Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачки [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів, мотивуючи свої вимоги тим, що 14.10.2005 року між сторонами був укладений шлюб, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.09.2013 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24.01.2014 року з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18.11.2013 року і до досягнення дитиною повноліття. Позивач зазначає, що не зважаючи на те, що з 2014 року він не працевлаштований і не має офіційної заробітної плати, державним виконавцем Деснянського РВ ДВС Шолох Г.С. розрахунок аліментів здійснюється виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, а саме міста Києва, в якому позивач фактично не проживає і не працює. 04.04.2014 року [PERSON] повторно було укладено шлюб з [PERSON] Від укладеного шлюбу у позивача народився син [PERSON] , 2014 року народження. Крім того, на час одруження з [PERSON] у неї на утриманні вже був син від першого шлюбу - [PERSON] , 2008 року народження, батько останнього ніколи не сплачував аліменти, а [INFO] взагалі помер, у зв`язку з чим тягар утримання дитини позивач взяв на свої плечі. Як наслідок, нині на утриманні у позивача перебуває троє дітей. У зв`язку з масовим безробіттям і низьким рівнем життя, сплачувати аліменти кожного місяця % від середньої заробітної плати в місті Київ він змоги не має. З урахуванням відсутністю постійної роботи та відсутністю додаткових заощаджень, позивач просить змінити спосіб стягнення аліментів та стягувати з нього на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі, у розмірі 1200 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. 18.03.2019 року від відповідачки до суду надійшли Заперечення на позовну заяву, в яких [PERSON] зазначає, що в позовній заяві Позивач стверджує, що після розлучення надавав постійну фінансову підтримку дитині. Вказане твердження не відповідає дійсності. За період з 18 листопада 2013 року до 15 березня 2019 року Позивач добровільно жодного разу не сплатив аліменти. Через виконавчу службу вдалось стягнути за весь час лише 400 грн. в лютому 2016 року, 400 грн. в березні 2016 року та 500 грн. в червні 2016 року. Заборгованість зі сплати аліментів станом на 01.03.2019 року складає 144 615,50 грн. В позовній заяві фактично мова йде не про зміну способу, а про зменшення розміру аліментів. Застосування другого способу стягнення, про який ставить питання Позивач, значно погіршує фінансове становище дитини. При умові доброчесного виконання батьківського обов`язку по утриманню дитини ј частини від заробітку при встановленій законодавством на 2019 рік мінімальній заробітній платі в розмірі 4173 грн. складає 1043,25 грн. При збільшенні прожиткового мінімуму збільшується сума платежів на користь дитини. Перехід на фіксовану суму в розмірі 1200 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, відразу зменшує розмір платежів до 1013, 50 грн. При встановленні на законодавчому рівні нового розміру мінімально заробітної плати відповідно буде збільшуватись фінансова складова на утримання дитини. Жодних доказів того, що матеріальний стан Позивача погіршився за 5 років суду не надано. Позивач, як не працював офіційно, так і не працює. В Державній службі зайнятості на обліку не стоїть, допомоги не отримує. Фактичних доказів про погіршення матеріального стану не надав. Аліменти не сплачував, матеріальної допомоги на дитину не надавав. Дійсно Позивач оформив шлюб з громадянкою [PERSON] і в них народилась дитина, але вказана обставина ніяк не може свідчити про те, що Позивач утримує свою другу дитину, бозгідно з його ж даними він безробітний і не має доходів, що не є підставою для зменшення розміру аліментів, яких він і так протягом 5 років майже не сплачував. На підставі викладеного представник відповідача просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28.05.2019 року провадження у справі було зупинено у зв`язку з заявою про відвід судді. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10.06.2019 року провадження у справі відновлено. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти позову та просила в задоволенні позовних вимог відмовити. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі до 26.09.2013 року. У період перебування у шлюбі у сторін по справі народився син - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24.01.2014 року з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18.11.2013 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили. На виконання судового рішення був виданий виконавчий лист. Постановою державного виконавця Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Шолох Г.С. відкрито виконавче провадження №54733173 (а.с. 9). 04.04.2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюбу Серія [NUMBER] (а.с. 12). У період шлюбу у вказаних сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] (а.с. 13). Як вбачається з Розрахунку заборгованості по аліментам Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві станом на 01.03.2019 року заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів становить 144 615, 50 грн. (а.с. 37-38). Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст.181 СК України спосіб стягнення аліментів, визначених рішенням суду, змінюється за позовом одержувача аліментів. Статтею 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно із ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. У своїх позовних вимогах [PERSON] просить змінити спосіб стягнення аліментів та стягнути з нього на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , аліменти у твердій грошовій сумі, а саме у розмірі 1200 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. При цьому слід зазначити, що ч. 1 ст. 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року в справі №6-143цс13 дійшов висновку, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст.192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). З аналізу даних правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів. За правилами ст. 191 СК України, лише для стягнення аліментів встановлено час, з якого вони присуджуються, а зменшення розміру аліментів відбувається за загальними правилами, а саме з моменту набрання рішенням суду законної сили. Згідно ст. ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Слід зазначити, що позивач у своїх позовних вимогах стверджує про те, що у нього змінилося матеріальне становище, оскільки він офіційно не працює, змінився його сімейний стан, у нього на утриманні є дружина та малолітня дитина. Але при цьому позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження викладеного у позові, крім свідоцтва про шлюб та про народження дитини. Належних і допустимих доказів, які б підтверджували покращення матеріального становища відповідача, позивачем не надано. Разом з тим, на час ухвалення судового рішення суду не повідомлено ні позивачем, ні відповідачем відомостей щодо: наявності/відсутності рухомого та/або нерухомого майна; грошових коштів, а також інші обставини, що мають істотне значення. Тобто, належних та допустимих доказів наявності обставин, визначених ст. 192 СК України, необхідних для зміни розміру аліментів не надано. Вирішуючи питання про зміну розміру аліментів, суд виходить з того, що стягнення аліментів не повинно погіршувати становище іншого порівняно зі становищем одержувача аліментів. Судом, також прийнято до уваги, що обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття покладено на обох батьків. Судом встановлено, що позивач є особою працездатного віку, має задовільний стан здоров`я, будь-яких інших належних та допустимих доказів про погіршення його матеріального стану з моменту стягнення аліментів на утримання сина не надав, а також обставини, що наводить позивач в обґрунтування та на підтвердження заявлених вимог, в розумінні вищезазначених норм матеріального закону (ст. 192 СК України) та позиції Верховного Суду України, на думку суду, не є істотними та достатніми для зменшення визначеного за рішенням суду розміру аліментів, а також те, що розмір стягуваних аліментів за судовим рішенням не є завищеним та відповідає розміру, передбаченому нормами діючого Сімейного кодексу України, а тому суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог про зміну способу стягнення аліментів, відмовити повністю. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати суд відносить на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed