Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просить стягнути із ЛМКП «Львівтеплоенерго» основну заробітну плату у розмірі 27674,48 грн., доплату за шкідливі умови праці в розмірі 2767,27 грн., а всього стягнути 30441,75 грн, а також судові витрати. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 03.03.2008 року він був прийнятий у ЛМКП «Львівтеплоенерго» на посаду слюсаря з ремонту паро газотурбінного устаткування п`ятого розряду, згідно наказу № 110-к від 03.03.2008 року. 08 червня 2015 р. він був звільнений за власним бажанням, згідно наказу № 380-к від 08.06.2015 р. Вказав, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» порушувало законодавство про працю, що призвело до утворення заборгованості по виплаті позивачу заробітної плати, доплат за шкідливі умови праці, а також компенсації втрати частини доходу у зв`язку з невиплатою заробітної плати.Внутрішніми наказами по підприємству, зокрема: №186 від 21.07.2010 р., №150 від 23.04.2012 р.; №170 від 29.04.2013 р.; №176 від 30.04.2014 р.; №264 від 27.06.2014 р. відповідач встановлював мінімальні тарифні ставки робітника першого розряду, на основі яких проводив розрахунок і виплату заробітної плати. Однак, визначена відповідачем заробітна плата не відповідала Закону України «Про державний бюджет України». В обґрунтування заявлених вимог позивач надала розрахунок невиплаченої заробітної плати. Враховуючи наведене, позивач просить задовольнити позовні вимоги. Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова відкрито позовне провадження за даною позовною заявою та призначено її розгляд в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін. Відповідач у вказаний строк подав до суду відзив на позовну заяву, в якому не погоджується з позовними вимогами, зазначивши, що позивачем пропущено строк звернення до суду, так як до спірних правовідносин не можуть застосовуватися положення ч.2 ст. 233 КЗпП України, оскільки вважає, що у даному випадку має місце спір про оплату праці на який поширюється тримісячний строк звернення до суду, який позивач пропустив, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Зазначає, що встановити факт порушення підприємством трудових прав позивача можливо лише у випадку встановлення невідповідності законодавству наказів про зміни в оплаті праці працівників, а саме наказів «Про зміни в оплаті праці працівників» від. 21.07.2010 р. №186, від 23.04.2012 р. № 150, від 29.04.2013 р. № 170, від 30.04.2014 р. № 176, від 27.06.2014 р. № 264 які є чинними, скасованими в установленому порядку не були. Вважає, що встановити факт порушення підприємством трудових прав позивача можливо лише у випадку встановлення невідповідності законодавству наказів про зміни в оплаті праці працівників. Просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Позивач у вказаний строк подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що всі твердження наведені в запереченнях на позов є безпідставними та не підтверджуються нележними доказами, а заявлені позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими, а тому мають бути задоволені в повному обсязі. У зв`язку із тим, що відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Враховуючи наведене, відповідно до ч.8 ст. 178 та ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Дослідивши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновків про задоволення заявлених вимог з наступних підстав. Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ст. 96 КЗпП України основою організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики /довідники/. Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою формування та диференціації розмірів заробітної плати. Формування тарифної сітки /схеми посадових окладів/ провадиться на основі тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, та міжкваліфікаційних /міжпосадових/ співвідношень розмірів тарифних ставок /посадових окладів/. Віднесення виконуваних робіт до певних тарифних розрядів і присвоєння кваліфікаційних розрядів робітникам провадиться власником або уповноваженим ним органом згідно з тарифно-кваліфікаційним довідником за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації /профспілковим представником/. Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основною заробітною платою є винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Згідно із ч. 3 ст. 6 Закону України «Про оплату праці» тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі: тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати; міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів). У відповідності зі ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Отже, законом передбачено, що при звільненні працівник одержує від підприємства, установи, організації всі суми, зокрема й заробітну плату, одержати яку він має право з урахуванням встановленого належним чином розміру заробітної плати. Отже, законом передбачено, що при звільненні працівник одержує від підприємства, установи, організації всі суми, зокрема й заробітну плату, одержати яку він має право з урахуванням встановленого належним чином розміру заробітної плати. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що позивач знаходився у трудових відносинах з відповідачем, а саме: 03.03.2008 року [PERSON] був прийнятий у ЛМКП «Львівтеплоенерго» на посаду слюсаря з ремонту паро газотурбінного устаткування п`ятого розряду, згідно наказу № 110-к від 03.03.2008 року та 08 червня 2015 р. він був звільнений за власним бажанням, згідно наказу № 380-к від 08.06.2015 р, що підтверджується копією трудової книжки. Внутрішніми наказами по підприємству, зокрема: №186 від 21.07.2010 р., №150 від 23.04.2012 р.; №170 від 29.04.2013 р.; №176 від 30.04.2014 р.; №264 від 27.06.2014 р. відповідач встановлював мінімальні тарифні ставки робітника першого розряду, на основі яких проводив розрахунок і виплату заробітної плати. Однак, визначена відповідачем заробітна плата не відповідала Закону України «Про державний бюджет України».Починаючи з січня 2010 року по січень 2015 року відповідач не в повному розмірі виплачував йому основну заробітну плату внаслідок чого утворилась заборгованості, що складає 27674 грн. 48 коп. Розрахунок заборгованості був здійснений позивачем та такий розмір не спростований відповідачем. Згідно ст.34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Порядок компенсації втрати доходів внаслідок порушення встановлених строків їх виплати передбачено Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Відповідно до статті 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. А відповідно до статті 3 цього закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Відповідно до п. 4 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Відповідно до правового висновку закріпленого в Постанові Верховного Суду України у від 7 листопада 2012 року (справа № 6-131цс12): «основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення власником встановлених строків виплати нарахованих доходів (зокрема, заробітної плати, пенсії, соціальної виплати, страхових виплат). При цьому, компенсація за порушення строків виплати нарахованого доходу проводиться незалежно від вини органу, що здійснює відповідні виплати та незалежно від порядку і підстав нарахування цього доходу чи його частини: самим підприємством добровільно чи на виконання судового рішення». При вирішенні вимоги позивача суд керується Постановою Пленуму Верховного суду України №13 від 24 .12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», відповідно до якої справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму , що підлягає стягненню без утримання податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині. Сторонами не оспорювався той факт, що позивач також не отримував доплату за шкідливі умови праці. Частиною 2 статті 100 КЗпП України встановлено, що на важких роботах, на роботах із шкідливими і небезпечними умовами праці, на роботах з особливими природними, географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я встановлюється підвищена оплата праці. Відповідно до пункту 17.8 Колективного договору ЛМКП «Львівтеплоенерг» на 2009-2010 роки за роботу у важких і шкідливих умовах праці визначено доплату в розмірі до 12 відсотків тарифної ставки (посадового окладу). В пункті 17.6 Колективного договору ЛМКП «Львівтеплоенерг» на 2012-2013 роки визначено доплату за роботу у важких і шкідливих умовах праці в розмірі до 12 відсотків посадового окладу (тарифної ставки). Оскільки розмір тарифної ставки (посадового окладу) встановлений ЛМКП «Львівтеплоенерго» є заниженим, відповідно й розмір доплат за шкідливі умови праці визначений ЛМКП «Львівтеплоенерго» теж є заниженим. З відомостей, що містяться в розрахункових листках випливає, що доплата за шкідливі умови праці встановлена ЛМКП «Львівтеплоенерг» в розмірі 10% (десять відсотків) від посадового окладу позивача. Згідно наданого позивачем розрахунку сума доплату за шкідливі умови праціскладає 2767,27 грн. Суд вважає позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При цьому суд враховує, що відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Задовольняючи позовні вимоги, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути понесені та документально підтверджені позивачем судові витрати, пов`язані з розглядом справи, що становлять 3500,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, а також враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, такий у розмірі 768, 40 грн. слід стягнути з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved