Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з даним позовом посилаючись на те, що наказом № 594-к від 28 вересня 1995 року її прийняли на посаду практичного психолога у Гвіздецьку [PERSON] ступенів за сумісництвом. Наказом № 82 від 01 вересня 1997 року її призначено на посаду практичного психолога з 01.09.1997 року в порядку узгодженого переводу з Гвіздецької ДПШ. Наказом № 516-к від 02 грудня 2016 року її, позивача звільнили з роботи за ст. 40 п. 4 КЗпП України у зв'язку з відсутністю на роботі з 29 вересня 2016 року без поважних причин. Таке звільнення вважає незаконним мотивуючи тим, що у травні 2016 року вона подала директору Гвіздецької [PERSON] ступенів [PERSON] заяву про перенесення відпустки із червня на вересень місяці 2016 року, на що їй було відмовлено. 16 вересня 2016 року, вона звернулась до директора [PERSON] і пояснила, що їй необхідна відпустка для поїздки в Канаду у звязку з медичним обстеженням. Вказує, що директор сказала написати заяву після чого повідомила, що з ясує вирішення даної заяви в Управлінні освіти, молоді та спорту чи нададуть їй 30 днів відпустки чи 20. Вважала, що поскільки директор не відмовила, тому полетіла в Канаду . Перебуваючи в Канаді вона захворіла та повідомила по телефону директора школи, на що остання запитала чи є довідка від лікаря. 10 листопада 2016 року вона, позивач вийшла на роботу. Директор їй повідомила про необхідність зробити \~переклад\~довідки лікаря,\~що вона і зробила і віддала директору школи. З 10 листопада 2016 року щодня виходила на роботу і виконувала свої трудові обовязки. 01 грудня 2016 року їй стало відомо щодо не нарахування зарплати на що директор [PERSON] пояснила, що пізніше нарахують заробітну плату так як вона, позивач вийшла на роботу з 10 листопада і ще не всі документи оформлені. 05 грудня 2016 року в Управлінні освіти, молоді та спорту її,позивача [PERSON] ознайомили з наказом про звільнення з роботи, в якому зазначено, що підставою звільнення є доповідна записка дирекції, акти про її,позивача, відсутність на роботі та згода профспілки від 30 листопада 2016 року. Зазначає, що залишення роботи без згоди адміністрації є прогулом, але вона узгодила свою відсутність із директором школи, а 10 листопада 2016 року вийшла на роботу та представила довідку лікаря, і жодних претензій до неї не було. Вказує, що майже місяць пропрацювала і тільки 05 грудня 2016 року повідомили про наказ про її звільнення. Всупереч вимогам ст. 149 КЗпП України у неї не зажадали письмового пояснення. В наказі зазначено, що підставою звільнення є згода профспілки від 30 листопада 2016 року, але заяви вона, позивач,не писала, на засідання профспілкової організації її не викликали, і про те, що є подання та про день розгляду подання її не повідомляли. Стаття 148 КЗпП України передбачає, що дисциплінарне стягнення застосовується безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення. Із наказу вбачається, що підставою звільнення є акти про її,позивача, відсутність і перший акт складено 03 жовтня 2016 року, звільняють її з роботи з 29 вересня 2016 року, тобто відповідачу відомо про відсутність її на роботі з 29 вересня 2016 року, а наказ видає після спливу одного місяця з дня виявлення і після того, як вона, позивач майже місяць пропрацювала, чим порушено вимоги ст.148 КЗпП України. Вказує, що її середньомісячний заробіток складає 3 615 гривень. З 10 листопада 2016 року вона працювала, однак зарплату їй не було нараховано, а тому з 10 листопада по 05 грудня їй повинні заплатити 2 731 , 05 грн., а з 05 грудня по 05 січня 2017 року розмір втраченого заробітку становить 3\~534,30 грн., всього втрачений заробіток станом на 05 січня 2017 року становить 6\~265,35 грн. Просить поновити її, [PERSON] на посаді практичного психолога Гвіздецької [PERSON] ступенів та стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за період з 10 листопада по 05 грудня 2016 року в розмірі 2731,05 грн. та втрачений заробіток з 05 грудня 2016 року по день поновлення на роботі, а також судові витрати за надання юридичної допомоги. В порядку ст.367 ЦПК України\~просить \~допустити негайне виконання рішення Представник відповідача позов не визнала, подала до суду письмові заперечення, котрих підтримала у судовому засіданні, та пояснила, що в позовній заяві і доданих до неї матеріалів відсутні будь-які докази порушення відповідачем управлінням освіти райдержадміністрації прав, свобод чи законних інтересів \~позивача [PERSON] За передбаченим п.4\~\~\~ст.40 КЗпП підставаю для звільнення працівника може бути відсутність працівника на роботі протягом тривалого часу без поважних причин. Підставою для видання наказу управління освіти Коломийської районної державної адміністрації від 02.12.2016р. № 516-к «Про звільнення\~[PERSON]І.» вчинення позивачкою систематичного прогулу без поважних причин. Відповідно до Порядку надання щорічної основної відпустки тривалістю до 56 календарних днів керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 квітня 1997 р. № 346 педагогічним працівникам щорічна основна відпустка повної тривалості у перший та наступні роки надається у період літніх канікул незалежно від часу прийняття їх на роботу. Згідно заяви\~[PERSON] 01.07.2016р. позивач з 15.06.2016р. по 30.07.2016р. перебувала в основній щорічній відпустці за відпрацьований період з 26.01.2016р. по 25.01.2017р. Згідно заяви\~[PERSON] від 16.09.2016р. позивач перебувала у відпустці без збереження заробітної плати у звязку з сімейними обставинами з 19 вересня по 29 вересня 2016р. Відповідно до ст.10 Закону України «Про відпустки» щорічні основна та додаткові відпустки надаються працівникові з таким розрахунком, щоб вони були використані, як правило, до закінчення робочого року, а також право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві. У зв язку з чим позивачу\~[PERSON] відмовлено у наданні щорічної основної відпустки за період з 26.01.2017р. по 25.01.2018р. згідно поданої її заяви від 30.09.2016р. Також відповідно до ст.10\~ЗУ\~«Про відпустки» щорічні відпустки повної тривалості до настання шестимісячного терміну безперервної роботи у перший рік роботи на даному підприємстві за бажанням працівника надаються працівникам, які мають путівку (курсівку) для санаторно- курортного (амбулаторно-курортного) лікування та ст.25\~ЗУ\~«Про відпустки» відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов'язковому порядку працівникам для завершення санаторно-курортного лікування - тривалістю, визначеною у медичному висновку. Позивач\~[PERSON] не надала будь-яких підтверджень для надання їй відпустки для проходження лікування. Таким чином 30.09.2016р.\~[PERSON] мала б приступити до виконання своїх посадових обовязків психолога Гвіздецької [PERSON] ступенів. Згідно доповідної записки директора Гвіздецької [PERSON] ступенів та пояснювальної записки\~[PERSON], позивач була відсутня на роботі у звязку з перебуванням з 30.09.2016р. по 08.11.2016р. за межами України. Позивач\~[PERSON] представила, по її словах, ксерокопію звернення до лікаря на іноземній мові та переклад з англійської мови на українську мову. Вивченням даних документів встановлено, що вони не є підтвердженням стаціонарного лікування та підставою для обовязкового перебування за межами України. Управлінням освіти, молоді та спорту райдержадміністрації після вивчення поданих директором Гвіздецької [PERSON] ст. доповідної записки та актів про відсутність\~[PERSON] на роботі, та відповідно до ст.43 КЗпП України 21.11.2016р. було подано подання на голову Коломийської районної організації профспілки працівників освіти і науки України [PERSON] про отримання згоди на звільнення працівника, який вчинив прогул. Відповідно до ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Також, відповідно до ст. 43 КЗпП розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Отримавши 02.12.2016р. відповідь від профспілки управлінням освіти, молоді та спорту райдержадміністрації видано наказ від 02.12.2016р. №516-к «Про звільнення\~[PERSON]І.». 05.12.2016р. позивач відмовилась від ознайомлення з наказом управління освіти, молоді та спорту райдержадміністрації, про що було складено акти. Також 05.12.2016р. копію наказу від 02.12.2016р. №516-к\~[PERSON] було направлено рекомендованим листом. Щодо відвідування\~[PERSON] уроків у Гвіздецькій [PERSON] ступенів, вказує що остання була повідомлена директором школи [PERSON] про те, що в управлінні освіти, молоді та спорту на вирішенні питання про її звільнення. Якщо ж працівник, який вчинив прогул на роботу так і не зявився на роботі, він звільняється останнім днем фактичного виконання ним трудових обовязків з виданням наказу про звільнення більш пізньою датою. Також повідомляє про те, що згідно доповідної записки на імя начальника управління освіти, молоді та спорту райдержадміністрації [PERSON] директора Гвіздецької [PERSON] ступенів [PERSON], в присутності працівників поліції та працівників ЗОШ\~[PERSON] було вручено трудову книжку, яку вона раніше відмовлялась забрати. Просить залишити позовну заяву без задоволення Третя особа на стороні відповідача в судове засідання не зявився , подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, зазначивши що звільнення [PERSON] вважає обґрунтованим та законним без порушення чинного законодавства. Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази та зясувавши фактичні обставини справи приходить до висновку про задоволення позову частково виходячи з наступних підстав. Частиною 1\~ст. 21 КЗпПУ\~визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Судом встановлено, що наказом № 594-к від 28 вересня 1995 року [PERSON] прийнята на посаду практичного психолога в Гвіздецьку [PERSON] ступенів за сумісництвом по трудовому строковому договору (а.с.6) Згідно витягу з наказу №17 по Гвіздецькій [PERSON] ступенів від 30 серпня 1996 року позивача [PERSON] призначено практичним психологом з 02 вересня 1996 року у Гвіздецьку [PERSON] ступенів . Відповідно до витягу з наказу № 82 по Гвіздецькій [PERSON] ступенів від 01 вересня 1997 року [PERSON] призначено на посаду практичного психолога з 01 вересня 1997 року в порядку узгодженого переводу з Гвіздецької ДПШ.(а.с.7) Наказом № 516-к від 02 грудня 2016 року позивача звільнено з роботи за ст. 40 п. 4 КЗпП України у зв'язку з відсутністю на роботі протягом тривалого часу з 29 вересня 2016 року без поважних причин. (а.с. 4). Підставою зазначено доповідну записку дирекції Гвіздецької [PERSON] ступенів та акти про відсутність на роботі [PERSON] від 03.10.2016 р., 06.10.2016 р., 11.10.2016 р, 17.10.2016 р., 20.10.2016 р., 24.10.2016 р., 27.10.2016 р., 01.11.2016 р., 07.11.2016 р., а також згода профспілки від 30.11.2016 р. (а.с.4-5) В судових засіданнях представниками відповідача надано копії заяви позивача від 30.09.2016 року про надання їй відпустки основної щорічної в кількості 56 календарних днів в рахунок наступного робочого періоду з 26.01.2017 р. по 25.01.2018 р. з 30.09.2016 р. по 24.11.2016 р. у звязку з необхідністю медичного обстеження та лікування, як із резолюцією про заперечення у звязку з невідпрацьованим періодом так і дану заяву без вказаної розолюції. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] є конфліктною людиною. Так позивач [PERSON] подала заяву на відпустку , однак вона пояснила їй що відпустки надаються тільки в канікулярний період , крім того в червні і в липні [PERSON] уже перебувала у відпустці . [PERSON] залишила заяву і пішла. Заяву позивача не реєстрували . Вказує, що надала відпустку по 29 вересня без збереження заробітної плати. Коли позивач повідомила про лікування в Канаді, вона попередила що основної відпустки їй не надали і, що необхідно представити довідку про лікування. Вказує, що заперечила щодо надання [PERSON] відпустки, та повідомила позивача, що узгодить дане питання у відповідача відділі освіти. В листопаді 2016 року позивач [PERSON] прийшла на роботу і вона їй повідомила що розглядається питання про її звільнення. Уточнивши позовні вимоги [PERSON] покликалась на те, що з 19 вересня по 29 вересня 2016 року їй , відповідно до наказу № 23 від 19 вересня 2016 року(а.с.92), була надана відпустка без збереження заробітної плати у звязку з сімейними обставинами у кількості 11 календарних днів. Будучи у відпустці позивач поїхала до Канади, а у звязку з погіршенням стану здоровя змушена була звернутись до лікаря за медичною допомогою, про що телефонограмою повідомила дирекцію школи, а згодом представила підтвердження із медичного закладу про проходження медичного обстеження . Як передбачено статтею 4 Конвенції № 158 Міжнародної організації праці «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року», спрямованої на захист прав працівника, - трудові відносини з працівником не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, повязаних зі здібностями або поведінкою. За змістом ст. 7 Міжнародної Конвенції № 158, трудові відносини з працівником не припиняються через його поведінку до тих пір, поки йому не дадуть можливість захищатися в звязку з висунутими проти нього обвинуваченнями. Стаття 9 зазначеної Конвенції покладає на роботодавця тягар доказування законності підстав звільнення працівника. Частина шоста\~статті 43 Конституції України\~гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. Згідно з п. 4 ч.1\~ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до розяснень, що містяться у п. 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~з наступними змінами, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4\~ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Водночас законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин. А тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені\~ст. 57 ЦПК України. При цьому відсутність працівника за станом здоровя може підтверджуватися не тільки лікарняним листком чи довідкою медичної установи, а й показаннями свідків та іншими доказами. Відтак, наявність поважних причин визнається у разі доведеної непрацездатності працівника, хоча б вона і не була підтверджена листком непрацездатності. Відсутність листка непрацездатності позбавляє лише працівника права на одержання ним допомоги з тимчасової втрати працездатності. Згідно із п. 1.3 Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоровя України від 9 квітня 2008 року №189, непрацездатність (утрата непрацездатності) - це стан здоровя (функцій організму) людини, обумовлений захворюванням, травмою тощо, який унеможливлює виконання роботи визначеного обсягу, професії без шкоди для здоровя. Зі змісту перекладу з англійської мови на українську мову медичного листа , вбачається що [PERSON] зверталась до лікаря Центру «Моє здоров»я» у Садбері (провінція Онтаріо, Канада) 02 листопада 2016 року (а.с.38-41) Отже, перебуваючи у відпустці , позивач мала відповідно до наказу приступити до роботи 30 вересня 2016 року , однак, як ствердила [PERSON] у звязку із погіршенням стану здоровя цього не могла зробити, про що повідомила дирекцію. Враховуючи, що відсутність [PERSON] була обумовлена поважною причиною, суд приходить до висновку, що її звільнення з підстав, передбачених п. 4\~ст. 40 КЗпП України, проведено всупереч вимогам трудового законодавства, тому позовна вимога в частині поновлення на роботі підлягає задоволенню. Водночас заслуговують на увагу твердження позивача щодо інших порушень норм трудового законодавства при її звільненні, зокрема недотримання відповідачем строку та порядку накладення дисциплінарного стягнення. Відповідно до ст. 43 КЗпП України виборний орган первинної профспілкової організації розглядає обгрунтоване письмове подання адміністрації у присутності працівника. У відсутності працівника профспілкова організація розглядає подання у випадку заяви працівника про розгляд подання у його відсутності. Такої заяви [PERSON], відповідачем суду не представлено, так як і доказів виклику її на засідання профспілкової організації, повідомлення про день розгляду подання. Відповідно до\~ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не враховуючи часу звільнення працівника від роботи у звязку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці. Встановлено, що [PERSON] з 10 листопада 2016 року продовжувала виходити на роботу . Після виходу раніше відсутнього працівника на роботу від нього одразу слід отримати пояснення його відсутності. Якщо працівник не надасть достатніх пояснень з доказами поважних причин своєї відсутності, до нього можна застосувати дисциплінарне стягнення. Зокрема, у статті\~149 КЗпП зазначено, що роботодавець до застосування дисциплінарного стягнення має зажадати від порушника трудової дисципліни письмових пояснень. Жодних письмових повідомлень [PERSON] (з\~метою отримання доказу того, що від працівника вимагалося надати письмові пояснення) , а також актів відмови давати такі пояснення , суду відповідачем не представлено. Судом також встановлено, що позивач [PERSON] з 10 листопада 2016 року продовжувала виконувати свої посадові обовязки. Отже, позовна вимога щодо стягнення з відповідача заробітної плати за період з 10 листопада по 05 грудня 2016 року підлягає задоволенню частково в розмірі 1936,65 грн. з врахуванням довідки про заробітну плату № 225 від 13.03.2017 р. (а.с.110). Частиною 2\~ст. 235 КЗпП України\~передбачено, що при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Середній заробіток працівника визначається згідно\~ст. 27 Закону України «Про оплату праці»\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100\~(далі - Порядок). Згідно із п. 5 цього Порядку нарахування виплат у випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи із розміру середньоденної заробітної плати. Відповідно до абз. 2 п. 8 розд. ІV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи (в даному випадку нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу) провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як вбачається з довідки про заробітну плату від 26 грудня 2016 року №3060 заробітна плата позивача за липень 2016 р. та серпень 2016 р. становила відповідно 3213 грн та 3 501 грн (а.с.8 ). Враховуючи загальний розмір заробітної плати [PERSON] за два місяці перед звільненням 6714 грн, кількість календарних днів за цей період - 52, відповідно середньоденна заробітна плата становить 129,11 грн (6714:52). Відтак, беручи до уваги кількість календарних днів після звільнення позивача з роботи (грудень - 20, січень 22, лютий 20, березень 23, квітень 20, травень 16 ) загальна кількість днів вимушеного прогулу становить 121 день. Отже, сума втраченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 05 грудня 2016 року по 22 травня 2017 року складає 15\~622,31 грн (129,11 грн х 121 день), яка і підлягає стягненню на користь позивача. Вказана сума визначена без утримання прибуткового податку та інших обовязкових платежів. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 2\~582,20 грн підлягає до негайного виконання. За змістом\~ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до положень ч. 3 ст.10, ч. 2 ст.59, ст.\~60 ЦПК України\~ЦПК України\~кожна сторона зобовязана довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.ст.84, 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 1000 грн. витрат на правову допомогу , а на користь держави - судовий збір . На підставі наведеного та ст.ст.40,43,115,116,147-149,231,235,237 КЗпП України та

Outcome: approved