Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Ухвалою Деснянського районного суму м. Києва від 16.08.2019 відкрито провадження по справі. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 01.07.2017 [PERSON] призначено на посаду виконуючого обов`язки директора Київського транспортно-технологічного коледжу Державного університету інфраструктури та технологій, відповідно до наказу Державного університету інфраструктури та технологій № 04/з від 09.03.2017, що підтверджується записом у трудовій книжці [NUMBER] . 15.07.2019 [PERSON] звільнено із займаної посади за порушення трудових обов`язків, за п.1 ст. 41 КЗпП України, згідно з наказом № 06-03-195/о від 15.07.2019. Під час звільнення позивач перебував на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності серії АДХ №655391. Обгрунтовуючи звільнення відповідач зазначає, що постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 26.06.2019 по адміністративній справі № 760/5130/19, згідно з якою позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1, 2 ст. 172-7 КУпАП. Проте, позивач вважає наказ Державного університету інфраструктури та технологій №06-03-95/о від 15.07.2019 незаконним, а звільнення із займаної посади безпідставним та неправомірним. У зв`язку з викладеним просить суд визнати незаконним наказ Державного університету інфраструктури та технологій №06-03-195/о від 15.07.2019 про звільнення [PERSON] із займаної посади виконуючого обов`язки директора Київського транспортного-технологічного коледжу Державного університету інфраструктури та технологій; поновити на роботі [PERSON] на посаді виконуючого обов`язки директора Київського транспортного-технологічного коледжу Державного університету інфраструктури та технологій; стягнути з Державного університету інфраструктури та технологій на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.07.2019 по день фактичного поновлення на роботі; стягнути з Державного університету інфраструктури та технологій на користь [PERSON] судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката в розмірі 20000,00грн та судовий збір 1921грн. 23.09.2019 до суду надійшов відзив від представника відповідача [PERSON] , відповідно до якого зазначено, що наказ про звільнення [PERSON] ґрунтувався на постанові Солом`янського районного суду м. Києва від 26.06.2019 по адміністративній справі № 760/5130/19, згідно з якою позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1, 2 ст. 172-7 КУпАП. В тексті цієї постанови судом чітко вказано на ті пояснення, які були надані позивачем з приводу вчинення ним адміністративного правопорушення, та був викладений їх зміст, а отже думка [PERSON] щодо підстави звільнення була наявна на момент винесення наказу про звільнення. На момент вручення позивачу наказу про звільнення, тобто о 15.07.2019 о 14:45год. [PERSON] знаходився на робочому місці та виконував свої посадові обов`язки, що підтверджується актом про ознайомлення з наказом, відповідно до якого [PERSON] повідомляв про перебування на лікарняному, але в той же час, ним підписаний протокол №5 засідання відбіркової комісії КТТК ДУІТ від 15.07.2019 та наказ № 33-05-523с від 15.07.2019 про допуск до вступних іспитів. На адресу Державного університету інфраструктури та технологій жодного разу не було направлено ніяких підтверджуючих доказів перебування позивача на лікарняному. Визначення діяння особи адміністративним правопорушенням можливе тільки за умови винесення відповідного рішення суду чи іншого органу уповноваженого розглядати адміністративні правопорушення. А отже, самостійно прийняти рішення про те, визнавати дії особи адміністративним правопорушенням чи ні, ми не мали законного права. Постанова Солом`янського районного суду м. Києва від 26.06.2019 набрала чинності 06.07.2019. Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень, постанову було оприлюднено 01.07.2019. 05.07.2019 позивачем подано на постанову апеляційну скаргу, яка була направлена рекомендованим листом. Наказ про звільнення [PERSON] був виданий 15.07.2019 на цей момент у відповідача не було жодної інформації про наявність апеляційної скарги на постанову в адміністративній справі, а в судовому реєстрі вищеназвана постанова була зазначена, як така, що набрала законної сили. У зв`язку з викладеним представник відповідача просить суд відмовити в повному обсязі. 22.10.2019 до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача Шеремета О.О. відповідно до якої зазначено, що відповідач знову обґрунтовує звільнення позивача, обставинами в постанові Солом`янського районного суду м. Києва від 26.06.2019 по справі № 760/5130/19, яка на час звільнення позивача з роботи не мала жодної правової сили, оскільки на час звільнення позивача, вищевказана постанова суду не набрала законної сили. Акт від 15.07.2019 складений працівниками відповідача не може бути підтвердженням того, що позивача було ознайомлено з наказом про звільнення, оскільки вказаний акт не містить відомостей про те у якій формі та в який саме спосіб, наказу доведено до відома позивача. Вищевказаний акт лише свідчить про появу позивача за місцем роботи 15.07.2019 о 14 год. 45 хв. через необхідність забрати власні лікарські засоби, які у зв`язку зі станом здоров`я, позивач змушений був зберігати також і на робочому місці. Стосовно підписання протоколу засідання відбіркової комісії № 5 від 15.07.2019 необхідно зазначити, що допуск абітурієнтів до вступних іспитів здійснюється на підставі наказу, який обов`язково вноситься до ЄДЕБО. Як слідує з наказу ДУІТ «Про допуск до вступних іспитів» № 33-05-523/с від 15.07.2015, підставою для його видання є рішення відбіркової комісії. Відповідно до п. 2.3 Положення про відбіркову комісію Київського транспортно-технологічного коледжу ДУІТ рішення відбіркової комісії оформлюються протоколом, підписує голова та відповідальний секретар комісії. При цьому слід зазначити, що повноваження на підписання протоколу відбіркової комісії мав лише позивач, як голова комісії, оскільки заступник голови відбіркової комісії [PERSON] з 06.07.2019 по 31.08.2019 перебувала у щорічній основній відпустці, що підтверджується наказом ДУІТ № 33-03-172/о. Таким чином, відсутність належним чином оформленого рішення відбіркової комісії, неодмінно призвело б до недопущення абітурієнтів Київського транспортно-технологічного коледжу до складання вступних іспитів та зриву вступної кампанії коледжу взагалі. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Шеремет О.О. в судових засіданнях підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. Представники відповідача-адвокати:Герштман Ю.В., Горбань Є.А., Романюк Б.І. в судових засіданнях заперечували проти позовних вимог, посилаючись на докази які містяться у відзиві, просили в позові відмовити. Представник третьої особи - адвокат Каращенко Ю.В. в судових засіданнях заперечувала проти позову, просила відмовити в повному обсязі, оскільки позов не обґрунтований. В судому засіданні 11 березня 2020 року були заслухані свідки: [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] є виконуюча обов`язки начальника загального відділу Державного університету інфраструктури та технологій, а свідок [PERSON] є бухгалтер Державного університету інфраструктури та технологій, надали свідчення, що дійсно 15.07.2019 [PERSON] був на робочому місці. Повідомив про те, що знаходиться на лікарняному, а на роботу прийшов щоб забрати ліки, які важливі для підтримки його здоров`я. Оскільки [PERSON] відмовився знайомитися з наказам про звільнення від 15.07.2019, вони склали про це акт. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши пояснення учасників справи, взяв до уваги свідчення свідків, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] працював на посаді виконуючого обов`язки директора Київського транспортно-технологічного коледжу Державного університету інфраструктури та технологій, відповідно до наказу Державного університету інфраструктури та технологій № 04/з від 09.03.2017, що підтверджується записом у трудовій книжці [NUMBER] . Постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 26.06.2019 визнано [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частинами 1, 2 ст. 172-7КУпАП, закрито провадження в справі у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Постановою Київського апеляційного суду від 31.10.2019, апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а постанову Солом`янського районного суду міста Києва від 26.06.2019 без змін. Згідно з наказу №06-03-195/0 від 15.07.2019 [PERSON] виконуючого обов`язки директора Київського транспортно-технологічного коледжу Державного університету інфраструктури та технологій за допущене порушення трудової дисципліни застосувати стягнення у вигляді звільнення із займаної посади за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, п. 1 ст.41КЗпП України з 15.07.2019. Також, позивач [PERSON] зазначив, що Державний університет інфраструктури та технологій неодноразова намагався звільнити [PERSON] , а саме: в 2015 році, згідно з наказом Київської Державної академії водного транспорту від 03.03.2015, однак рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16.12.2015 по справі № 758/3996/15-ц, вказаний наказ визнаний незаконним, а позивача поновлено на роботі; в 2018 році до відділу кадрів Київського транспортно-технологічного коледжу надійшов наказ в.о. ректора Державного університету інфраструктури та технологій [PERSON]. від 19.11.2018 № 02-03-295/о про звільнення позивача, однак після звернення профспілкового комітету та органу студентського самоврядування Київського транспортно-технологічного коледжу до керівництва університету, фактичного звільнення позивача не відбулося. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що всупереч вимогам трудового законодавства, відповідач протиправно звільнив його з посади на підставі п.1 ст.41 КЗпП України, не витримавши процедуру звільнення, а тому з порушенням звільнив в день перебування позивача на лікарняному. Стаття 43 Конституції України регламентує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставою припинення договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Згідно із ст. 9 Конвенції Міжнародної організації праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Верховною Радою України 04 лютого 1994 року, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві. Пунктом 1 ст. 41 КЗпП України визначено, що крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний, в тому числі у випадку одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами податкових та митних органів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами. Розірвання договору у випадках, передбачених частинами першою і другою статті 41 КЗпП України, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40 цього Кодексу, якою регламентовано розірвання договору власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Згідно пункту 27 Постанови Пленуму, на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП за одноразове грубе порушення трудових обов`язків трудовий договір може бути розірвано лише з керівником підприємства, установи, організації (філії, представництва, відділення, іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також із службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами державної контрольно-ревізійної служби та органів контролю за цінами. Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду. Представник відповідача обґрунтовує одноразове грубе порушення, тим що Постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 26.06.2019, визнано [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частинами 1, 2 ст. 172-7КУпАП. Однак як установлено судом, на момент звільнення позивача, а саме 15.07.2019, постанова Солом`янського районного суду міста Києва від 26.06.2019 не набрала законної сили, оскільки з 05.07.2019 оскаржувалась позивачем в Київському апеляційному суді. Крім того в судовому засіданні з`ясовано, що підставою звільнення стала постанова Солом`янського районного суду міста Києва від 26.06.2019, яку відповідач роздрукував з сайту реєстру судових справ, без ідентифікації сторін та належного завірення, яке вимагається законом, що підтвердили представники відповідача та представник третьої особи. Також, представниками відповідача не доведено настання негативних наслідків для університету, спричинених можливими діями позивача, що в свою чергу, можливо було б вважати грубим порушенням трудових обов`язків. До того ж, відповідно до частин 1, 2 ст.172-7КУпАП не передбачено, що при встановленні вини за вчинення правопорушення є стягнення у вигляді обов`язкового звільнення або позбавлення права обіймати певні посади. Отже наказ Державного університету інфраструктури та технологій № 06-03-195/о від 15.07.2019 про звільнення [PERSON] із займаної посади виконуючого обов`язки директора Київського транспортного-технологічного коледжу Державного університету інфраструктури та технологій, винесений без додержання законних вимог при звільненні та доказів одноразового грубого порушення трудового обов`язку [PERSON] та наслідків такого порушення. Зокрема судом беззаперечно установлено, що з 15.07.2019 [PERSON] знаходився на лікарняному, що підтверджується копією листка непрацездатності серії АДХ № 655391, виданого Київською міською клінічною лікарнею № 5, який знаходиться в матеріалах справи, відповідно до якого зазначено, що перебував на стаціонарі з 15.07.2019 по 26.07.2019, стати до роботи 27.07 2019. Суд критично ставиться до посилань відповідача, проте, що [PERSON] не повідомив про лікарняний, оскільки в судовому засіданні встановлено та підтверджено свідками і актом від 15.07.2019, в якому зазначено, що [PERSON] відмовився від проставлення підпису для засвідчення факту про ознайомлення з наказом про його звільнення, однак повідомив про факт перебування на лікарняному. Згідно із ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом п`ятим цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. А як установлено судом на час звільнення [PERSON] . Державний університет інфраструктури та технологій не перебував на стадії повної ліквідації. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що правила про недопустимість звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (частина третя статті 40 КЗпП України) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП України, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність. Оскільки в день звільнення позивач перебував на лікарняному, що підтверджує його тимчасову непрацездатність, суд зазначає, що посилання представників відповідача на те, що лікарняний [PERSON] отримав в другій половині дня, а саме відкриття лікарняного листа було здійснено хоч і у день звільнення, але після видання наказу про його звільнення, а відтак відсутні підстави й для визнання звільнення незаконним, є помилковим та таким, що не відповідає нормам трудового законодавства України. Крім того, відповідно до Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності, затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 3 листопада 2004 року. № 532/274/136-ос/1406 передбачає, що термін дії лікарняного починається з першої секунди початку календарного дня його складання, а не з часу коли він був виписаний. Навіть якщо він був виписаний об 23:59год., термін його дії починається з першої секунди першої години дня його складання. Вищевикладене узгоджується з позицією Верховного Суду, яка зазначена у Постанові від 12.09.2018 №127/21890/16-ц. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що 15.07.2019, тобто у день звільнення, [PERSON] знаходився на лікарняному, а тому був звільнений з посади з порушенням вимог частини третьої статті 40 КЗпП України, що тягне за собою правомірне поновлення на роботі. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У зв`язку з поновленням на роботі, на користь [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 15.07.2019 по день вирішення спору судом - 02.12.2020. Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З довідки № 83 про розрахунок середнього заробітку від 13.08.2019 (період розрахунку з 01.07.2018 по 30.06.2019) вбачається, що останніми повними відпрацьованими місяцями є травень 2019 року - заробітна плата становить 9402,96грн, червень 2019 року - заробітна плата становить 8526,84грн : (22+18 днів) = відповідно середньоденна заробітна плата становить 448,25грн. Середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 169886,75грн = (16 місяців 11днів Х 448,25грн). Таким чином, стягненню з відповідача підлягає 169886,75грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 15.07.2019 по 02.12.2020. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Водночас, з 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким ЦПК України було викладено в новій редакції. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Зокрема, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору № 08/19/В про надання правової допомоги від 14.08.2019 Адвокатське бюро «Шеремет і Партнери» в особі керуючого бюро Шеремета Олексія Олексійовича, який діє на підставі статуту, з однієї сторони та [PERSON] , з іншої сторони, а разом сторони уклали договір про надання правової допомоги. Також, 14.08.2019 між Адвокатським бюро «Шеремет і Партнери» в особі керуючого бюро Шеремета Олексія Олексійовича, який діє на підставі статуту та [PERSON] укладено додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги № 08/19/В; 07.08.2020 між Адвокатським бюро «Шеремет і Партнери» в особі керуючого бюро Шеремета Олексія Олексійовича, який діє на підставі статуту та [PERSON] укладено додаткову угоду №2 до договору про надання правової допомоги № 08/19/В. На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано квитанцію №0.0.14404551156.1 від 19.08.2019 в розмірі 5000грн, квитанцію №0.0.1461860945.1 від 12.09.2019 в розмірі 7500грн. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Враховуючи викладене вище, відповідно до статей 133, 141 ЦПК України, беручі до уваги співмірність розміру витрат на виконання професійної правничої допомоги та задоволення позовних вимог, підлягає стягненню з відповідача Державного університету інфраструктури та технологій на користь [PERSON] судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката в розмірі 20000грн та судовий збір в розмірі 1921грн. На підставі п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України підлягає допуску до негайного виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі.

Outcome: approved