Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Вінницького міского нотаріального округу [PERSON], [PERSON], про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, усунення перешкод в користуванні власністю, який в процесі судового розгляду уточнив, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що позивач є власником квартири №10 в житловому будинку №79 по проспекту Космонавтів в м. Вінниці, згідно договору купівлі-продажу квартири від 05.12.2009 року, укладеного між відповідачем [PERSON] та позивачем та посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №4013, право власності на яку зареєстровано за позивачем 23.12.2009 року за №735/7282 в книзі №157 КП «ВМБТІ». За період з 2009 року по 2014 рік вказаний договір оспорювався в судах різних інстанцій, тому позивач разом із сімєю не міг вселитись у дану квартиру. Проте, в ході судового розгляду вищезазначений договір купівлі-продажу жодним органом не визнавався недійсним і не скасовувався. Однак, 25.11.2014 року при виконанні державним виконавцем Вишенського В ДВС Вінницького МУЮ рішення суду про виселення з квартири №10 в житловому будинку №79 по проспекту Космонавтів в м. Вінниці [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] позивачу стало відомо, що власником квартири є відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16.05.2014 року, укладеного між відповідачами [PERSON] та [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №470. Натомість до укладення спірного договору квартира належала відповідачу [PERSON] на підставі мирової угоди від 15.01.2014 року, укладеної між [PERSON] та [PERSON] та затвердженої ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23.01.2014 року. Позивач вважає, що вищезазначений договір купівлі-продажу спірної квартири від 16.05.2014 року, за яким покупцем квартири є [PERSON], є недійсним, оскільки в момент вчинення правочину сторонами не було дотримано вимог, встановлених ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України. Окрім того, в даній квартирі продовжують проживати сторонні особи, що порушує законні права позивача як власника щодо володіння, користування та розпорядженням своїм майном. А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 16.05.2014 року, за яким покупцем квартири є [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON]; усунути перешкоди в користуванні належною позивачу на праві приватної власності квартирою №10 у будинку №79 по проспекту Космонавтів у м. Вінниці, шляхом примусового виселення з останньої [PERSON] та інших осіб, які незаконно перебувають в квартирі, без надання їм іншого житла. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] позовні вимоги не визнали та просили в задоволенні останніх відмовити у звязку з безпідставністю. Відповідач [PERSON], треті особи без самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON], приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] до судового засідання не з'явились із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, матеріалами цивільної справи Ленінського районного суду м. Вінниці №212/2-2532/11, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 01.04.2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №1636, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS], яка належала продавцю на підставі біржового контракту №904 купівлі-продажу нерухомості, виданного Вінницькою товарною універсальною біржею 05.08.1996 року, зареєстрованого «ВООБТІ» 20.08.1996 року, за реєстровим №735/7292, в реєстровій книзі №157 (а.с.72 т.2). В послідуючому, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири від 05.12.2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №4013, відповідно до змісту якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбав вищезазначену квартиру (а.с.6 т.1). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01.03.2013 року, яке ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 29.04.2013 року залишено без змін, у цивільній справі №212/2-2532/11 за позовом [PERSON] в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] до [PERSON], [PERSON], за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради, [PERSON], [PERSON], про визнання договорів купівлі-продажу нікчемними, позов задоволено, визнано нікчемним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який укладений між [PERSON] та [PERSON], що посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №1636 та зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно КП «ВМБТІ» 09.06.2009 року; визнано нікчемним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який укладений 05.12.2009 року між [PERSON] та [PERSON], що посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №4013 та зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно КП «ВМ БТІ» 23.12.2009 року (а.с.184-186 т.1). В послідуючому ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.11.2013 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01.03.2013 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 29.04.2013 року було скасовано та справу передано на новий розгляд (а.с.64-65 т.2), в результаті якого рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12.03.2014 року, яке ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 29.04.2014 року залишено без змін, в задоволенні позову [PERSON] в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] до [PERSON], [PERSON], за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради, [PERSON], [PERSON], про визнання договорів купівлі-продажу нікчемними було відмовлено (а.с.66-68 т.2). Разом з тим, незважаючи на скасування судом касаційної інстанції 06.11.2013 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01.03.2013 року та ухвали апеляційного суду Вінницької області від 29.04.2013 року, до постановлення рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12.03.2014 року, яке набуло законної сили 29.04.2014 року у цивільній справі №212/2-2532/11, між [PERSON] та [PERSON] було укладено мирову угоду від 15.01.2014 року, яка затвержена ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23.01.2014 року у цивільній справі №127/31690/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частки квартири, відповідно до змісту якої за [PERSON] визнано право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.33-34 т.1). Окрім того, із [PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №19799443 від 01.04.2014 року, наданого Реєстраційною службою Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, державна реєстрація права власності за [PERSON] на вищезазначену квартиру на підставі ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 23.01.2014 року відбулась 17.02.2014 року (а.с.35 т.1). А тому, в послідуючому між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири від 16.05.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріуального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №470 (а.с.30-32 т.1). [PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №30165668 від 28.11.2014 року, наданого Реєстраційною службою Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, державна реєстрація права власності за [PERSON] на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу квартири від 16.05.2014 року відбулась 16.05.2014 року (а.с.67 т.1). Проте, ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 16.03.2015 року ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 23.01.2014 року, якою затверджено мирову угоду між [PERSON] та [PERSON] та визнано право власності на спірну квартиру за [PERSON] скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції на новий судовий розгляд (а.с.116 т.1), в результаті якого ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27.04.2015 року у цивільній справі №127/31690/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частку квартири, позовну заяву залишено без розгляду (а.с.117 т.1). Позивач та його представник в судовому засіданні як на підставу своїх вимог стверджували, що під час укладення оскаржуваного договору сторонами правочину не було дотримано вимог, встановлених ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України, оскільки ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 23.01.2014 року, якою визнано за відповідачем [PERSON] право власності на спірну квартиру та яка стала підставою для посвідчення оскаржуваного правочину, скасована, а відтак є всі підстави для визнання договору купівлі-продажу квартири від 16.05.2014 року недійсним. Разом з тим, суд не погоджується з думками та твердженнями позивача та його представника, оскільки згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання саме в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частина першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В той час, як з матеріалів справи достеменно вбачається, що на момент укладення оспорюваного позивачем правочину 16.05.2014 року, який не був його стороною, державна реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] була зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно саме за продавцем [PERSON] на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23.01.2014 року, яка на момент укладення правочину була чинною та ніким не скасована. Тобто, на момент укладення оспорюваного правочину відповідач [PERSON] був законним власником відчужуваної квартири та наділений повною цивільною дієздатністю, воля сторін правочину була спрямована на настання реальних правових наслідків передбачених правочином, відповідно до ст.ст.208, 209, 210 ЦК України останній було вчинено у письмовій формі, нотаріально посвідчено та зареєстровано у відповідному Державному реєстрі. [PERSON] ч.5 ст.12 ЦК України та п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» добросовісність набувача презюмується. І законною підставою для задоволення позову для витребування у нього майна можуть бути лише встановлені судом обставини, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно. А тому, з огляду на вищевикладене та в силу частини 1 статті 388 ЦК України, відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири [ADDRESS], оскільки придбав майно за відплатним договором у відповідача [PERSON], який де-факто не мав права його відчужувати, про що відповідач [PERSON] як набувач не знав і не міг знати. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. [PERSON] ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За змістом ст.ст.11, 15 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють визначені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Стаття 16 ЦК України містить перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів, а саме: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Цей перелік не є вичерпним і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Отже, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Разом з тим, згідно п.22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) предявлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України. У звязку із цим слід розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Таким чином, з огляду на вищевикладене, спосіб захисту права, що обрав позивач, шляхом пред'явлення позову про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом виселення, не відповідає способу захисту передбаченому законом. Окрім того, суд звертає увагу, що в матеріалах справи міститься іпотечний договір від 13.08.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №740, відповідно до змісту якого іпотекодавець [PERSON] передав в іпотеку іпотекодержателю [PERSON] нерухоме майно квартиру [ADDRESS], як забезпечення виконання зобовязання щодо повернення грошей, переданих за договором позики від 13.08.2014 року, укладеного між сторонами цього договору та посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON]А та зареєстрованого в реєстрі за №738 на суму 120\~000 грн., що на день укладення договору позики становила еквівалент суми 10\~000 дол. США, зі строком повернення не пізніше 30.12.2014 року (а.с.82-85, 86-87). У звязку з посвідченням даного договору іпотеки на майно, зазначене в договорі, а саме квартиру [ADDRESS], накладено заборону відчуження до припинення договору іпотеки, яка триває і до сьогодні, що підтверджується Витягом актуальної інформації про державну реєстрацію обтяження від 13.08.2014 року (а.с.71 т.2). Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а відтак не підлягають задоволенню. Оскільки, позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом виселення, є похідними від первісних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, в задоволенні яких судом було відмовлено, то суд вважає, що в задоволенні даних вимог слід також відмовити. Судові витрати залишити за сторонами. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed