Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» (далі за текстом ДП «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, в обґрунтування якого вказала, що з 22.10.2014 року по 12.05.2015 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працюючи у відокремленому підрозділі «Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт». Вона була звільнена за власним бажанням. В день звільнення 12.05.2015 року вона працювала, однак відповідач у цей день розрахунок з нею не провів, остаточно розрахувавшись з нею лише 30.07.2015 року. Тому відповідач повинен сплатити їй відповідно до ст.117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 12.05.2015 року по 30.07.2015 року, тобто за 56 робочих днів, в сумі 10679 грн. 20 коп., віходячи із її середньоденного заробітку 190 грн. 70 коп. Крім того, неправомірні дії відповідача щодо затримки у виплаті їй заробітної плати, які виразилися у порушенні її конституційних прав, призвели до матеріальних труднощів, втрати нормальних життєвих зв'язків, через що довелося докладати додаткових зусиль для організації свого життя, та завдали моральної шкоди, яка полягає у моральних переживаннях. Тому позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 10679 грн. 209 коп. та моральну шкоду в сумі 2000 грн. Позивач [PERSON] до судового засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, письмово сповістила суд про розгляд справи у її відсутність та про наполяганні на позовних вимогах. Представник відповідача ДП «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» також до судового засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, письмово сповістив суд про розгляд справи у його відсутність, надавши письмові заперечення, відповідно до яких за наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України № 358 від 15.05.2014 року було створено ДП «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація», до якого у порядку реорганізації приєднано ДП «Донецька обласна дирекція з ліквідації збиткових вугледобувних та вуглепереробних підприємств». Згідно за п.10 наказу відповідач є правонаступником всіх майнових прав та обов'язків приєднаного підприємства згідно з передавальними актами, які за станом на 10.08.2015 року до відповідача не передавались, у тому числі заборгованість по заробітній платі перед звільненими працівниками. Оскільки на теперешній час відповідач не є правонаступником боргових зобов'язань перед позивачем, а тому не є належним відповідачем, підприємство просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] Також відповідач зазначає, що у звязку з тим, що підприємству не було встановлено бюджетних асигнувань на виконання у 2015 році проектів ліквідації збиткових гірничих підприємств, що б дало змогу здійснювати видатки на виплату заробітної плати працівникам, підприємство не мало змоги провести своєчасно розрахунок з позивачем. Сама по собі відсутність фінансування на підприємстві не являється виною роботодавця. Також відповідач зазначає, що підприємство розрахувалося з позивачем 01.07.2015 року, а не 30.07.2015 року, як на те вказує позивач. Тому затримка при розрахунку позивача склала 32 робочих дні (з 15.05.2015 року - дня звільнення по 01.07.2015 року - день фактичного розрахунку), а середньоденний заробіток позивача за березень і квітень 2015 року склав 170 грн. 35 коп. Вимога про стягнення моральної шкоди є також необгрунтованою, так як позивачем не надано доказів, що підтверджують втрату нормальних життєвих зв'язків. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON], [INFO], з 22.10.2014 року по 12.05.2015 року знаходився у трудових відносинах з відповідачем, працюючи ведучим юрисконсультом у відокремленому підрозділі «Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт», була звільнена за власним бажанням, що встановлено на підставі записів з трудової книжки позивача, довідки підприємства від 05.08.2015 року, наказів відповідача про прийняття та звільнення позивача № 54-к від 22.10.2014 року та № 112-к від 12.05.2015 року (а.с.8-11, 12, 13, 14). Згідно довідки відповідача, виписки по картковому рахунку позивача за період з 01.01.2015 року по 07.08.2015 року, виписок з рахунку підприємства, відомостей розподілу заробітної плати заборгованість по заробітній платі була остаточно виплачена відповідачем позивачу 01.07.2015 року, а саме: - 15.05.2015 року - заробітна плата на день розрахунку 12.05.2015 року в сумі 2553 грн. 69 коп.; - 01.07.2015 року - заробітна плата за другу половину квітня 2015 року в сумі 1771 грн. 42 коп. (а.с.17-18). 30.07.2015 року позивачу підприємством було нараховано та виплачено компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати за другу половину квітня 2015 року в сумі 38 грн. 46 коп., що підтверджується окрім наведених документів розрахунково-платіжною відомостю відповідача за липень 2015 року. Позивач [PERSON] має малолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про його народження. Відповідно до ст.115 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата повинна виплачуватися працівникам регулярно в робочі дні не рідше двох разів на місяць і не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За приписами ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. Згідно за ст.116 КЗпП України при звільненні робітника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться у день звільнення. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Судом встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем проведено 01.07.2015 року. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати за виною власника належних звільненому робітнику сум у строки, вказані у ст.116 КЗпП України, підприємство повинно виплатити робітнику середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку. Оскільки підприємством порушені вимоги закону, воно має відповідати перед позивачем згідно за ст.117 КЗпП України. Відповідно до довідок ДП «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» без дати та від 05.08.2015 року позивачу у березні 2015 року за 21 робочий день нараховано заробітну плату в сумі 4004 грн. 53 коп., а з урахуванням утриманих податків виплачено 3221 грн. 24 коп.; у квітні 2015 року за 21 робочий день - 4004 грн. 53 коп., а з урахуванням утриманих податків та компенсації за несвоєчасну виплату - 3933 грн. 81 коп. (а.с.12). Отже середньоденна заробітна плата позивача складає 190 грн. 70 коп. ((4004,53 грн. + 4004,53 грн.) : (21 днів + 21 днів)). Даний розрахунок відповідає вимогам Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Згідно за п.п.2, 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати здійснюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки тощо. З огляду на приведену правову норму, суд не погоджується з розрахунком відповідача середньоденного заробітку позивача у 170 грн. 35 коп., оскільки він розрахований не із нарахованої заробітної плати позивача, а з фактично виплаченої заробітної плати позивача з виключенням сум відрахування на податки, що не грунтується на законі. Виходячи з вищенаведеного, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні складе за період з 13.05.2015 року по 01.07.2015 року включно 6483 грн. 80 коп., із розрахунку: 34 робочих днів (13 р.днів у травні, 20 р.днів у червні та 1 р.день у липні) х 190 грн. 70 коп. - середньоденний заробіток позивача, розрахований за два останніх місяці праці позивача перед звільненням: за березень 2015 року та квітень 2015 року. Суд не приймає позицію позивача з приводу того, що остаточний розрахунок з нею було проведено 30.07.2015 року. При цьому суд погоджується з відповідачем, який наполягає на тому, що остаточний розрахунок з [PERSON] було проведено 01.07.2015 року. З вищенаведених письмових доказів судом встановлено, що заборгованість із заробітної плати позивача остаточно погашена 01.07.2015 року. Наступна виплата позивачу була проведена 30.07.2015 року в сумі 38 грн. 46 коп. як компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати за другу половину квітня 2015 року. За приписами статей 2-3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Отже, на день звільнення позивача 12.05.2015 року обов'язок підприємства щодо нарахування компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати за другу половину квітня 2015 року ще не настав, враховуючи й те, що індекс зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги, який застосовується при розрахунку цієї компенсації, публікувався у червні 2015 року. Таким чином, сума 38 грн. 46 коп., сплачена позивачу 30.07.2015 року, не входила до сум, що належали позивачу від підприємства у день звільнення, тому остаточний розрахунок з позивачем у розумінні ст.ст.116, 117 КЗпП України проведено 01.07.2015 року. Вирішуючи спір про стягнення моральної шкоди у сумі 2000 грн., суд виходить з наступного. Згідно за ст.2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди належать частковому задоволенню, оскільки позивач через порушення відповідачем його конституційного права на своєчасне отримання винагороди за працю, захищеного трудовим законодавством, морально страждала, не отримуючи належну їй суму, на яку вона розраховувала, маючи на утриманні малолітню дитину. Визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд враховує характер, об'єм, тривалість зазнаваних позивачем страждань, розмір заборгованості, тому вважає справедливим стягнути з відповідача на користь позивача 500 грн. Суд не приймає позицію підприємства щодо того, що ДП «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» не є належним відповідачем у даній справі, оскільки ця заява спростовується встановленими судом обставинами, а саме: позивач ніколи не працювала у ДП «Донецька обласна дирекція з ліквідації збиткових вугледобувних та вуглепереробних підприємств», відповідно дане підприємство не має перед позивачем ніяких боргових зобов'язань. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ДП «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» зареєстровано як юридична особа 05.06.2014 року, до якого позивач влаштувалася на роботу 22.10.2014 року. Тому саме ДП «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» повинно відповідати перед позивачем за порушенння її трудових прав. Суд також не приймає до уваги позицію відповідача щодо відсутності вини підприємства у затримці виплати позивачу розрахункових сум у зв'язку із її звільненням. Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на заробітну плату; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Незадовільне фінансове становище та відсутність бюджетних дотацій, на які у своєму запереченні звертає увагу відповідач, не виключає відповідальності підприємства. Реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Така позиція Європейського суду з прав людини, викладена у рішенні у справі «Кечко проти України». У порядку ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 243 грн. 60 коп. за вимоги майнового характеру та у сумі 60 грн. 90 коп. за вимоги немайнового характеру пропорційно до розміру задоволеної суми, а всього 304 грн. 50 коп. На підставі ст.43 Конституції України, ст.ст.47, 115, 116, 117, 237-1 КЗпП України, законів України «Про оплату праці», «Про компенсацію громадянам втрати доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»,

Outcome: partial