Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Державного підприємства «Мирноградвугілля» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог вказав, що в період з 13.04.2018 по 04.09.2020 року він працював на ДП «Мирноградвугілля». 04.09.2020 року його було звільнено за ст.38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням. Відповідач своєчасно не провів з ним повний розрахунок, чим порушив вимоги ст.ст.47, 116 КЗпП України щодо повного розрахунку в день звільнення. 16.11.2020 року до відповідача було направлено заяву із вимогами розрахунку, яку відповідач отримав 17.11.2020 року. На даний час після звільнення заявника боржник не виплатив заробітну плату повністю. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, відповідач повинен виплатити йому його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до довідки №01-889 від 30.11.2020 року заборгованість з виплати заробітної плати складає за серпень 574,89 грн., за вересень 10006,44 грн., а всього 10581,33 грн. Середньоденний заробіток становить 520,08 грн. згідно довідки №01-888 від 30.11.2020 року. Тобто тільки за період з 18.11.2020 року по 30.12.2020 року потрібно стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку: 30 х 520,08 = 15602,40 грн. Судовим наказом Димитровського міського суду Донецької області від 04.12.2020 року було стягнуто з Державного підприємства «Мирноградвугілля» на його користь заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в сумі 10581,33 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.09.2020 року по 03.12.2020 року в сумі 32765,04 грн. Ухвалою Димитровського міського суду Донецької області від 22.12.2020 року було скасовано судовий наказ № 2-н/226/492/2020 (ЄУН № 226/2918/20) виданий Димитровським міським судом Донецької області 04 грудня 2020 року. Просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у сумі 10581,33 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день винесення судового рішення. Позивач та його представник до судового засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи були повідомленні належним чином, представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Представник відповідача до судового засідання не з`явився, надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки відповідач у повному обсязі розрахувався з позивачем та станом на 08.02.2021 року заборгованості перед ним не має, що підтверджується їх довідкою. Згідно ст.116 КЗпП України виплата працівникові всіх сум, що належать йому від підприємства мають бути виплачені в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відтак 04.09.2020р. є останнім днем роботи у Позивача, та в цей день Позивач не працював, був вихідним днем, що також не заперечує позивач. Позивач звернувся до Державного підприємства «Мирноградвугілля» з заявою про проведення повного розрахунку 18.11.2020 року. Відповідач розрахувався з позивачем у повному обсязі. Вважають, що в задоволенні вимог позивача щодо стягнення заборгованості по заробітній платі слід відмовити. Для обрахування середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні має застосовуватися період у робочих днях, враховуючи положення ст. 13 ЦПК України, щодо обов`язку суду розглядати справу в межах заявлених позивачем вимог. Крім того, відповідач не погоджується із доцільністю стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку у розмірі заявленому у позовній заяві, виходячи з такого. Діюче трудове законодавство України покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність. При цьому відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. У разі зменшення розміру відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум: ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно віл того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Аналогічні за змістом висновки викладені постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс 18), і така судова практика у подібних правовідносинах продовжує застосовуватися на теперішній час (наприклад, постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.07,2020 у справі №212/6331/19, провадження №61- 1610св20). Крім того, при стягненні з відповідача сум, які просить позивач, повинен бути застосований відповідно до ст.233 КЗпП України, тримісячний строк для звернення до суду, з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свою права. Відтак позивач був звільнений 04.09.2020р. Як вбачається з ухвали від 14.01.2021р. провадження по справі № 226/3137/21 було відкрито 14.01.2021року, тому вважають, що позивач пропустив тримісячний строк для звернення до суду, та його позовну заяву слід залишити без задоволення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивач з 13.04.2018 по 04.09.2020 року знаходився у трудових відносинах з відповідачем, працював заступником начальника дільниці підземного з повним робочим днем в шахті, був звільнений за власним бажанням згідно ч.1 ст.38 КЗпП України (а.с. 5-7). Згідно довідок відповідача від 30.11.2020 року, станом на 30.11.2020 року заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі за серпень 2020 року складає 574,89 грн., за вересень 2020 року - 10006,44 грн., середньоденна заробітна плата становить 520,08 грн. (а.с.9-зворотня сторона, 10). Позивачем 16.11.2020 рекомендованим поштовим відправленням була подана заява відповідачу з вимогою виплатити йому всі належні при звільненні суми, ця заява отримана відповідачем 17.11.2020 року (а.с. 8). Згідно довідки відповідача від 02.02.2021 заробітна плата у сумі 10006,44 грн. була перерахована на картку позивачу 21.12.2020 року у сумі 8056,79 грн. та 15.01.2021 року у сумі 1949,65 грн. В листопаді 2020 року нарахована компенсація за несвоєчасну виплату зарплати за 08.2020 року у сумі 12.29 грн. та після утримання обов`язкових платежів сума у розмірі 9,90 грн. була перерахована 18.12.2020 року. В грудні 2020 року нарахована компенсація за несвоєчасну виплату зарплати за 08.2020 року та 09.2020 року у сумі 201,41 грн., після обов`язкових платежів сума у розмірі 162,14 грн. була перерахована 25.01.2021 року. Середньоденна заробітна плата позивача складає 520,08 грн. (а.с.28). Відповідно ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України, ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом встановлено, що на час звільнення та станом на час подання до суду позову відповідач мав перед позивачем заборгованість по заробітній платі, яка згідно довідки відповідача від 02.02.2021 була погашена 15.01.2021 (повністю погашена заборгованість по заробітній платі) та остання сума компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати в розмірі 162,14 грн. була перерахована позивачу 25.01.2021. У зв`язку з цим, оскільки станом на дату ухвалення рішення суду, відповідач не має перед позивачем заборгованості по заробітній платі, позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволенню не підлягають. Судом також встановлено, що в день звільнення позивач не працював та 16.11.2020 поштою направив відповідачу заяву з вимогою про проведення з ним повного розрахунку, яку згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення було отримано відповідачем 17.11.2020 року. Враховуючи, що відповідачем повний розрахунок з позивачем при звільненні не було проведено, чим порушені вимоги, передбачені ст.116 КЗпП України, тому відповідно до ст.ст.116, 117 КЗпП України за період з 18.11.2020 по 25.01.2021 середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні складає 23923,68 грн. із розрахунку: 520,08 грн. х 46 робочих днів за період з 18.11.2020 по 25.01.2021. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Тому, з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), приймаючи до уваги розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум (станом на час звільнення 10581,33 грн.), період затримки виплати цієї заборгованості та інші обставини справи, суд вважає необхідним зменшити розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.11.2020 по 25.01.2021 в сумі 11000,00 грн. Суд не приймає доводи відповідача щодо відсутності підстав для задоволенню позову, оскільки вони не ґрунтуються на законі. Зокрема, щодо пропущення позивачем тримісячного строку звернення до суду, передбаченого ст.233 КЗпП України, суд зазначає, що цей строк позивачем не пропущений, оскільки щодо позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі працівник має право звернутися до суду без обмеження будь-яким строком, а щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відлік строку звернення до суду має рахуватися після проведення відповідачем повного розрахунку з позивачем, тобто в даному випадку з 26.01.2021, при тому що позивач звернувся до суду 30.12.2020. Крім того, згідно Прикінцевих положень КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати зі сплати судового збору щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 840,80 грн. Судові витрати, пов`язані з оплатою правничої допомоги, про наявність яких заявлено в позовній заяві, не підлягають стягненню на користь позивача, оскільки суду не надано доказів оплати вказаних витрат. На підставі ст.ст.47, 115, 116, 117 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: partial