Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що в будинку, що належить йому на праві приватної власності і знаходиться по [ADDRESS] , проживають та зареєстровані він (позивач) і його дружина [PERSON] , а також значаться формально зареєстрованими його сини - [PERSON] і [PERSON] , відповідачі по справі. Зазначає, що відповідачі [PERSON] і [PERSON] фактично не проживають у спірному будинковолодінні з 1992р. та з 1995р. відповідно, добровільно відмовившись від права на користування таким, вибувши на постійне місце проживання до власного житла, забравши при цьому всі свої речі, що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов. Стверджує, що відповідачі [PERSON] і [PERSON] жодних витрат по утриманню будинку не несуть і таким не користуються, однак на його вимоги про добровільне зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою не реагують. З огляду на наведене просить суд визнати відповідачів [PERSON] і [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням в будинку за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, а подав через канцелярію суду заяву про розгляд справи у його відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти ухвалення судом заочного рішення не заперечує. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомленими у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали. Як вбачається із матеріалів справи судові повістки відповідачам надсилались рекомендованими листами з повідомленням за адресою місця їхнього проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, а також за адресою, що була зазначена позивачем як адреса їх (відповідачів) фактичного місця проживання, та були отримані особисто відповідачами. Відомості про будь-яку іншу адресу місця проживання чи перебування відповідачів чи про їх офіційну електронну адресу в матеріалах справи відсутні. Заяв про зміну місця проживання чи перебування від відповідачів не надходило. Тому на підставі статей 128, 131 ЦПК України суд вважає, що судова повістка відповідачам доставлена і вони належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання. Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності учасників справи, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Враховуючи положення ст.280 ЦПК України, а також те, що відповідач належним чином повідомлений про дату, і час і місце судового розгляду, про причини неявки суд не повідомив, а також враховуючи те, що позивач не заперечувала проти заочного вирішення справи, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01.12.1986р. Відповідно до довідки виданої виконавчим комітетом Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області №7568 від 26.11.2018р., вулиця, де знаходиться будинок, було перейменовано з « [ADDRESS] » на [ADDRESS] . Відповідачі [PERSON] і [PERSON] зареєстрованими в житловому будинку [ADDRESS] . Зазначені обставини підтверджується довідкою Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області від 12.11.2018р. №7281 про фактичну кількість зареєстрованих та проживаючих осіб у вищевказаному житловому будинку. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання позивача [PERSON] від 29.10.2018р., який складений комісією в складі депутата міської ради Павлів І., спеціаліста землевпорядника Бущака Ю. та міського голови Станкевич О., встановлено, що відповідачі [PERSON] і [PERSON] з 1992р. та 1995 року відповідно, не проживають за зареєстрованою адресою, а саме у житловому будинку [ADDRESS] . Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч. 4 ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Виходячи з положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У разі виникнення спору між власником і членами його сім`ї право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи викладене, а також те, що судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] без поважних причин понад один рік (близько двадцяти шести років) не проживають у спірному будинку за адресою: [ADDRESS] , а значаться там лише формально зареєстрованими, суд вважає, що останні втратили право користування жилим приміщенням за вказаною адресою на підставі ст.405 ЦК України. На підставі ст.ст. 133, 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», з відповідачів слід стягнути в користь позивача сплачений ним судовий збір.

Outcome: approved