Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про захист прав споживачів, виплату процентів та стягнення коштів з ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», мотивуючи тим, що між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договори депозитного вкладу № SAMDNWFD0070211080600 від 06 серпня 2014 року, а на виконання його умов відповідачем було відкрито депозитний рахунок «Приват-вклад», на який ним було внесено кошти у розмірі 50 000,00 грн., з виплатою 8,5 % річних, строком на 12 місяців, тобто до 05 серпня 2015 року. 05 лютого 2015 року він звернувся до відповідача з листом про повернення вкладу, однак на його вимогу відповідачем не було виплачено банківський вклад, а відтак просить суд стягнути з відповідача на її користь за прострочення виконання грошового зобов'язання 3 % річних в сумі 3 188,75 грн., інфляційні витрати у розмірі 31 443,44 грн., пеню у розмірі 3 188,75 грн., а також моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн., мотивуючи постійними душевними стражданнями, хвилюваннями щодо реальної можливості повернення коштів. Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 17 липня 2017 року передано за підсудністю вказану справу до Печерського районного суду міста Києва, яку отримано судом 29 вересня 2017 року. 15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція Цивільного процесуального Кодексу України, відповідно до Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII. Ухвалою суду від 23 серпня 2018 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про відвід головуючого судді Писанця В.А., який визнано необґрунтованим та ухвалою від 08 серпня 2018 року зупинено провадження у справі. 30 серпня 2018 року ухвалою судді поновлено провадження у справі, а її розгляд призначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін та надано строк для подання відзиву на позовну заяву (відзив); відповіді на відзив; заперечень. 11 вересня 2018 року від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, а також 05 жовтня 2018 року та 10 грудня 2018 року надходили аналогічні клопотання представника позивача. У встановлений ухвалою судді від 30 серпня 2018 року строк від представника відповідача до суду надійшов письмовий відзив, мотивований відсутністю порушення прав позивача, а відтак і відсутністю права звернення з вимогами щодо стягнення 3% річних, інфляційних витрат та пені, а також представником відповідача 20 грудня 2018 року в судовому засіданні подано додаткові письмові пояснення щодо зміни форми правління банку. Відповіді на відзив від позивача не надходило. Вислухавши представника відповідача, який в судовому засіданні проти позову заперечував, а також встановивши, що позивач будучи належним чином повідомленим про дату час та місце розгляду справи не з'явився, врахувавши заяву його представника про розгляд справи за відсутності, суд дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд, приходить наступного висновку. Судом встановлено, що 06 серпня 2014 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір депозитного вкладу № SAMDNWFD0070211080600 «Приват-вклад», та відкрито банківський рахунок № [NUMBER]. На виконання умов зазначених договору позивач вніс на депозитний рахунок, відкритий у відповідача грошові кошти за договором у розмірі 50 000,00 грн., що відповідає сумі депозиту за договором. ПАТ КБ «Приватбанк» зобов'язалося повернути вкладникові суму вкладу і проценти за ним на умовах та у порядку встановленому укладеними з позивачем договором депозитного вкладу. Звертаючись до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» позивач [PERSON] стверджує, що він 05 лютого 2015 року звернувся до відповідача із заявою про розірвання депозитного договору, повернення вкладу та проценти за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070211080600, шляхом переказу коштів на відкритий ним рахунок у даній установі за № [NUMBER], однак його вимоги відповідачем залишені без виконання. Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 15 червня 2016 року залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15 листопада 2016 року частково задоволено позов та зобов'язано ПАТ КБ «Приватбанк» усунути [PERSON] перешкоди в користуванні банківським рахунком № [NUMBER] шляхом його розблокування та надання вільного доступу до грошових коштів, належних [PERSON], зобов'язано відповідача усунути [PERSON] перешкоди в користуванні картковим рахунком № [NUMBER] шляхом його розблокування та надання вільного доступу до грошових коштів, належних [PERSON], а у задоволенні вимог [PERSON] стосовно блокування депозитного рахунку «Приват-вклад» № [NUMBER]. Означеним рішенням встановлено, що згідно з довідкою ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 26 січня 2016 року серед відкритих на ім'я [PERSON] рахунків зазначено, зокрема, рахунок № [NUMBER], залишок грошових коштів на якому становить 299458,72 грн., а також рахунок № [NUMBER] (тип рахунку - депозитний вклад), залишок грошових коштів на якому складає 54 839,18 грн. А також встановлено, що згідно роздруківки з додатку «Приват24» строк депозиту становить 12 місяців, дата закінчення 05 серпня 2015 року, сума депозиту 50 000,00 грн., нараховані проценти 9 320,31 грн., а опції «розірвати достроково депозит» та «розірвати депозит» помічені хрестиком із зазначенням того, що для здійснення такої операції потрібно звернутись до відділення банку. Відповідно до п. 2.2.2.5. Умов та Правил надання банківських послуг «Приват-вклад» строк вкладу 12 місяців, умови розірвання вкладу, при розірванні вкладу до закінчення терміну вкладу, повертається сума вкладу та виплачується відсотки за чинною ставкою, нараховані за фактичним термін користування вкладом. За ст. 8.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в України» банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що містяться в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня. Положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України визначають, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства, що передбачає ч.ч. 2,3 ст. 11 ЦК України. За правилами ст.ст. 1058, 1060, 1061 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку встановлених договором. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунку вкладника з інших підстав. Зобов'язання, згідно ст. 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За правилами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому ст. 625 ЦК України унормовує питання відповідальності боржника за порушення грошового зобов'язання і з огляду на правову природу трьох процентів річних, передбачених частиною другою цієї статті, як особливої міри відповідальності, їх сума повинна бути визначена до стягнення виключно в національній валюті Україні - гривні. Крім того, вирішуючи питання про наявність вини як умови застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, так само слід враховувати особливість правової природи цієї відповідальності. Наслідки прострочення боржником виконання грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних за ст. 625 ЦК України не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та в отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов'язання за рахунок іншої. Таким чином, підлягають задоволенню вимоги позивача в частині стягнення на його користь 3 % річних в сумі 3 188,75 грн. Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь пені, відповідно до правил ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. За правилами ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Неустойка в цивільному праві виконує дві основні функції. Вона є способом забезпечення виконання зобов'язання (ст. 549 ЦК) та наслідком його порушення. До моменту порушення зобов'язання неустойка виконує функцію забезпечення, тобто стимулює боржника до належного виконання. Якщо зобов'язання боржником порушене, стягнення неустойки є наслідком такого порушення. Тобто кредитор набуває право вимагати сплати неустойки. Отже, як видно зі змісту укладеного між сторонами договору відповідальність за порушення зобов'язання у вигляді пені ним не передбачена, а відтак вимога щодо стягнення на користь позивача пені підлягає задоволенню відповідно до закону. Разом з тим, вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Поряд із цим, моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 9 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31 березня 1995 року з подальшими змінами та доповненнями, розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених позовних вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних та фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки в ході розгляду справи не знайшов свого підтвердження факт завдання моральної шкоди позивачу, яка полягає постійних душевних стражданнях, хвилюваннях щодо реальної можливості повернення коштів, з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial