Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-12 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про позбавлення права користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання. Посилається на те, що він є власником будинку №35 по вул. Ковганова в м. Заставна Чернівецької області. У вказаному будинку крім нього зареєстрована також відповідач по справі [PERSON], котра протягом тривалого часу в ньому не проживає. Він як власник будинку не має можливості безперешкодно користуватись, розпоряджатись своїм майном через реєстрацію відповідача в будинку, саме тому, просить усунути йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження власністю, шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинком №35 по вул. Ковганова в м. Заставна Чернівецької області, а також зняти її з реєстраційного обліку з вказаного будинку. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, обґрунтував вищенаведеним. Представник третьої особи відділ паспортної реєстрації та міграційної роботи в судове засідання не зявився, направив суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутності, проти задоволення позову не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, не надала суду відомостей про причини неявки. Згідно відповіді на запит в адресно-довідкове бюро при УМВС України в Чернівецькій області №7704/13-вх від 11.12.2013 року відповідач [PERSON] зареєстрований в [INFO]. Згідно ч.4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди позивача суд постановляє рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи в їх сукупності, заслухавши доводи позивача, суд вважає, що позов доведений та обґрунтований, однак підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Згідно вимог ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що позивачу [PERSON], на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований по вул. Ковганова, 35 в м. Заставна Чернівецької області, що підтверджується договором дарування серії ВЕЕ №720173 від 06.03.2007 року (а.с.11). У вказаному будинку крім позивача [PERSON] зареєстровані також його мати [PERSON]Г., [INFO], дружина [PERSON], [INFO], діти [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], а також відповідач по справі колишня дружина позивача [PERSON], [INFO], що видно з виписки із по господарської книги (а.с. 8), акту обстеження житлово побутових умов проживання [PERSON] від 13.11.2013 року (а.с.9). В липні 1978 року позивач [PERSON] уклав шлюб з відповідачем по справі [PERSON], після чого вона була зареєстрована у вказаному будинку. 06.02.2007 року шлюб між сторонами розірвано, що вбачається з свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-МИ №011546 від 06.02.2007 року (а.с.10). Після розірвання шлюбу відповідач [PERSON] у домогосподарстві позивача [PERSON] не проживає, спільним побутом з ним не повязана, взаємних прав та обовязків не має, домоволодіння в належному стані не підтримує. Вказана обставина підтверджується актом обстеження житлово побутових умов проживання [PERSON] від 13.11.2013 року (а.с.9). На сьогоднішній день позивач [PERSON] не може вільно розпоряджатись та користуватись своїм майном на власний розсуд через реєстрацію відповідача у його домоволодінні. Оскільки обєктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира, а права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, отже обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Частина 4 ст.156 ЖК України передбачає збереження права користування житлом лише для членів сімї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 57 ч. 1 п. 2 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Оскільки позивач набув вказане житло на підставі договору дарування, то воно не є спільною сумісною власністю подружжя. Відомості щодо укладення між сторонами договору найму (оренди) житла у відповідності до ст.ст. 810, 814 ЦК України у суду також відсутні. Угоди про користування спірним житлом не мають. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до вимог Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.ст. 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином суд вважає, що вимога позивача про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим будинком, розташованим по вул. Ковганова, 35 в м. Заставна Чернівецької області обґрунтована та підлягає задоволенню. Статтею 7 ч.1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою). З вказаної норми закону вбачається обовязок органів, які наділені в силу закону відповідними повноваженнями, в даному випадку Заставнівський РС УДМС в Чернівецькій області, зняти з реєстраційного обліку особу щодо якої є рішення, що набрало законної сили про позбавлення права користування житловим приміщенням. Оскільки даний обовязок передбачений самим законом, то для його дублювання в рішенні суду не має підстав, а тому вимога позивача про зобовязання Заставнівський РС УДМС в Чернівецькій області зняти з реєстрації місця проживання відповідача задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: partial