Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,посилаючись на те, що 14 жовтня 2014 року головний лікар Козівської ЦРКЛ [PERSON] на підставі Наказу № 114-к від 14.10.2014 р. Козівської ЦРКЛ звільнив його з посади лікаря-інфекціоніста з формулюванням з « 14 жовтня за прогул без поважних причин, учинений 17 вересня 2014 року ( п.4 ст. 40 КЗпП України)». В заяві вказує, що підставою для звільнення з роботи послугувала записка завідуючого поліклінічнім відділенням Козівської ЦРКЛ [PERSON] та акт про відсутність його 17 вересня 2014 року на робочому місці за основним місцем роботи. За наслідками розгляду цивільної справи 03 грудня 2014 року Козівський районний суд вирішив позовні вимоги [PERSON] задоволивши частково, а саме поновив його на посаді лікаря-інфекціоніста Козівської ЦРКЛ з 14 жовтня 2014 року та зобовязав Козівську ЦРКЛ виплатити йому грошові кошти за час невиконання покладених на нього обовязків. Після ухвалення судом вищевказаного судового рішення він негайно до роботи допущений не був, а лише 29 січня 2015 року тому що, як ним було зазначено в судовому засіданні, при зверненні до адміністрації Козівської ЦРКЛ про поновлення позивача на роботі йому було відмовлено з посиланням на те, що лікарнею подано апеляційну скаргу і адміністрація лікарні не допустила його до роботи. Позивач просить суд задоволити його позовні вимоги, а саме зобовязати головного лікаря Козівської ЦРКЛ виплатити йому грошові кошти за час невиконання покладених на нього обовязків лікаря-інфекціоніста, що було викладено незаконним звільненням його з роботи за період з 03 грудня 2014 року по 28 січня 2015 року, виплатити йому моральну шкоду в сумі 50\~000 гривень. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнає, з підстав наведених у запереченні на позов, та пояснив, що позовні вимоги [PERSON] неправомірні, безпідставні, що не підлягають задоволенню та пояснив, що позивач не звертався із заявою до адміністрації лікарні про поновлення його на роботі за період з 3 грудня 2014 року по 28 січня 2015 року, хоча мав рішення суду. Суд, заслухавши покази позивача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, прийшов до наступного. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 14 жовтня 2014 року головний лікар Козівської ЦРКЛ [PERSON] на підставі Наказу № 114-к від 14.10.2014 р. Козівської ЦРКЛ звільнив його з посади лікаря-інфекціоніста з формулюванням з « 14 жовтня за прогул без поважних причин, учинений 17 вересня 2014 року ( п.4 ст. 40 КЗпП України)». В заяві вказує, що підставою для звільнення з роботи послугувала записка завідуючого поліклінічнім відділенням Козівської ЦРКЛ [PERSON] та акт про відсутність його 17 вересня 2014 року на робочому місці за основним місцем роботи. Рішенням Козівського районного суду від 03 грудня 2014 року [PERSON] поновлено на роботу на посаду лікаря інфекціоніста Козівської ЦРКЛ та зобовязано Козівську ЦРКЛ виплатити [PERSON] грошові кошти за час невиконання покладених на нього обовязків лікаря інфекціоніста Козівської ЦРКЛ. Після ухвалення судом судового рішення про поновленні на роботі [PERSON], він 03 грудня 2014 року до роботи допущений не був, а лише 29 січня 2015 року оскільки, при зверненні до адміністрації Козівської ЦРКЛ про поновлення позивача на роботі йому було відмовлено з посиланням на те, що лікарнею подано апеляційну скаргу і на їх думку рішення Козівського районного суду буде скасовано в суді апеляційної інстанції, а тому адміністрація лікарні не допустила його до роботи. Стаття 233 КЗпП України\~передбачає, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. У даному випадку позивачу слід поновити строки звернення до суду. Стаття 367 ЦПК України передбачає випадки обовязкового і факультативного негайного виконання рішення суду. В порушення вимог ч.5\~ст.235 КЗпП України\~щодо негайного виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, відповідач виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі затримав. Оскільки відповідачем було затримано виконання рішення Козівського районного суду від 03 грудня 2014 року про поновлення на роботі позивача [PERSON] то з нього (відповідача) підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання рішення суду із розрахунку у розмірі 7165,20 гривень за період з 3 грудня 2014 року по 28 січня 2015 року. Відповідно до п. 8 розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 (зі змінами від 30.07.99 р. ПКМУ №1398) Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати, середньоденна (заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. В грудні 2014 року та січні 2015 року ним відпрацьовано 42 дні. Середньоденний заробіток становить 170 грн. 60 коп. Рішення суду про поновлення на роботі винесено 3 грудня 2014 року, за час вимушеного прогулу з 3 грудня 2014 року по 28 січня 2015 року всього становить-7165,20 гривень. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральну шкоду спричинену позивачеві він оцінює на загальну суму 50 000 грн. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Позивачем не надано достатніх доказів для підтвердження того, що йому була нанесена моральна шкода, а тому суд в цій частині залишає позов без задоволення. Враховуючи вищевикладене, а саме те, що відповідач затримав виконання судового рішення про поновленні на роботі позивача, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] слід задоволити частково. На підставі\~ст. 88 ЦПК України\~судові витрати слід стягнути із відповідача. На підставі наведеного,

Outcome: approved