Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди та упущеної вигоди до відповідача [PERSON]посилаючись на те, що за договором дарування частки квартири, посвідченим приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балковим М.М., від 08.05.2014 року він набув право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] , вселився та проживав там. Власником 2/3 частин вищевказаної квартири є [PERSON]. Зазначає, що в 2014 році він був призваний до Збройних Сил України та приймав участь в АТО, тому залишив спірну квартиру. Вказує, що 17.03.2016 року після лікування, у зв`язку із захворюванням, він отримав реабілітаційну відпустку і приїхав додому, однак виявилось, що відповідач поміняв замок від вхідних дверей. Крім того, в квартирі перебувала невідома особа, як в подальшому виявилось - домогосподарка [PERSON] , яка в квартиру його не пустила, оскільки відповідач заборонив пускати в квартиру сторонніх осіб. Ключі від квартири йому також не надала. Стверджує, що 17.03.2016 року він звернувся до Шевченківського ВП Чернівецького ВП ГУНП в Чернівецькій області та надав відповідні пояснення. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13.09.2017 року задоволено частково його позовні вимоги до [PERSON] , усунено перешкоди в користуванні і розпорядженні нерухомим майном шляхом вселення. Зазначає, що добровільно рішення суду відповідач не виконував, тому він у вересні 2017 року звернувся до органу державної виконавчої служби про його примусове виконання, а 28.12.2017 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Стверджує, що відповідач своїми протиправними діями грубо порушив його права. Протягом тривалого часу, а саме з 17.03.2016 року по 28.12.2017 року він вимушений був вживати активних заходів для захисту своїх прав. Вказані дії викликали в нього глибокі переживання, які спричинили серйозний нервовий розлад, що і так мав місце у зв`язку з перебуванням в зоні бойових дій, як наслідок в нього відбулось загострення виразкової хвороби шлунку, на яку він страждає. Внаслідок чого він в березні і вересні 2017 року, а також в лютому і серпні 2018 року перебував на стаціонарному лікуванні в гастроентерологічному відділенні КМУ «Чернівецька обласна клінічна лікарня». Вказує, що він протягом тривалого періоду позбавлений можливості нормально жити та працювати, постійно перебував в стані сильної нервової напруги, що спричинило значну шкоду його здоров`ю та завдано моральну шкоду, яку він оцінює у 80000 грн. Зазначає, що відповідач порушив його право як власника розпоряджатися своїм майном, оскільки він міг би здати своє помешкання в оренду та отримати відповідний дохід. Відповідно до висновку №474 експертного будівельно-технічного дослідження від 10.05.2018 року, середнє арифметичне значення вартості середньої орієнтовної орендної плати за двохкімнатну квартиру на місяць станом на 2016 рік становить 190 доларів США або 4982 грн., а станом на 2017 рік становить 187 доларів США або 4903 грн. Стверджує, що в період його не проживання в квартирі з 17.03.2016 року по 31.12.2016 року ймовірна сума плати за оренду квартири становила 47329 грн. та в період з 01.01.2017 року по 29.12.2017 року становила 58836 грн., а загальна сума 106165 грн. Відповідно до співвідношення часток в квартирі, сума втраченої ним орендної плати повинна становити 1/3 частину, тобто 35388,33 грн. На основі викладеного, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь спричинену моральну шкоду в сумі 80000 грн. та упущену вигоду в сумі 35388,33 грн. Ухвалою судді від 19 червня 2019 року провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди та упущеної вигоди - відкрито. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явились, однак до початку розгляду судом справи від представника надійшла заява, згідно якої просив справу розглянути у їх відсутності, позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити, а також не заперечував щодо винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча був повідомлений про час та місце розгляду даної справи в суді, а тому, суд вважає, за можливе розглянути справу за його відсутності та постановити заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Суд, дослідивши надані сторонами документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 28.10.2013 року (а.с.90-91), відповідач [PERSON] прийняв у власність 2/3 частки, а [PERSON] - 1/3 частку квартири [ADDRESS] . Згідно договору дарування частки квартири від 08.05.2014 року (а.с.89), [PERSON] подарувала, а позивач [PERSON] прийняв в дар 1/3 частку квартири [ADDRESS] . Як встановлено судом, позивач [PERSON] був призваний до Збройних Сил України та приймав участь в АТО. 17.03.2016 року позивач отримав реабілітаційну відпустку у зв`язку із захворюванням та приїхав в спірну квартиру, однак відповідач [PERSON] поміняв замок від вхідних дверей і в квартиру його не пустили. 17.03.2016 року позивач [PERSON] звернувся із заявою-поясненням до Шевченківського ВП Чернівецького ВП ГУНП в Чернівецькій області (а.с.92-93), де вказав, що його не впускають в квартиру та не надають ключі від вхідних дверей спірної квартири. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13.09.2017 року (а.с.94-95) позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні нерухомим майном шляхом вселення задоволено частково, усунуто перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення [PERSON] до цієї квартири. Постановою головного державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби м.Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області Олексюка О.І. від 22.11.2017 року відкрито виконавче провадження №55142615 (а.с.96), однак відповідач не виконав рішення суду протягом 10 робочих днів. Як вбачається з копії акту державного виконавця від 28.12.2017 року (а.с.101), під час виконання рішення суду представник боржника добровільно надав доступ до квартири [ADDRESS] , надавши копію ключа від вхідних дверей квартири. Відповідно до копії постанови про закінчення виконавчого провадження №55142615 від 28.12.2017 року (а.с.98, 100), рішення суду виконано в повному обсязі. Згідно ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 (зі змінами, внесеними постановою від 25.05.2001 року №5) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягає обов`язковому з`ясуванню наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Як встановлено судом, позивач [PERSON] в період з 17.03.2016 року по 28.12.2017 року саме з вини відповідача був позбавлений можливості проживати в квартирі [ADDRESS] , а також був змушений звертатись з цього приводу до Шевченківського ВП Чернівецького ВП ГУНП в Чернівецькій області та до Шевченківського районного суду м.Чернівці з позовом про вселення. Суд вважає, що внаслідок протиправних дій відповідача, який на тривалий час позбавив позивача житла, останньому заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він переніс глибокі переживання, які спричинили серйозний нервовий розлад, який і так мав місце в зв`язку з перебуванням позивача в зоні проведення антитерористичної операції. Крім того, в нього відбулось загострення виразкової хвороби шлунку, внаслідок чого він перебував на стаціонарному лікуванні в гастроентерологічному відділенні КМУ «Чернівецька обласна клінічна лікарня» в періоди з 14.03.2017 року по 27.03.2017 року, з 12.09.2017 року по 29.09.2017 року, з 20.02.2018 року по 13.03.2018 року та з 08.08.2018 року по 27.08.2018 року, що підтверджується копіями витягів з історії хвороби (а.с.102-105). Таким чином, суд вважає, що оскільки позивачу завдано моральної шкоди з вини відповідача, то він повинен її відшкодувати згідно з вимогами ст.ст.23 та 1167 ЦК України, а тому з відповідача на користь позивача належить стягнути моральну шкоду, яку, враховуючи вимоги розумності і справедливості, суд оцінює в сумі 35000 грн., задовольнивши частково позовні вимоги в цій частині. Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) - частина друга статті 22 ЦК України. Отже, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються лише ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. При обчисленні розміру упущеної вигоди першочергове значення має визначення реальності тих доходів, які особа передбачала отримати за звичайних умов цивільного обороту. Обов`язок щодо доведення розміру тих доходів, які особа отримала б у випадку непосягання на її право, покладається на позивача. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на особу обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними. Позивач повинен довести також те, що він міг i повинен був отримати визначені доходи, а неправомірні дії відповідача стали єдиною i достатньою причиною, яка позбавила його можливості їх отримати. Як встановлено судом, позивач [PERSON] в період з 17.03.2016 року по 28.12.2017 року не міг користуватися квартирою [ADDRESS] та не мав можливості здавати вказану квартиру в оренду і отримувати за це кошти, оскільки не мав доступу до спірної квартири. Відповідно до висновку №474 експертного будівельно-технічного дослідження від 10.05.2018 року (а.с.106), середнє арифметичне значення вартості середньої орієнтовної орендної плати за двохкімнатну квартиру [ADDRESS] за місяць станом на 2016 рік становить 190 доларів США або 4982 грн., а станом на 2017 рік становить 187 доларів США або 4903 грн. Суд вважає, що в період відсутності доступу позивача до квартири, а саме з 17.03.2016 року по 31.12.2016 року сума плати за оренду квартири становила 47329 грн. (4982 грн. х 9,5 місяців) та в період з 01.01.2017 року по 29.12.2017 року сума плати за оренду становила 58836 грн. (4903 грн. х 12 місяців), а загальна сума становила 106165 грн. (47329 грн. + 58836 грн.), однак враховуючи співвідношення часток в квартирі, зокрема те, що позивачу належить 1/3 частка, тому з відповідача на користь позивача належить стягнути упущену вигоду в сумі 35388,33 грн. (106165 грн. / 3), задовольнивши в цій частині позовні вимоги. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідачем [PERSON] не надано суду ні відзиву на позовну заяву, ні жодного доказу, які б спростовували заявлені позовні вимоги. Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч.5 ст.81 ЦПК України). Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Таким чином, враховуючи викладені обставини, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що належить стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] моральну шкоду в сумі 35000 грн. та упущену вигоду в сумі 35388,33 грн., задовольнивши частково позовні вимоги. Крім того, суд вважає, що оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ст.5 Закону України «Про судовий збір» при подачі позовної заяви до суду, а позовні вимоги задоволено частково, тому згідно вимог ст.141 ч.6 ЦПК України з відповідача належить стягнути на користь держави судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог в сумі 1118,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial