Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики. В обґрунтовування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 30.04.2015 між ним та відповідачем був укладений договір позики в усній формі, на підтвердження укладення договору та виконання його умов відповідач надав позивачу розписку від 30.04.2015 про отримання та повернення грошової суми у розмірі 10000,00 доларів США. Відповідач зобов'язувався повернути отримані кошти до 01.08.2015 року включно, але у вказаний строк борг не повернув. 01.05.2015 року між позивачем та відповідачем також був укладений договір позики в усній формі, на підтвердження укладення цього договору та виконання його умов відповідач надав позивачу розписку від 01.05.2015 про отримання грошової суми у розмірі 5 000,00 доларів США. Відповідач зобов'язувався повернути отримані кошти до 31.12.2015 року включно, але у вказаний строк борг не повернув. Станом на 30.07.2018 року борг відповідача перед позивачем становить 401422,59 грн. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 401422,59 грн., що станом на дату подання позову (30.07.2018) за офіційним курсом НБУ України становить 15 000,00 доларів США; три відсотки річних у розмірі 34 390,36 грн.; проценти за користування позикою у розмірі 189 968,28 грн., а всього 625 781, 23 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 6257,82 грн. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити, при цьому просив врахувати при розрахунку суми боргу курс валюти станом на момент постановлення судового рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 30.04.2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений Договір позики в усній формі, на підтвердження чого відповідач надав позивачу розписку від 30.04.2015 про отримання грошової суми у розмірі 10000,00 доларів США. Відповідно до умов укладеного договору та розписки відповідач зобов'язувався повернути отримані кошти у строк до 01.08.2015 року включно, але свої зобов'язання до цього часу не виконав. Крім того, 01.05.2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений Договір позики в усній формі, на підтвердження чого відповідач надав позивачу розписку від 01.05.2015 року про отримання грошової суми у розмірі 5000,00 доларів США. Відповідно до умов вказаного Договору відповідач зобов'язувався повернути отримані кошти у строк до 31.12.2015 року включно, але свої зобов'язання до цього часу не виконав. Згідно із ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі , визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином надана [PERSON] позивачеві розписка від 30.04.2015 року є документом, що підтверджує отримання ним грошових коштів у розмірі 10000,00 доларів США та письмовим зобов'язанням повернути ці кошти у конкретно обумовлений у цій розписці час, а саме до 01.08.2015 року, а надана [PERSON] позивачеві розписка від 01.05.2015 року є документом, що підтверджує отримання ним грошових коштів у розмірі 5000,00 доларів США та письмовим зобов'язанням повернути ці кошти у конкретно обумовлений у цій розписці час, а саме до 31.12.2015 року. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковий до виконання сторонами. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати боргу за договорами позики відповідач порушує покладені на себе зобов'язання. Згідно з положеннями ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Як встановлено при розгляді справи, на даний час відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов'язань і заборгованість за договорами позики не погашає. Оскільки, відповідач належним чином добровільно не виконав умови договорів позики та всупереч вимогам цивільного законодавства до цього часу не повернув борг за вказаними договорами суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу у розмірі 15000,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на момент постановлення рішення становить 422307, 00 грн. Щодо розрахунку трьох відсотків річних судом встановлено наступне. Відповідно до розрахунку, поданого позивачем, розмір трьох процентів річних від суми боргу за період з 02.08.2015 року по 30.07.2018 року становить 24041,36 грн. та 133807, 53 грн. відповідно до сум боргу 10000, 00 доларів США та 5000, 00 доларів США. Таким чином, загальна сума трьох відсотків річних від простроченої суми боргу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 34 390,36 грн. З приводу позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування позикою у розмірі 189968,28 грн. то вони також підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно із статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Отже, ст. 536 ЦК України сама по собі не встановлює розміру процентів за користування грошовими коштами, віддаючи це на вирішення на рівні договору або закону. Тобто сторони зобов'язання можуть укласти договір , в якому визначити розмір процентів. У разі неукладення такого договору або недосягнення з цього приводу згоди розмір процентів за користування грошовими коштами може визначатися за правилами ст. 1048 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Аналогічна правова позиція викладена і у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02.07.2014 по справі № 6-36цс14, у якій зазначено, що у ч. 1 ст. 1048 ЦК України установлено презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в ч. 2 ст. 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Оскільки між позивачем та відповідачем не укладався договір щодо розміру і порядку нарахування та одержання позикодавцем процентів від суми позики, тому їх розмір і порядок нарахування позивачем необхідно визначати відповідно до ст. 1048 ЦК України, тобто на рівні облікової ставки Національного банку України. Таким чином, сума процентів від суми позики у розмірі 10 000,00 доларів США за період з 02.08.2015 року по 30.07.2018 року, згідно наданого позивачем розрахунку, становить 137672,78 грн. Сума процентів від суми позики в розмірі 5000,00 доларів США за період з 01.01.2016 року по 30.07.2018 року становить 54295,50 грн. Загальна сума процентів від суми позики, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 189 968,28 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 257,82 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved