стані знаходиться підприємство. Ситуація додатково погіршується оголошенням карантину з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу СОВІД-19. Вказуючи на те, що вказані обставини є форс-мажорні (не з вини підприємства), відповідач просить врахувати його інтереси щодо збереження свого матеріального та фінансового становища і платоспроможності й зменшити розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні до розумної пропорційності. Щодо моральних страждань позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обставин, викладених у позові, та в чому саме полягає протиправність поведінки відповідача. Щодо витрат на оплату правової допомоги в сумі 5000 грн позивачем не надано детальної інформації про вартість підготовки зауважень та інших документів, ані платіжних доручень. З урахуванням вищевикладеного у задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі. У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що стан фінансово-економічної ситуації не впливає на незастосування санкції, передбаченої ст.117 КЗпП України, оскільки сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності, аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 184/689/16-ц та від 18.12.2018 у справі № 331/5812/16-ц. Щодо доводів відповідача про застосування судом принципу пропорційності при розрахунку середнього заробітку зазначає, що оскільки у прохальній частині відзову відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, можна вважати, що відповідач не просить застосувати принцип пропорційності. У відзові відповідач не спростував доведеність позивачем моральних страждань, розмір яких оцінений позивачем із урахуванням судової практики. Доводи відповідача щодо недоведеності витрат позивача на професійну правничу допомогу також не заслуговують на увагу, оскільки вказують на неознайомленість відповідача із матеріалами справи, оскільки позивачем наданий розрахунок виконаних робіт із зазначенням кількості робочого часу та розрахункова квитанція, яка відповідає вимогам законодавства. Згідно з ухвалою судді від 10.08.2021 у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , у період з 06.06.2005 по 26.01.2020 знаходився у трудових відносинах з ДП «ВК «Краснолиманська», працюючи стовбуровим з повним робочим днем у шахті, 26.01.2020 його було звільнено відповідно до ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за віком, що підтверджується записами з трудової книжки позивача (а.с.11-17). Відповідно до довідки ДП «ВК «Краснолиманська» від 23.11.2020 середньоденна заробітна плата [PERSON] за останні два місяці перед звільненням складає 468 грн 75 коп.(а.с.19). Згідно з судовим наказом, виданим 01.12.2020 Димитровським міським судом Донецької області, з ДП «ВК «Краснолиманська» на користь [PERSON] було стягнуто заборгованість по заробітній платі за січень 2020 року в сумі 32446 грн 37 коп., з якої утримані податок та обов`язкові платежі, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.01.2020 по 27.11.2020 в сумі 99375 грн 00 коп. без утримання податку та обов`язкових платежів (а.с.20). Згідно з постановою заступника начальника Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) від 08.01.2021 відкрито виконавче провадження № 640057090 з примусового виконання вказаного судового рішення (а.с.21). Відповідно до постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) від 02.06.2021 виконавче провадження № 640057090 з примусового виконання судового наказу від 01.12.2020 закінчено у зв`язку з фактичним виконанням рішення у повному обсязі (а.с.22). Згідно з наказом ДП «ВК «Краснолиманська» № 875 від 19.12.2019 на підприємстві з 19.12.2019 запроваджено простій. За приписами ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. Згідно за ст.116 КЗпП України при звільненні робітника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться у день звільнення. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а, отже, працівник може визначати остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Судом встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем у день його звільнення не було проведено. Наслідком цього стало стягнення з відповідача на користь позивача на підставі судового наказу заборгованості по заробітній платі в сумі 32446 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 27.01.2020 по 27.11.2020 в сумі 99375 грн. Наразі позивач просить суд стягнути з відповідача передбачене ст.117 КЗпП України відшкодування за період з 28.11.2020 по 02.06.2021, тобто за 126 робочих днів. Виходячи із середньоденного заробітку позивача в сумі 468 грн 75 коп., середній заробіток позивача за 126 робочих днів складе 59062 грн 50 коп. Оцінюючи розмір спірного відшкодування, суд виходить з такого. Верховний Суд вважає, що метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст.117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Згідно з висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом. Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц. Розрахований розмір компенсації за період з 27.01.2020 по 02.06.2021 у загальній сумі 158437 грн 50 коп. (99375 грн + 59062 грн 50 коп.), який майже в п`ять разів перевищує розмір простроченої заробітної плати в сумі 32446 грн 37 коп., вказує на очевидну неспівмірність сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості. Для приблизної оцінки розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, суд враховує мінімальну заробітну плату, встановлену Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік» на день звільнення позивача, а сме: 4723 грн 00 коп. Розмір суми, яку працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг отримати як мінімальну заробітну плату по України за кожен місяць затримки розрахунку, у випадку з позивачем становить 80291 грн 00 коп. (17 місяців затримки х 4723 грн 00 коп.). Як наголошено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (п.п.71-72). Отже, беручи до уваги розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум (32446 грн 37 коп. з утриманням відрахованих податків і зборів), період затримки виплати такої заборгованості (сімнадцять місяців), ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, незадовільний фінансовий стан підприємства, суд вважає справедливим, пропорційним та таким, що відповідатиме обставинам справи та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача у вже виплаченій йому сумі 99375 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку за період з 28.11.2020 по 02.06.2021 слід відмовити. Вирішуючи спір про стягнення моральної шкоди в сумі 5000 грн., суд виходить з такого. Згідно зі ст.2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що вимоги позивача у частині відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню, оскільки позивач через порушення відповідачем його конституційного права на своєчасне отримання винагороди за працю, захищеного трудовим законодавством, морально страждав, не отримуючи належну йому суму, на яку він розраховував. Визначаючи розмір відшкодування, суд враховує характер, об`єм, тривалість зазнаваних позивачем страждань, розмір заборгованості. Тому суд вважає, що на користь позивача належить стягнути з підприємства 5000 грн. Вирішуючи питання щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, суд виходить з такого. Витрати на професійну правничу допомогу згідно з ч.3 ст.133 ЦПК України відносяться до витрат, пов`язаних із розглядом справи. Відповідно до ст.137 ЦПК України склад та розмір витрат, пов`язаних із оплатою правничої допомоги, належать до предмета доказування у справі. Так п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. За приписами ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч.5 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог ч.4 цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Позивачем [PERSON] 03.08.2021 укладено з адвокатом Сакуном В.А. договір про надання професійної правничої допомоги у спорі з ДП «ВК «Краснолиманська». На підтвердження витрат на оплату послуг адвоката позивачем надано підписаний сторонами договору акт № 1 виконаних робіт (наданих послуг) із дедатльним описом від 03.08.2021, розрахункова квитанція від 03.08.2021, згідно з якими позивачем на користь адвоката сплачено 1000 грн за надання консультації, 5000 грн за складання позовної заяви, всього 6000 грн. Заявлений розмір витрат на оплату послуг адвоката є цілком співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, підтверджений відповідними доказами, клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу відсутнє. Відповідно до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких відносяться витрат на правничу допомогу, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог (із двох - одну) з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на оплату послуг адвоката в сумі 3000 грн (1/2 від 6000 грн). Позивачем при зверненні до суду з цим позовом сплачено судовий збір за вимоги майнового і немайнового характеру у розмірі 1816 грн 00 коп. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Беручи до уваги часткове задоволення позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню половина цієї суми, а саме 908 грн 00 коп. На підставі ст.ст.47, 116, 117 КЗпП України,

Outcome: partial