Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд із позовними вимогами до відповідача, які в процесі розгляду справи уточнила, та просить надати їй дозвіл на тимчасові поїздки [PERSON], [INFO], у супроводі [PERSON] до Республіки Польща та країни Шенгенської Угоди на термін до [INFO]. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що в період перебування у шлюбі із відповідачем [PERSON] у них народилась донька [PERSON], [INFO]. З 2013 року позивач разом з донькою [PERSON] перебуває у Республіці Польща. Дитина ходить у дитячий садок, вивчає англійську та польську мову. У дитини є закордонний паспорт і відповідний дозвіл на проживання у Республіці Польща. Відповідач [PERSON] неодноразово надавав згоду на виїзд доньки [PERSON] за кордон. Проте, дізнавшись про стягнення з нього на користь позивача аліментів на утримання дочки відповідно до рішення Бориславського міського суду від 19 березня 2015 року у справі №438/35/15-ц про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, відмовляться на надання згоди на виїзд дитини за кордон взамін на відмову позивача від стягнення аліментів. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], який діє на підставі угоди від 15 лютого 2016 року позовні вимоги підтримав, зіславшись на обставини викладені в позовній заяві, просить позов задовольнити. Допитаний в якості свідка представник позивача [PERSON] показав, що зі слів позивача [PERSON] йому відомо, що позивач [PERSON] та донька сторін [PERSON] проживають у Республіці Польща. Позивач [PERSON] забезпечена житлом, а також роботою. Донька [PERSON] відвідує дитячий садочок. Свідкові відомо, що позивач [PERSON] неодноразово через електронну почту намагалась отримати дозвіл відповідача [PERSON] на тимчасові поїздки доньки [PERSON] у її супроводі до Республіки Польща та країни Шенгенської Угоди. Проте відповідач [PERSON] такої згоди не дав. В судове засідання, яке відбулось 13 липня 2016 року, представник позивача [PERSON] - [PERSON] не з'явився, надіслав клопотання про розгляд справи у його відсутності. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 24 червня 2016 року позовні вимоги заперечила, просить в задоволенні останніх відмовити.. Пояснили, що позивач [PERSON] проживає разом із малолітньою донькою [PERSON] у Республіці Польща. Натомість відповідач [PERSON] позбавлений можливості спілкуватись та займатись вихованням своєї малолітньої доньки [PERSON], через проживання останньої за кордоном. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, показання представника позивача в якості свідка та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Бориславського міського суду Львівської області від 19 березня 2015 року (а.с. 32-34). Під час шлюбу у них народилась донька [PERSON], [INFO] (а.с. 36). Судом також встановлено, що позивач [PERSON] та донька [PERSON] відповідно дозволів на проживання (а.с.37-40) проживають у [ADDRESS]. Дата завершення строку дії дозволів на проживання 10 березня 2018 року. Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувались як вимоги, так і заперечення; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинно бути зазначено встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. Як роз'яснено Постановою Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі (п.11), у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК). Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до положень статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. У відповідності з ч.2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Аналогічні положення містить і Постанова Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України». Відповідно до підпунктів 1, 2 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Тобто вищевказані вимоги закону дають підстави для висновку, що законодавцем надано право суду приймати рішення щодо виїзду дитини за кордон при умові строкової конкретно визначеної поїздки з зазначенням країни та часу перебування, та відмови одного з батьків у надані згоди на цей виїзд. Вищенаведена правова позиція викладена також у Постанові Верховного Суду України від 09.02.2011 р. № 6-26604 св10, яка в силу вимог ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Аналіз наведених вище норм матеріального права вказує, що, вирішуючи питання надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, який не проживає разом з нею, суд повинен враховувати заперечення батька дитини, з яким дитина не проживає та з'ясовувати обґрунтованість цих заперечень. Відповідно пояснень представника позивача [PERSON] - [PERSON] надання дозволу позивача на тимчасовий виїзд дитини за межі України необхідно в інтересах дитини з метою загального розвитку, саме проживання дитини за кордоном надає більш сприятливіші можливості для загального розвитку, проте добровільна згода батька на тимчасовий виїзд дитини за кордон відсутня. Проте, позовні вимоги не можна визнати обґрунтованими, не визначено стороною строкової конкретно визначеної поїздки та часу перебування, фактично просить надати дозвіл на неодноразові виїзди дитини за кордон без згоди батька, так як законодавець передбачив таке право на одноразовий виїзд за рішенням суду. Будь-яких належних доказів, що свідчать про вчинення відповідачем [PERSON] позивачці перешкод у виїзді дитини за кордон не представлено суду та не здобуто судом під час розгляду справи по суті. Більш того, позивач разом із малолітньою дочкою проживає у Республіці Польща, а відповідач фактично позбавлений можливості спілкуватись з дитиною. Крім того, стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року покладає на держави зобов'язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із за кордону. Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків, адже такий переїзд, як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. У той же час у відповідності до ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, заявляти клопотання. Згідно з ч.4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє здійсненню процесуальних прав сторін, встановлених цим Кодексом. Тобто процесуальними нормами передбачено як право на участь у дослідженні доказів, так і обов'язок із доказування обставин при невизнанні їх сторонами (ст. 60 ЦПК України). При цьому суд безпосередньо не повинен брати участь у зборі доказового матеріалу. Отже, всупереч вимог ч.3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України не були доведені ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно до ч.ч.4,5 ст.19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Разом з тим, позивачкою не надано доказів у порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України відносно того, що остання зверталась за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed