Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без дозволу та згоди матері. В позовних вимогах позивач просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] без згоди та супроводу матері - [PERSON] до країн Європейського Союзу для оздоровлення та відпочинку дитини. Вимоги обгрунтовані тим, що сторони перебували в шлюбі з травня 2015 року по червень 2019 року. У вказаному шлюбі у сторін народилась дочка [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу дитина проживає з позивачем. Позивач, як зазначається в позовній заяві, має можливість та бажання їздити з дитиною за кордон на відпочинок, але не має можливості це зробити через відсутність відповідного дозволу відповідача. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Сирбул О.Ф. від 09.09.2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Представник ввідповідача у судове засідання з`явились, позовних вимог не визнала, зазначила, що відповідач не чинить позивачу перешкод у виїзді їх дитини за кордон у супроводі позивача, а тому вважає даний позов безпідставним. Також, надала до суду відзив на позов. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, вислухавши представників сторін, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 27.05.2015 року. Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 05.06.2019 року шлюб між сторонами розірвано. Від всказаного шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини. Також, судом встановлено, що спільна дитина сторін проживає разом з відповідачем. Як вбачається з матеріалів справи, 23.08.2019 року позивачем було направлено на адресу відповідача лист-звернення №08/19 від 22.08.2019 року з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за межі території України, а саме: до країн Європейського Союзу з 22.08.2019 року по 22.08.2020 року з метою оздоровлення, відпочинку, фізичного, духовного та морального розвитку та туризму, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. Однак, жодної відповіді від відповідача позивач не отримав. Частиною 3 ст. 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20.11.1989 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Принципом 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року передбачено, що дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь - який час повернутися в Україну. Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Пункт 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України №231 від 31.03.1995, вказує, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Пунктами 3, 4, 5 постанови КМ України від 27.01.1995 №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» передбачено, що: виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. У разі посилання на цей закон слід указувати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий) з визначенням його початку й закінчення. Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Статтями 7, 155 СК України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Статтями 3,6 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, учасником якої є Україна з 27.09.1991 року, встановлено - в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративним чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави - учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Стаття 27 цієї Конвенції передбачає - держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з п. 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 №231 оформлення проїзного документу дитини здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. Судом встановлено, що дитина постійно проживає разом з матір`ю, позивач проживає окремо та на даний час, як повідомили сторони суду, вирішується питання про визначення місця проживання дитини з батьком, остаточне рішення не прийнято. Представником відповідача у судовому засіданні зазначено, що відповідач не має на меті чинити позивачу перешкоди у виїзді з дитиною без супроводу матері, зокрема представник зазначила, що у встановлений день та час відповідач з`явилась до нотаріуса для оформлення дозволу на виїзд дитини з урегулюванням певних деталей, проте нотаріуса на місці не було. Суд вважає, що інтереси батьків мають право на реалізацію такою мірою та в такий спосіб, які відповідатимуть саме інтересам забезпечення повноцінного розвитку та зростання неповнолітньої дитини. Відповідач не надала доказів, які б свідчили про те, що нею особисто зроблено для створення належних умови задля забезпечення та гарантування повноцінного, здорового, гармонійного розвитку її малолітньої дитини. Таким чином, суд вважає, що тимчасові виїзди дитини разом з батьком за межі України з метою оздоровлення та відпочинку є доцільними для розвитку дитини і повністю відповідає її інтересам. Ураховуючи встановлені обставини, а також узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд приходить до висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей з батьком до країн Європейського Союзу із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків хто здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. Зазначена позиція висвітлена Верховним Судом України у постанові від 07.07.2018 року, справа № 712/10623/17, провадження № 14-244цс18. Крім того, на підставі положень статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати.

Outcome: approved