Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання договору позики недійсним. Позивач просить суд визнати договір позики від 02.02.2005 року на суму 33900 грн., сторонами якого є [PERSON] та [PERSON] недійсним із застосуванням наслідків його недійсності. В обгрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що 05.12.2007 р. під час звернення до директора ТОВ ВТП «Теплоенргопром» з заявою про видачу трудової книжки з боку заступника директора [PERSON] на нього було здійснено психологічний тиск у вигляді погрози фізичною розправою з боку третіх осіб, внаслідок якого позивач підписав договір позики від 02.02.2005р. на суму 33900,00 грн. На справді ніяких коштів саме від [PERSON] він не отримував. Цей договір його примусили підписати, оскільки 02.02.2005 р. ним були отримані кошти від директора підприємства [PERSON] в розмірі 37000,00 грн, про що було складено відповідну розписку. Написом на зворотньому боці договору займу виключено раніше надану розписку на ім'я [PERSON] на суму 37000,00 грн. Цим документом на думку позивача підтверджується недійсність договору позики. Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому позов не визнав. В якості заперечень проти задоволення позову вказав на те, що в листопаді 2014 року ним було подано позов до суду про стягнення заборгованості з [PERSON] за договором позики від 02.02.2005 р. справа розглядалася судами неодноразово. Вказує на те, що судовими рішеннями за результатами розгляду цього позову позовні вимоги було задоволено, а також встановлено, що згідно договору позики (займу) від 02.02.2005р. [PERSON] передав, а [PERSON] отримав грошові кошти в розмірі 33900,00грн., які зобов'язався повернути до 05.11.2011 року. Однак в порушення взятих на себе зобов'язань за договором займу від 02.02.2005 р. [PERSON] грошові кошти у визначений строк не повернув. 18.07.2016 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення суду, яке станом на момент подання відзиву не виконано. У травні 2018 року [PERSON] звернувся до Московського районного суду м. Харкова з заявою про розстрочення боргу, в якій вказав, що зазначений борг визнає та має бажання його сплатити. 31.07.2018 року ухвалою Московського районного суду м. Харкова заяву про розстрочку виконання рішення суду було залишено без задоволення. Ухвала [PERSON] не оскаржувалась. У зв'язку з довготривалим невиконанням [PERSON] рішення суду [PERSON] звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом про стягнення процентів за користування позикою, 3% річних та інфляційних збитків. Справа по суті не розглянута. На думку відповідача це свідчить про безпідставність позову та направленість його на невиконання рішення суду про стягнення заборгованості. Просить розглядати справу без його участі, в позові відмовити. Відповідачем подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. В судовому засіданні 13.09.2018р. позивачем було заявлено клопотання про виклик свідка та долучення документів до матеріалів справи. В задоволенні зазначених клопотань судом відмовлено. Дослідивши всі матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 02.02.2005 р. між [PERSON] (згідно з договором Позикодавець) та [PERSON] (Позичальник) було укладено договір позики. Згідно із п.1.1. договору позики позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти на суму 33900,00 грн, а позичальник зобов'язався повернути позикодавцю суму позики по закінченню строку дії цього договору або за згодою позикодавця -достроково. Строк закінчення договору позики - 05.11.2011р його встановлено в п.2.2 Договору. Договір сторонами підписано. Ці фактичні обставини встановлені на підставі наявного в матеріалах справи письмового доказу, а саме копії договору позики від 02.02.2005року. Зазначені обставини також встановлені рішенням апеляційного суду Харківської області від 16.06.2016 року, залишеним в силі постановою Верховного Суду у складі колегії судді в Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.01.2018 року. В листопаді 2014 року [PERSON] до Московського районного суду м. Харкова було подано позовну заяву про стягнення заборгованості з [PERSON] за договором позики від 02.02.2005р. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 16.06.2016 року позов [PERSON] задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики від 02.02.2005 року у розмірі 33 900 грн., інфляційне збільшення заборгованості у розмірі 25 777,40 грн., три проценти річних у розмірі 3 753,15 грн., проценти (подвійна облікова ставка НБУ) у розмірі 26 913,63 грн. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, суд визнає доведеним факт укладення договору позики. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Позивачем заявлено позовні вимоги щодо визнання недійсним договору позики від 02.02.2005 року на підставі ст. 231 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним, тобто він є оспорюваним. У пункті 21 постанови Пленуму Верхового Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам. Отже встановленню підлягає факт наявності або відсутності вчинення щодо позивача психологічного тиску з боку відповідача під час складання і підписання оспорюваного договору. У позовній заяві та під час надання пояснень в ході судового розгляду справи позивач вказав на те, що він перебував у трудових відносинах з підприємством, заступником керівника якого був відповідач, що раніше ним було отримано позику від [PERSON], що йому не видавали трудову книжку, що недійсність договору позики підтверджується написом на зворотній стороні договору наступного змісту: «этот договор займа от 02 февраля 2005г. Исключает ранее написанную расписку на имя [PERSON], в которой я, [PERSON] занял деньги в сумме 37000(тридцать семь тысяч) гривен для выплаты 1-го взноса, для получения кредита в «Укрсоцбанке»», що грошових коштів від відповідача позивач не отримував. На підтвердження цих фактів позивачем надано копію трудової книжки та копію договору позики від 02.02.2005р. Однак, суд приходить до висновку, що ці факти та надані на їх підтвердження докази є підтвердженням трудових відносин позивача, існування боргу відносно [PERSON], а також підтвердженням укладення договору позики 02.02.2005р. та не містять відомостей, що свідчать про наявність психологічного тиску на позивача під час укладання договору позики 02.02.2005р. Аргументи позивача, що грошових коштів від відповідача позивач не отримував, що йому стало щойно відомо про недійсність договору також не свідчить про наявність психологічного тиску на позивача під час укладання договору позики 02.02.2005р. та крім того, спростовується доказами, що свідчать про стягнення боргу з [PERSON] та про визнання ним суми боргу. Тому суд критично відноситься до цього аргументу та не приймає його до уваги. Також, судом встановлено, що 29.05.2018 року [PERSON] звернувся до Московського районного суду м. Харкова з заявою, в якій просив відстрочити виконання рішення суду по виконавчому листу №643/2418/15-ц, виданого 06.07.2016 р. Московським районним судом м. Харкова у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу, строком на 5 років, позивач суму боргу визнав, має намір її сплачувати та почав сплачувати заборгованість. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що позивачем не доведено фактів, на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог, тому в задоволенні позову слід відмовити. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Оскільки судом встановлено відсутність порушення прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду, то суд відмовляє в задоволенні позову без застосування позовної давності. Судові витрати по справі судом визначаються відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed