Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-08 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувшись в суд з позовом, просить визнати заборгованість [PERSON], [PERSON], [PERSON] перед Житлово-комунальним підприємством № 3 за квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], безпідставною та скасувати її; зобов'язати Житлово-комунальне підприємство № 3 списати борг з особового рахунку по утриманню будинку за квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з 2007 року по травень 2011 рік. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань з забезпечення водопостачання гарячої води до належної їй квартири, починаючи з 2005 року нею не оплачувались зазначені комунальні послуги. Гаряче водопостачання налагоджено 08 квітня 2011 року. З того моменту сплата комунальних послуг проводилась належним чином. Відсутність заборгованості відображено в квитанції на сплату комунальних послуг за вересень 2017 року. 22 серпня 2014 року ЖКП № 3 звернулось до Луцького міськрайонного суду Волинської області з заявою про видачу судового наказу з метою стягнення заборгованості за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території з боржників: [PERSON], [PERSON], [PERSON] за період неналежного виконання виконавцями комунальних послуг в сумі 2 891, 93 грн. 02 вересня 2014 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області задоволено заяву та видано судовий наказ. Однак, 27 жовтня 2014 року ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області судовий наказ скасовано. Проте, відповідач періодично надсилає повідомлення з безпідставно нарахованою заборгованістю. Посилаючись на те, що від моменту скасування судового наказу пройшло понад три роки, а також скасування судового наказу про стягнення вказаної суми боргу, вважає про наявність законних підстав для визнання заборгованості за житлово-комунальні послуги безпідставною, її скасування та зобов'язання до списання з особового рахунку. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог посилаючись на надані письмові заперечення. Треті особи в судове засідання не прибули, подали письмові заяви про розгляд справи у їх відсутності. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає. При цьому, виходить з наступного. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Судом встановлено, що квартира по [ADDRESS] належить [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане відділом по приватизації житлового фонду виконавчого комітету Луцької міської Ради згідно з розпорядженням від 13.08.1098 року № 318-р. Відповідно до додатку 22 рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 24.01.2018 року № 20-1 ЖКП № 3 надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, в т.ч., і мешканцям квартири по [ADDRESS], а саме: прибирання прибудинкової території; прибирання сходових кліток; прибирання підвалів, технічних поверхів; технічне обслуговування та поточний ремонт внутрішньо будинкових систем загального користування; обслуговування димовентиляційних каналів; поточний ремонт конструктивних елементів; освітлення місць загального користування; енергопостачання ліфтів. 22 серпня 2014 року ЖКП № 3 звернулось до Луцького міськрайонного суду Волинської області з заявою про видачу судового наказу з метою стягнення заборгованості за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території з боржників: [PERSON], [PERSON], [PERSON] в сумі 2 891, 93 грн. 02 вересня 2014 року видано судовий наказ про стягнення з боржників [PERSON], [INFO], ІПН невідомо, [PERSON], [INFO], ІПН невідомо, [PERSON], [INFO], ІПН невідомо, які проживають за адресою: [ADDRESS] на користь стягувача - житлово-комунального підприємства № 3, що знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Винниченка, 39, поштовий індекс 43000, п/р 26009136416900 в АТ «УкрСиббанк» у м. Харкові, МФО 351005, код ЄДРПО 30473452 заборгованість за надані послуги з утримання будинку та при будинкових територій в розмірі - 2891 (дві тисячі вісімсот дев'яносто одну) грн. 93 коп., а також стягнути понесені судові витрати в сумі 121 (сто двадцять одну) грн. 80 коп. сплаченого судового збору. 27 жовтня 2014 року ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області судовий наказ скасовано у зв'язку з наявністю між сторонами спору про право. Позивач вказує на неналежне виконання відповідачем зобов'язань з забезпечення водопостачання гарячої води до належної їй квартири. Як визначено ст.18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складення та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо. Представник виконавця повинен з'явитися на виклик споживача не пізніше строку, визначеного договором. Акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами. У разі неприбуття представника виконавця в погоджений умовами договору строк або необґрунтованої відмови від підписання акта-претензії він вважається дійсним, якщо його підписали не менш як два споживачі. Акт-претензія споживача подається виконавцю, який протягом трьох робочих днів вирішує питання про перерахунок платежів або видає письмово споживачу обґрунтовану письмову відмову в задоволенні його претензій. Спори щодо задоволення претензій споживачів вирішуються в суді. Споживач має право на досудове вирішення спору шляхом задоволення пред'явленої претензії. Позивачем не надано доказів складення та направлення у визначеному законом порядку на адресу ЖКП № 3 актів-претензій щодо неналежного виконання ним послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України). Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов'язання норми глави 50 «Припинення зобов'язання» ЦК України не передбачають. При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України. Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи. У зобов'язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб'єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов'язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов'язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов'язку. Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб'єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов'язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п'ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов'язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов'язання не визнає. Виконання боржником зобов'язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов'язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Таким чином, діюче законодавство України не передбачає можливість списання заборгованості, позовна давність за якою сплила, окрім як за бажанням самого кредитора. Разом з тим, відповідно до статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року (з наступними змінами та доповненнями) бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Підприємство самостійно: визначає облікову політику підприємства; обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановлених цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних; розробляє систему і форми внутрішньогосподарського (управлінського) обліку, звітності і контролю господарських операцій, визначає права працівників на підписання бухгалтерських документів; затверджує правила документообороту і технологію обробки облікової інформації, додаткову систему рахунків і регістрів аналітичного обліку. Відповідно до статті 9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Виходячи з положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та «Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 08 жовтня 1999 року № 237, виключення з активів підприємства (списання) безнадійної дебіторської заборгованості, в тому числі за якою минув строк позовної давності, є господарською діяльністю підприємства. Оскільки особовий рахунок, відкритий на ім'я [PERSON], є документом внутрішньогосподарського обліку господарських операцій відповідача, то списання з цього внутрішнього господарського документа будь-яких сум є правом кредитора, тобто відповідача. З аналізу зазначених вище правових норм випливає, що чинним законодавством не встановлено процедури визнання боргу за житлово-комунальні послуги безнадійним та не визначено механізму його списання. У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки відсутні визначені законом підстави для визнання заборгованості [PERSON] за житлово-комунальні послуги безпідставною, її скасування та зобов'язання до списання з особового рахунку з підстав, зазначених позивачем у позові, а тому дані вимоги є безпідставними та необґрунтованими.

Outcome: dismissed