Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що з 12 вересня 2007 року працював заливальником з металу в ПрАТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод». 14.08.2017 року позивач звільнений з роботи за згодою сторін. На час звільнення відповідач мав заборгованість перед позивачем по виплаті заробітній платі, яка складала 9148, 86 грн. При зверненні до відповідача за розрахунком, 16.11.2017 року позивачем отримано довідку №955/11 про заборгованість по заробітній платі, а розрахунок не проведено. Посилаючись на дані обставини, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 9148 гривень 86 копійок Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву, якою просив справу слухати в його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідач в судове засідання не з'явився, про час, день та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Заяв про розгляд справи у відсутність представника відповідача до суду не надходило. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з ч.1 ст.115 КЗпП України, заробітна плата повинна виплачуватися регулярно в робочі дні в терміни встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць. Відповідно до вимог ст.24 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Судом встановлено, що позивач з з 12 вересня 2007 року працював заливальником з металу в ПрАТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод». 14.08.2017 року позивач звільнений з роботи за згодою сторін, однак розрахунок з ним у день звільнення відповідачем не був проведений. Відповідно до довідки №955/11 від 16.11.2017 року позивачу станом на 01.11.2017 року нарахована заробітна плата в сумі 9148, 86 грн. Відповідач неодноразово повідомлявся судом про день та час слухання справи, йому були вручені копія позову та додатки до нього, однак обставини щодо невиплати заробітної плати позивачу у день звільнення та нездійснення з ним повного розрахунку у зв'язку зі звільненням, спростовано не було, належних та допустимих доказів цьому надано не було. Ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Враховуючи те, що позивачем заявлена вимога про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 9148, 86 грн., та приймаючи до уваги, що дана сума відповідачем не спростована, іншого розрахунку відповідач не надав, тому суд вважає стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 9148 гривень 86 копійок. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню судовий збір за позов майнового характеру у розмірі 640 грн.00 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved