Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-09 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача, у якому просив суд стягнути із відповідача 7800 грн. матеріальної шкоди, 60000 грн. моральної шкоди та витрати, повязані із зверненням до суду у розмірі 2100 грн. В обґрунтування заявлених вимог, позивач вказує на те, що 11.04.1997 року лікар Харківської міської лікарні швидкої та невідкладної допомоги ім. Проф. [PERSON] [PERSON] прийняла на обстеження на компютерному ядерно-магнітному томографі доньку позивача [PERSON] з метою ЯМР головного мозку та наднирників. З метою проведення обстеження, лікар, незважаючи на інвалідність дитини, змусила позивача сплатити в касу лікарні 65 гривень, після чого почала дослідження. В ході дослідження було встановлено збільшений в обємі із чітким контуром неоднорідної структури із щільними кісто образними включеннями. 16.04.1997 року [PERSON] оглянули в НДІ ОЗДП із врахуванням виписки лікаря [PERSON] та направили на обстеження в НДІ ендокринології м Києва на консультацію. 22.04.1997 року обстежили та надали ордер на госпіталізацію на 23.05.1997 року, після чого позивач із дитиною та дружиною повернулись до Харкова, де підписано направлення № 05-95 до Київського НДІ ендокринології на 22.05.1997 року. Через відсутність коштів, позивач із дитиною та дружиною змогли повернутись до м. Києва за направленням 05.06.1997 року. Протягом часу з 06.06.1997 року по 02.07.1997 року дитина знаходилась на стаціонарному лікуванні, протягом якого було здійснено обстеження на компютерному ядерно-магнітному томографі повторно, змін у порівнянні із першим дослідженням не встановлено. Для проведення обстеження на томографі, позивач сплатив до каси лікарні 85 гривень. За результатами консиліуму лікарів Київського НДІ ендокринології 01.07.1997 року складено висновок про те, що діагноз за результатами обстеження не підтверджено, протипоказань для оперативного лікування з боку ендокринної системи немає. У звязку із викладеним, позивач вважає безпідставним направлення дитини на оперативне видалення ракових наднирників у м. Києві на підставі висновку лікаря [PERSON]. Як вказано у позові, халатність лікаря [PERSON] призвела до значних витрат позивача та несвоєчасної медичної оперативної та реанімаційної допомоги, що, в свою чергу, призвело до смерті дитини. Разом із тим, позивач вказує на те, що лікарі НДІ ортопедії та травматології ім. Сітенка відмовились проводити операцію дитині безкоштовно, через що позивач звернувся до суду із позовом про відшкодування ними вартості лікування за кордоном, після чого ними операція дитині була проведена, однак без належної реанімаційної та медичної допомоги. Як вказує позивач, неправильне лікування мало місце на підставі невірного висновку лікаря [PERSON] Ухвалою від 28.07.2014 року в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача залучено лікаря [PERSON] У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити на підставах, викладених у позові. Крім того, позивач звернув увагу суду на численну документацію слідчих органів по факту смерті його доньки. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала та просила відмовити в їх задоволенні у повному обсязі, вказуючи на те, що матеріалах справи на стор. 23 є тільки один висновок лікаря [PERSON] від 11.04.1997 р, яка проводила дослідження на томографі головного мозку, поперекової області (надниркових залоз) [PERSON], і з якого випливає відсутність встановлення будь-якого діагнозу лікарем [PERSON]. Так, лікар [PERSON] проводила дослідження на томографі. Описала у висновку те, що побачила на екрані монітора і видала висновок описаного і зображення побаченого у вигляді фотознімків на руки батькові дитини (фотознімки маються в матеріалах справи). Зображення на фотознімках наявні на руках позивача могли досліджувати (описати) лікарі фахівці в галузі рентгенології в УНДІ охорони здоров'я дітей і підлітків. Таким чином, на думку представника відповідача лікарем [PERSON] не встановлено той чи інший діагноз у висновку, оскільки для встановлення того чи іншого діагнозу проводиться ряд певних обстежень. Для визначення діагнозу «кортикостерома» проводяться діагностичні заходи: всі різні аналізи (аналізи крові загальний і біохімічний та інші), проводиться визначення базального рівня кортизолу в крові, добового ритму кортизолу, УЗД, дексаметазоновая проба, діагностичні критерії - скарги і анамнез; фізикальне обстеження і так далі. Тобто жоден лікар не взяв би на себе відповідальність встановити діагноз «кортікостірома» тільки на підставі одного інструментального дослідження, а тим більше на підставі описаного у висновку [PERSON] Діагноз «Синдром Кушинга (кортикостерома правого наднирника)» [PERSON] був виставлений в Українському Науково-дослідному інституті охорони здоров'я дітей та підлітків є наявне в матеріалах справи висновок консультативної поліклініки даного інституту від 14.04.1997 р за підписом лікаря Курбацький і завідуючої поліклінікою, в якому і вказаний такий діагноз. Факт виставлення діагнозу «кортикостерома правого наднирника» дитині саме цією установою охорони здоров'я підтверджується також і листом адміністрації УНДІ охорони здоров'я дітей та підлітків від 16.04.1997 за № 327 на ім'я головного лікаря клініки Українського НДІ ендокринології та обміну речовин, в якому вказаний діагноз [PERSON] «кортикостерома правого наднирника». Таким чином, лікарня швидкої допомоги не має ніякого відношення ні до виставленого Українським НДІ охорони здоров'я дітей та підлітків діагнозу [PERSON], ні до прийнятого рішення відділу охорони здоров'я облдержадміністрації направити дитину на оперативне лікування до Києва. До того ж, лікарні невідомо, чому УНДІ охорони здоров'я дітей був поставлений саме такий діагноз пухлини надниркової як «кортикостерома правого наднирника», а не інший, адже пухлинами наднирників є, наприклад та інші діагнози альдостерома, Андростерома і т.д. Також, на думку представника відповідача, позивач безпідставно та необґрунтовано пов'язує смерть своєї доньки з КЗОЗ «ХГКБСНМП ім. ін. [PERSON] » і в той же час позивач стверджує, що смерть дитини настала після операції на правому тазостегновому суглобі в НДІ Мінсоцзахисту 17.03.1998 р, тобто майже через рік після огляду дитини на томографі, до того ж в матеріалах справи є свідоцтво про смерть [PERSON], в якому вказана причина смерті «міопатія, паралітичний вивих правого кульшового суглоба». Представник третьої особи у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, надала до суду письмовий текст судових дебатів, у яких звернула увагу суду на те, що відділення комп`ютерно-томографічних досліджень Харківської міської лікарні швидкої та невідкладної допомоги ім. проф. [PERSON], в якому працює лікар [PERSON], не передбачає лікувальну функцію, а передбачає лише дослідницьку функцію. Будь-який лікар вказаного відділення і зокрема лікар [PERSON], не спрямовує на дослідження, не формує діагноз, не формує лікувальну тактику, що визначено наказом Міністерства охорони здоров'я України № 110 від 14.02.2012 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.04. 2012 за № 662/20975, як лікар відділення комп`ютерної-томографічних досліджень, [PERSON] описує зміни, відображдені на екрані монітору апарату для досліджень і зображення органів, вироблені томографом. Такі описи лікар вносить на закінчення про дослідження. Зазначений висновок носить описовий характер і призначається для лікаря, який направив хворого дитини на дане дослідження У конкретному висновку відповідача [PERSON] від 11.04.1997 року № 71957, по дитині [PERSON], яке як доказ «неправильно встановленого діагнозу хвороби» долучив позивач, відсутні слова «діагноз», «пухлина», «рак», «онкологічний діагноз хвороби», «раковий наднирник» . Вислухавши осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Статтями 10, 11, 58, 60, 179 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. В судовому засіданні з достовірністю встановлено наступне. Позивач є батьком померлої [PERSON] (а.с. 19). Причина смерті дитини міопатія, паралітичний вивих правого тазо-стегенного суглобу. За фактом смерті порушено кримінальну справу. Досудовим слідством встановлено, що 11.03.1998 року в НДІ мінсоцзахисту населення була госпіталізована [PERSON] з приводу вивиху правого тазостегнового суглобу для вирішення питання про оперативне втручання. Встановлено діагноз міелодисплазія, тетрапарез, скаліоз 4 ступеню. 17.03.1998 року [PERSON] проведено операцію по наполяганню батьків. Після операції, яка продовжувалась з 09:30 по 13:00 години, стан [PERSON] різко погіршився та після проведення реанімаційних заходів о 20:25 годині констатовано смерть дитини. Відповідно до висновку комісійної судово-медичної експертизи № 213 від 09.10.1998 року [PERSON] страждала на тяжке вроджене захворювання міопатія Дюшена з швидкопрогресуючим злоякісним перебігом. Смерть [PERSON] настала від гострої дихальної недостатності, обумовленої дистрофічними змінами в дихальній мускулатурі. Згідно показань лікарів клініки НДІ мінсоцзахисту про діагноз міопатія, який мався у дівчинки, вони батьками дитини не проінформовані. Згідно висновку додаткової комісійної судово-медичної експертизи № 62 від 02.03.1999 року при прийомі дівчинки [PERSON] в клініку НДІ мінсоцзахисту батьками дівчинки були надані медичні довідки, виписки із історії хвороби, консультації спеціалістів різних лікувальних закладів за різні роки. У звязку із цим, лікарі клініки НДІ мінсоцзахисту не повинні були витребувати із клініки НДІОТ ім. Ситенко історію хвороби [PERSON] Для вирішення питання про можливість оперативного втручання наданої документації було достатньо. До того ж відмічається, що консиліум лікарів дійшов висновку про необхідність відстрочення проведення операції для подальшого до обстеження дівчинки і лише по наполяганню батьків було здійснено оперативне втручання. 30.09.1999 року кримінальну справу № 17980154, порушену за ознаками ст. 167 ч.2 КК України, закрито прокуратурою району на підставі ст. 6 п. 2 КПК України. 20.01.2000 року дана постанова була скасована Генеральною прокуратурою України, проведено додаткові слідчі дії, очні ставки та додаткова комісійна судово-медична експертиза № 48 від 12.05.2000 року, відповідно до висновку якої міопатія Дюшена, якою страждала [PERSON], є вродженим хромосомним захворюванням, яке має злоякісний перебіг та клінічний прояв по неврологічному типу. Встановлено, що при своєчасному проведенні реанімаційних заходів та переведення на штучну вентиляцію легенів не виключена можливість запобігання легеневої недостатності, проте характер та тяжкість захворювання не дозволили б досягнути позитивного ефекту. Крім того, згідно висновку судово-медичної експертизи № 1392 від 24.06.1999 року, проведеної після ексгумації трупа [PERSON], ознак можливого настання смерті від удушення внаслідок аспірації рвотних мас в легені, а також передозування анестезіологічних препаратів не встановлено. У звязку із викладеним, орган досудового розслідування прийшов до висновку про відсутність в діях лікарів НДІ мінсоцзахисту причинного звязку із смертю [PERSON], у звязку із чим кримінальну справу припинено, постанова не оскаржувалась (А.с. 22, 62-63, 99-101). Крім того, суд звертає увагу на той факт, що у висновку лікаря [PERSON] від 11.04.1997 року, складеному на підставі дослідження, призначеного за направленням консультативної поліклініки Українського НДІ охорони здоровя дітей та підлітків від 03.04.1997 року, відсутні діагнози, мається лише опис даних, отриманих з компютерного ядерного магнітно-резонансного томографу (а.с. 23-24). Діагноз дитині поставлений Українським НДІ охорони здоровя дітей та підлітків 14.04.1997 року, тоді ж дитина направлена на консультацію для уточнення діагнозу до медичного центру у м. Київ, який мав достатнє обладнання для більш точного дослідження. Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність причинного звязку між діями лікаря КЗОЗ «ХМКЛШНМД ім. проф. [PERSON]» [PERSON] та направленням [PERSON] на обстеження та лікування до Інституту ендокринології та обміну речовин ім. В.П. Комісаренка у м. Києві, а також смертю дитини. За ч.1 ст.22 та за ч.1 ст.23 ЦПК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а також на відшкодування моральної шкоди. Разом із тим, порушення прав позивача з боку відповідача та третьої особи судом не встановлено, тому підстави для відшкодування ними шкоди позивачу не встановлено. За таких обставин, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні вимог позивача щодо відшкодування моральної та матеріальної шкоди. За ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У звязку із відмовою в задоволенні позову, підстави для відшкодування судових витрат також відсутні.

Outcome: dismissed