Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-13 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В позові зазначено, що позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Відповідач виїхав до Республіки Польщі у 2019 році та вже більше року не проживає у квартирі за вказаною адресою, що підтверджується візою у закордонному паспорті громадянина України та довіреністю, складеною у нотаріальній конторі м. Вроцлав (Республіка Польща). Довіреність складена 09.06.2020 року та надає повноваження позивачці здійснити дії щодо «продажу на умовах платності або безкоштовно, будь-якої частки нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що становить особисте майно Довірителя…» (п.2 Довіреності). Також, «бути моїм представником в усіх державних, муніципальних органах та організація, перед будь-якими фізичними та юридичними особами, незалежно від їх організаційно-правової форми та відомчого підпорядкування, будь яких установах (включаючи податкову інспекцію), в міській адміністрації та її департаментах (зокрема, в департаменті реєстраційних послуг міської ради з питання реєстрації або зняття мене з реєстрації в житловому приміщенні)…». Позивач проживає самостійно у трикімнатній квартирі та несе значні витрати по сплаті комунальних послуг, позивачка спільно із відповідачем вирішила продати вказане житло та переїхати до меншої квартири по [ADDRESS] . На підставі довіреності позивачка від імені свого сина (відповідача) повідомила Запорізький об`єднаний міський військовий комісаріат про зміну реєстрації місця проживання/перебування [PERSON] , що підтверджено довідкою 28.09.2020 року № 102. Однак, зняти з реєстрації місця проживання відповідача без його участі в органах реєстраційної служби не представляється можливим. Паспорт громадянина України відповідач втратив, про що надана відповідь Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області від 10.10.2020 року № 48/5/37/104. З урахуванням ст. 150 ЖК України, ч.1 ст. 319 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 14.01.2021 року від представника позивача [PERSON] адвоката Кваснюк-Сандак І.А. надійшла заява про розгляд справи без її участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений за місцем реєстрації. У відповідності до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16\~ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15\~ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до\~ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1\~ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. ст.\~81,\~83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 27.09.2006 року виданого Ленінською районною адміністрацією Запорізької міської ради квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується Витягом ОП ЗМБТІ № 12255278 від 24.10.2006 року. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.09.2020 року № 237 виданим державним нотаріусом Першої Запорізької державно нотаріальної контори Нестеренко О.М., [PERSON] належить ј частина квартири [ADDRESS] , яку вона отримала у спадщину за заповітом від [PERSON] , який помер [INFO] . Вказані обставини підтверджуються Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 224037060 від 15.09.2020 року. Позивач посилаючись на ст. 16 ЦК України вважає, що реєстрація відповідача в зазначеному помешканні перешкоджає їй, як власнику житла вільно володіти, користуватися та розпоряджатися зазначеною квартирою, оскільки останній не проживає за місцем реєстрації понад 1 рік, оскільки останній виїхав до Республіки Польща у 2019 році, про що надала акт про не проживання особи та копію закордонного паспорта на ім`я [PERSON] . Крім того позивач вказала, що вона вимушена нести значні витрати по сплаті комунальних послуг. Стаття 41 Конституції України\~передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним Стаття 47 Конституції України\~та\~ст. 9 ЖК України\~передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом. За змістом\~ст. 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно зі\~ст.\~391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1\~ст.383 ЦК України\~власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок, (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання,\~тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстрації місця проживання залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст.\~71,\~72,\~116,\~156 ЖК України\~та\~ст. 405 ЦК України. Згідно до\~ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року). Згідно зі ст. 322 Цивільного кодексу України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.162 Житлового кодексу України, власник квартири приватного житлового фонду зобов`язаний оплачувати комунальні послуги. Судом також встановлено, що [PERSON] не позбавлений права власності на спірне житлове приміщення. Відповідач, як співвласник нерухомого майна, не може бути позбавлений права користування ним, оскільки на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна, він як власник майна зобов`язаний утримувати належне йому майно. Матеріали справи не містять доказів, що відповідач у будь-який спосіб порушив право позивача, як співвласника квартири, вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Таким чином, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що з боку відповідача позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed