Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, встановлення нікчемності правочину та застосування наслідків нікчемного правочину. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 19 серпня 2014 року між ним та відповідачем було укладено Договір №010455 фінансового лізингу, предметом якого є трактор МТЗ 892, який Лізингодавець зобовязувався передати у користування Лізингоотримувачу на строк та на умовах, передбачених цим Договором. Позивач зазначає, що ознайомитись з умовами вищевказаного договору йому не дали, а надали його для підпису лише тоді, коли він сплатив 50000 гривень на рахунок лізингової компанії. Через пять днів після підписання Договору йому зателефонувала представник лізингової компанії та пояснила, що техніку позивачу нададуть якщо він сплатить 50% її вартості. Після чого, позивачем 05 вересня 2014 року було сплачено на рахунок відповідача ще 68800 гривень. Згодом, позивач зясував, що він став жертвою шахраїв, оскільки відповідач умови Договору фінансового лізингу навіть і не намагався виконати. Станом на сьогоднішній день ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» не поставила позивачу трактор та не повернула сплачені за нього гроші. Укладений Договір фінансового лізингу №010455 від 19 серпня 2014 року позивач вважає таким, що укладений внаслідок нечесної підприємницької діяльності, а тому підлягає визнанню нікчемним із застосуванням наслідків нікчемності. Просить визнати вищевказаний договір нікчемним та стягнути з відповідача 118800 гривень сплачених коштів, а також судові витрати по справі. Позивач в судове засідання не зявився, однак в своїй заяві позов підтримав повністю, просив його задовольнити із наведених в позовній заяві підстав, а справу слухати у його відсутність. Щодо ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача [PERSON] «Лізингова компанія «Автофінанс» в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, проте був належним чином повідомлений про розгляд справи. Причини своєї неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Враховуючи, що в дане судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь у справі, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення. Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ст.55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті б Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року, і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України», суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права, як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 p., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.), кожна людина, права і свободи якої викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української PCP N 2148-VIII від 19.10.73 року; статті 7, 17 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. При вирішенні даного цивільно-правового спору також слід врахувати, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно ч.1-5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1-3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Згідно ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг (далі лізинг) це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч.1 ст.2 вказаного Закону відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. Відповідно до ст.16 вказаного Закону сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. В судовому засіданні встановлено, що 19 серпня 2014 року між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено договір фінансово лізингу №010455. Згідно п.п.1.1, 1.2, 1. договору фінансового лізингу №010455 від 19 серпня 2014 року предметом лізингу є трактор «МТЗ» модифікації 892, вартістю 198000 гривень. Відповідач зобовязувався придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування позивачу на строк та умовах, передбачених договором. Відповідно до п.п.1.7 вказаного договору предмет лізингу передається в користування позивачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати позивачем на рахунок відповідача авансового платежу (50% від вартості Предмета Лізингу), Комісії за організацію та оформлення даного Договору (10% від вартості Предмету лізингу) та Комісії за передачу Предмета Лізингу (3% від вартості Предмета Лізингу). В судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] представником відповідача не було розяснено призначення платежу на загальну суму 118800 гривень, що ним мав бути сплачений, який, як встановлено судом, виявився адміністративним платежем, тобто винагородою відповідача за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору. При цьому, позивач вважав, що вказаний платіж це часткова оплата вартості трактора, оскільки саме це йому повідомила представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», надавши рахунок з призначенням платежу згідно Договору фінансового лізингу №010455 від 19 серпня 2014 року. Вказаний рахунок наявний в матеріалах справи разом з копіями квитанцій та укладеного договору фінансового лізингу. Крім того, як встановлено судом, у позивача не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, а також до сплати першого платежу на загальну суму 50000 гривень, так як представник відповідача не надала йому договір для ознайомлення, а також не надала достовірної інформації щодо всіх істотних умов договору. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає встановленим, що під час попередніх переговорів представником відповідача фактично позивача було введено в оману щодо умов виконання договірних зобовязань. Лише після підписання та подальшого ознайомлення зі змістом договору позивачем [PERSON] стало зрозуміло, що сплачені кошти йому не повернуть, а трактор не поставлять, в тому числі, у випадку розірвання ним договору, що є порушенням прав позивача як споживача. За змістом п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» від 12.04.1996 року №5 з наступними змінами, оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів купівлі-продажу, майнового найму (в тому числі найму (оренди) жилого приміщення в частині відносин між наймачем (орендарем) і наймодавцем (орендодавцем), який одночасно є виконавцем комунальних послуг і послуг по ремонту житлового фонду та інженерного обладнання), побутового прокату, безоплатного користування майном, підряду (в тому числі побутового замовлення чи абонементного обслуговування), доручення, перевезення громадян та їх вантажу, комісії, схову, страхування, із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відносини, щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону. Отже, до відносин, заснованих на договорі фінансового лізингу №010455 від 19 серпня 2014 року підлягають застосуванню норми Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки у даних правовідносинах лізингоодержувач виступає споживачем послуг, наданих виконавцем, для задоволення особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю. Відповідно до п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Метою цього Закону є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Суд вважає, що умова договору фінансового лізингу №010455 від 19 серпня 2014 року про те, що лізингоодержувач зобовязується сплатити адміністративний платіж першочерговий одноразовий платіж за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору у відсотковому розмірі від вартості предмета лізингу є незаконною. Як встановлено зі змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, Комісія за Організацію одноразова плата лізингоодержувача лізингодавцю при укладенні договору, розмір якої відображається у додатку №1 до договору. Цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Вказана умова договору порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору виконаній послузі, яка згідно Закону України «Про фінансовий лізинг» не є лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні стандартної форми договору. Виходячи з умов договору, складова першого лізингового платежу у формі Комісії за Організацію виходить за межі переліку платежів, передбачених Законом України «Про фінансовий лізинг». Лізинг є комерційною угодою, що заснована на оренді товарів тривалого користування виробничого призначення. За даним договором лізингодавець фактично кредитує лізингоодержувача: кредитором є лізингодавець, позичальником лізингоодержувач. Згідно п.3.2 рішення Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011 року держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, обєктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (ч.1 ст.634 ЦК України). Таким чином, для споживача існує ризик помилково чи навіть внаслідок введення його в оману придбати непотрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Позивачу [PERSON] як споживачу, на час укладення договору не вистачало знань, необхідних для здійснення правильного вибору фінансової послуги із запропонованих на ринку, а також для оцінки договору з відповідачем щодо придбання у нього послуги фінансового лізингу, який мав стандартну форму (ч.1 ст.634 ЦК України), тому він при укладенні договору помилково придбав непотрібні йому на умовах відповідача послуги з фінансового лізингу. Згідно ч.1, 2, п.4, 10, 13 ч.3, ч.5-6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; установлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Суд вважає, що умови договору фінансового лізингу №010455 від 19 серпня 2014 року є несправедливими, оскільки порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України), призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, завдають шкоди споживачеві. У разі розірвання договору відповідачем ніяких штрафів і компенсацій не передбачено, що потягнуло за собою дисбаланс у договірних відносинах сторін та порушення чинного законодавства, так як у разі розірвання договору позивач має сплатити штраф за дострокове розірвання договору в розмірі 30% від сплаченого авансового платежу, комісія в такому випадку поверненню не підлягає. Тобто, відповідач згідно умов договору надав собі можливість не повертати кошти, сплачені споживачем його послуг, у разі розірвання договору останнім. Відповідно до ст.ст.4, 10, 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); розірвання договору та повернення коштів, якщо стане очевидним, що послуга буде не виконана; одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, її виробника, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію, необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває. В порушення зазначених вимог закону в договорі фінансового лізингу №010455 від 19 серпня 2014 року не вказано, який саме транспортний засіб трактор «МТЗ 829» буде переданий у власність лізингоодержувачу його колір, рік виробництва, обєм двигуна, внутрішня комплектація, коробка передач (автоматична, механічна) тощо. Тобто, у договорі не вказано необхідну, доступну, достовірну інформацію про предмет лізингу, що порушує право позивача на отримання достовірної інформації про продукцію. Згідно п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами», суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Відповідно до ч.1-3, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Забороняються як такі, що вводять в оману дії, зокрема, з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Субєкти господарювання, їх працівники несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику згідно із законодавством. Згідно ст.21 вказаного Закону крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та повязаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, а також будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Аналіз змісту договору фінансового лізингу №010455 від 19 серпня 2014 року, укладеного між сторонами дає підстави суду прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права позивача лізингоодержувача, як споживача, стосовно відповідача лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом, звужені обовязки лізингодавця, які передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», положеннями Цивільного кодексу України, повністю виключена відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Згідно ст.808 ЦК України якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Відповідно до змісту договору №010455 від 19 серпня 2014 року позивач, як лізингоодержувач, доручив вибрати продавця предмета лізингу відповідачу у справі, оскільки в договорі не зазначено, що лізингоодержувач сам вибирає продавця майна, не визначений продавець, а тому згідно з положеннями ст.808 ЦК України відповідач, як лізингодавець, несе солідарну відповідальність з продавцем щодо продажу позивачу предмета лізингу неналежної якості. Однак, всупереч зазначеним положенням закону, умовами п.1.4 договору передбачено, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектації, справності предмета лізингу, його заміни, усунення несправностей протягом гарантійного строку. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець. Згідно п.1, 3, 4 ч.2 ст.10 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець зобовязаний: у передбачені договором строки надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору; відповідно до умов договору своєчасно та у повному обсязі виконувати зобовязання щодо утримання предмета лізингу; відшкодовувати лізингоодержувачу витрати на поліпшення предмета лізингу, на його утримання або усунення недоліків у порядку та випадках, передбачених законом та/або договором. Відповідно до ст.11 вказаного Закону лізингоодержувач має право: 1) обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; 2) відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; 3) вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; 4) вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. Згідно ч.1 ст.767, ч.2 ст.768 ЦК України наймодавець зобовязаний передати наймачеві річ у комплекті і у стані, що відповідають умовам договору найму та її призначенню. Якщо у речі, яка була передана наймачеві з гарантією якості, виявляться недоліки, що перешкоджають її використанню відповідно до договору, наймач має право за своїм вибором вимагати: 1) заміни речі, якщо це можливо; 2) відповідного зменшення розміру плати за користування річчю; 3) безоплатного усунення недоліків речі або відшкодування витрат на їх усунення; 4) розірвання договору і відшкодування збитків, які були йому завдані. Однак, всупереч вищезазначених вимог закону в договорі фінансового лізингу №010455 від 19 серпня 2014 року не передбачено обовязок лізингодавця надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, який би відповідав його призначенню, про що свідчить зміст договору, не встановлена та повністю виключена в договорі відповідальність лізингодавця за передачу предмета лізингу неналежної якості. Всупереч п.13 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» п.8.17 договору фінансового лізингу встановлені умови, відповідно до яких у разі зміни розмірів Лізингових платежів складається додаткова угода. У разі відмови лізингоодержувача від підписання такої угоди лізингодавець має право розірвати договір, а лізингоодержувач зобовязаний повернути предмет лізингу без повернення йому раніше сплачених лізингових платежів. Тобто, умовами договору не передбачено право позивача, як споживача послуг, розірвати договір у разі збільшення ціни з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що положення договору фінансового лізингу №010455 від 19 серпня 2014 року обмежують права позивача, як споживача, що передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про фінансовий лізинг», Цивільним кодексом України про лізинг та найм, а тому не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі. Положення договору в цілому містять істотний дисбаланс прав та обовязків сторін договору на шкоду споживача, є несправедливими, порушують вимоги чинного законодавства, а тому є всі законні підстави відповідно до вимог ст.ст.203, 215 ЦК України, ст.ст.18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визнати договір недійсним в цілому, оскільки зміна наведених в рішенні положень договору зумовлює зміну інших положень, які викладені в договорі. Крім цього, згідно п.4 ч.1 ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Суду не надано доказів про те, що у відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» є ліцензія на здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб. Також відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Договір фінансового лізингу від 19 серпня 2014 року №010455, укладений між позивачем та відповідачем, нотаріально посвідчено не було, що тягне за собою його нікчемність. Зазначені обставини відображені у правовій позиції Верховного Суду України у справі №6-2766цс14 від 16.12.2015 року. Відповідно до ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Статтею 216 ЦК України передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Проаналізувавши та оцінивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити та визнати недійсним договір №010455 від 19 серпня 2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] «Лізингова компанія «Автофінанс», а також стягнути з [PERSON] «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь [PERSON] 118800 гривень, сплачених відповідно до умов договору №010455 від 19 серпня 2014 року. Крім того, відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому вимоги позивача про відшкодування відповідачем судових витрат підлягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved