Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся у суд із позовом до відповідачів [PERSON],\~[PERSON],\~у якому\~з урахуванням\~заяви від\~19\~вересня 2018\~року,\~просить: зобовязати виселити [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення; вирішити питання розподілу судових витрат. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що є власником зазначеної квартири. У спірній квартирі окрім позивача, зареєстрована також його матір. До 2017 року перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON]. Від шлюбних відносин народилось двоє дітей, які проживають у зазначені квартирі. Колишня дружина разом із своєю матірю проживають у ній також. На даний час без будь-якої правової підстави відповідачі проживають у квартирі та добровільно виселитися не мають наміру. Колишня дружина самовільна змінила вхідні замки до квартири. Відповідачам на праві власності належать квартири у місті Львові [PERSON], у місті Новий Розділ матері колишньої дружини, тобто вони забезпеченні житлом. Він повністю здійснює оплату за житлово-комунальні послуги. У відповідності до ст. ст. 319, 321, 386, 391 ЦК України, ст. ст. 150, 156, 157 ЖК УРСР просить позов задовольнити повністю. 04 жовтня 2018 року відповідачами на адресу суду подано відзив, який містить заперечення на позов. Зазначають, що протягом семи років позивач із відповідачем [PERSON] та двома спільними дітьми проживали однією сімєю. Із спільного сімейного бюджету витрачали кошти на облаштування спірної квартири та поліпшення житлових умов, у звязку із чим квартири, які належать на праві власності відповідачам не мають на даний час необхідних житлових умов. [PERSON] не проживає у спірній квартирі, а лише приїжджає допомагати по догляду за дітьми та їх вихованні. Підстав для виселення колишніх членів сімї власника, які передбачені ст. 157, ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР немає. Просять у позові відмовити. 19 жовтня 2018 року на адресу суду позивачем подано відповідь на відзив, яка містить наступні пояснення щодо заперечень відповідачів викладених у відзиві на позов. Кошти у спірну квартиру щодо поліпшення житлових умов вкладались не лише за час шлюбних відносин, але і до їх виникнення самостійно здійснював облаштування квартири. Відповідач [PERSON] на даний час здає квартиру, яка належить їй на праві власності в оренду. Необхідність ремонту у ванній кімнаті та заміна вікон у квартирі відповідача [PERSON] не є перепоною для проживання у ній. З червня 2018 року у позивача є нова сімя, а тому планує проживати у спірній квартирі. На утриманні перебуває двоє батьків похилого віку, які потребують допомоги. Твердження відповідачів про виховання та утримання дітей тільки відповідачкою, не відповідають дійсності, адже він бере участь у утриманні дітей. Відповідачі проживають у спірній квартирі, хоч і заперечують такий факт, але він підтверджений актом ЛКП. На даний час позивач не має доступу до квартири, адже змінено колишньою дружиною замки та дублікат таких не надано позивачу. Просить врахувати надані пояснення. 04 вересня 2018 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено підготовче засідання. 20 лютого 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. У судовому засіданні в вступному слові сторона позивач та представник підтримали позов та просять такий задовольнити з підстав викладених у заявах по суті. У судовому засідання відповідачі у вступному слові заперечили проти позову повністю та просять у таку відмовити повністю з підстав викладених у відзиві на позов. Дослідивши матеріали справи та зясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Суд установив, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] / арк. спр. 15, 16/. У цій квартирі, окрім власника зареєстрована його матір [PERSON]. Дана обставина підтверджена довідкою ЛКП «Житловик-С» від 08.08.2018 № 2023. / арк. спр. 12/. Місцем реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] є [ADDRESS], яка належить їй на праві приватної власності, що підтверджено довідкою відділу обліку та моніторингу про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у Львівській області та інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно/ арк. спр. 20, 51/. [PERSON] за місцем реєстрації місця проживання не числиться за адресою [ADDRESS], що підтверджено довідкою відділу обліку та моніторингу про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у Львівській області / арк. спр. 50/. Попри те, відповідачу на праві приватної власності належить квартира № 34 у будинок № 31 на проспекті Шевченка у місті Новий Розділ, що підтверджено інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно / арк. спр. 22/. 12 жовтня 2010 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, який в подальшому розірваний рішенням суду від 14 листопада 2017 року № 462/999/17 / арк. спр. 14/. З моменту укладення шлюбу позивач разом із дружиною проживали у спірній квартирі. Від шлюбних відносин народилось двоє дітей, які також проживали з ними. Тобто такі особи жили як сімя. Дружина разом із дітьми були членами сімї власника квартири у відповідності до ч. ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР. Члени сімї власника не були зареєстровані у квартирі. У них виникло право користування у відповідності до ст. 156 ЖК УРСР. Дані обставини не заперечується сторонами, а тому приймається судом до уваги. Після розірвання шлюбу дружина втратила статус члена сімї, однак надалі залишилась проживати у квартирі та користується нею разом із дітьми та своє матірю. Факт проживання колишньої дружини та її матері, яка ніколи не була членом сімї власника квартири, але проживала у ній, підтверджено актом ЛКП «Житловик-С» від 15.08.2018 № 106 /арк. спр. 13/. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Згідно з ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належить право володіння, користування та розпорядження майном. На зміст права власності не впливають місце проживання та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання та проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сімї власника відносяться особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти, батьки. Члена сімї власника можуть бути визнано і інших осіб, якщо вони постійно проживають з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сімї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Із матеріалів справи суд не встановив, будь-якої домовленості щодо користування жилим приміщенням між сторонами. Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма права визнає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод користування власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Таким чином, у відповідності до ст. ст. 383, 391 ЦК України власник має право вимагати захисту порушеного права власності на жиле приміщення квартири, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї. Повертаючись до матеріалів справи, яка розглядається, суд відмічає, що позивач, як власник квартири, заперечує подальше проживання у ній відповідачів, які у спірній квартирі не зареєстровані, оскільки [PERSON] не надав на це згоди. Суд установив, що відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні квартирою шляхом зміни вхідного замка до квартири, у звязку із чим позивач звертався до правоохоронних органів із відповідною заявою /арк. спр. 17/. Будь-яких заперечень з цього приводу стороною відповідача не подано, а тому приймається судом до уваги. Разом із тим, суд повторює, що відповідачам на праві приватної власності належать квартири, а відтак такі забезпечені власним житлом. Таким чином, враховуючи наведене вище, суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин норми ст. ст. 383, 386, 391 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР на які, на думку суду, вірно посилався позивач у своїх заявах по суті. Щодо покликання сторонами на застування ст. ст. 157, 116 ЖК УРСР, суд прийшов переконання, що такими помилково здійснено посилання на їх застосування до спірних правовідносин, адже вони регулюють взаємовідносини між власником та членами його сімї, натомість спірні правовідносини між сторонами виникли між власником та особами, які не є на даний час членами його сімї, а відповідач [PERSON] ніколи таким не була. Суд відхиляє аргументи позивача, якими останній обґрунтовував свої вимоги щодо виселення відповідачів, а саме: поява нової сімї і намір жити у спірній квартирі, наявність батьків похилого віку, участь у вихованні і утриманні дітей сторін, не здійснення плати за комунальні послуги, адже такі не стосується предмету доказування. Суд відхиляє аргументи відповідачів щодо покращення житлових умов за час шлюбних відносин у спірній квартирі, відсутність таких у квартирах, які належать їх на праві власності, адже такі не відносять до предмету спору. Враховуючи наведене вище, суд прийшов переконання, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову повністю, а саме зобовязати виселити відповідачів із спірної квартири без надання іншого житлового приміщення. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір у розмірі по 704,80 грн, сплачений позивачем при поданні позову до суду, покласти на кожного з відповідачів.

Outcome: approved