Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсними договору дарування та свідоцтва про право на спадщину за законом. Позов мотивує тим,що вона відповідно до положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фону» отримала у власність квартиру №13 в будинку №13 на вул. Лисеницькій в м. Львові, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 02 вересня 2004 року. Оскільки дітей у неї немає, чоловік помер, у квартирі вона проживала сама. У зв»язку з тим, що вона часто хворіла, їй було важко утримувати квартиру, купувати ліки та продукти харчування, її брат [PERSON] запропонував їй свою допомогу в її утриманні та утриманні її квартири. На дану пропозицію вона погодилась та влітку 2004 року брат переїхав жити в її помешкання та запропонував їй укласти договір довічного утримання. 29 вересня 2004 року вона з братом пішли до нотаріуса, де згідно слів брата та як позивач розуміла між нею та братом було укладено договір довічного утримання. Оскільки вона цілковито довіряла братові, в суть договору, який укладався вона не вникала та підписала його не читаючи,оскільки брат пояснив їй,що буде піклуватись про неї, надавати матеріальну допомогу та допомогу по господарству. У вересні 2015 року її брат помер, усі витрати на поховання несли вона та її старший брат [PERSON]. На похоронах брата був присутній його син відповідач [PERSON], який повідомив,що претендує на спадкове майно після смерті його батька, зокрема на належну їй квартиру №13 на вул. Лисеницькій, 13 в м.Львові, та вподальшому успадкував належну їй квартиру. Вказує,що після поховання її брата [PERSON], вона довідалась, що 24.09.2004 року між нею і померлим був укладений зовсім інший договір, який вона розуміла як договір довічного утримання, оскільки на укладення будь-якого іншого договору вона згоди не давала. Укладаючи договір дарування спірної квартири вважала, що укладає договір довічного утримання, оскільки помилялась щодо природи даного правочину так як є особою похилого віку та на момент укладення договору потребувала сторонньої допомоги та іншого житла в неї немає. Оскільки вказаний договір дарування квартири від 24.09.2004 року був укладений під впливом помилки, її покійний брат [PERSON] незаконно набув права власності на спірну квартиру,відтак дана квартира незаконно успадкована відповідачем. Тому з врахуванням наведених мотивів просить ухвалити рішення,яким визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 24.09.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1132. Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстровано в реєстрі за № 1048, видане 16.03.2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] Справа надійшла до суду 20 травня 2016 року, ухвалою від 09 червня 2016 року відкрито провадження у справі, справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні наведеним мотивам позову, просив позов задоволити. Крім того, подав заяву про поновлення строку позовної давності, яку мотивував тим,що починаючи з 2004 року в до моменту смерті померлим братом позивача [PERSON] виконувався обов»язок по утриманню та забезпеченню позивачки і відповідно про порушення своїх прав, а саме про помилкове укладення договору дарування квартири, вона дізналась після смерті брата у вересні 2015 року, тому просить поновити їй строк звернення до суду за захистом своїх прав про визнання договору дарування квартири та свідоцтва про право на спадщину недійсними. Відповідач [PERSON], який в останнє судове засідання не з»явився та його представник [PERSON] проти задоволення позову заперечили, вважають такий безпідставним. Дали пояснення аналогічні поданим письмовим запереченням, зокрема представник відповідача пояснив,що позивачкою не представлено належних доказів щодо незадовільного стану її здоров»я та потреби в утриманні, крім того,в позовній заяві позивач вказує,що після смерті її чоловіка, її брат [PERSON] у 2004 році переїхав проживати до неї та проживав в її квартирі до смерті, тобто до вересня 2015 року, проте згідно наявних у сторони позивача даних, чоловік позивачки помер у 2015 році. Також вказав,що зареєстрованим місцем проживання позивачки є с.Рудники, Тернопільської області, крім того, в у власності позивачки наявна 1/3 частина квартири №78, в будинку 24 на вул. Гастелло в м.Коростень Житомирської області. Відтак, наявність у позивачки зареєстрованого місця проживання та наявність на праві власності частки у квартирі є спростуванням твердження позивачки, що іншого житла, крім відчуженої нею квартир немає. Також заперечив факт укладення позивачкою оскаржуваного договору дарування квартири внаслідок помилки, оскільки позивачем не представлено суду жодного доказу того,що померлий брат позивачки [PERSON] виконував обов»язки по утриманню позивачки, тому вважає позов безпідставним. Крім того, представником відповідача подано заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності, яку мотивує тим,що при зверненні з позовом в суд позивачем пропущено строк позовної даності, тому вважає,що позов не підлягає до задоволення і з підстав пропуску позивачем строку позовної давності. Треті особи приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з»явились,подали до суду заяви про проведення судового розгляду справи в їх відсутності. Допитана в якості свідка [PERSON] повідомила, що позивач [PERSON] та померлий [PERSON] являються їй тіткою та дядьком. Позивач [PERSON] була власником квартири №13 в будинку на вул. Лисеницькій,13 в м. Львові. Починаючи з 2000 року [PERSON] через вік,часті захворювання, відсутність порозумінь з чоловіком проживала сама у даній квартирі. Дітей у неї не було. В літку 2004 року [PERSON] запропонував [PERSON] зважаючи на те, що він живе сам, з дружиною розлучений, переїхати до неї на Лисеницьку у м. Львові з метою її утримання. Після укладення договору [PERSON] до своєї смерті утримував свою сестру, купував для неї ліки та продукти харчування, допомагав по побуту. Після смерті брата позивач [PERSON] змушена була залишити квартиру, оскільки зявився син брата відповідач [PERSON], який заявив що квартира його. Вказала, що після смерті брата позивач дізналась,що нею було укладено договір дарування, а не договір довічного утримання. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] ствердила факт того, що покійний брат позивачки [PERSON] фактично виконував обов»язки по її утриманню, зокрема купував ліки та продукти харчування, возив останню до лікаря. Ствердила, що позивачка вважала, що нею укладено договір довічного утримання, а не договір дарування квартири. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала,що її батько [PERSON] є рідним братом позивача та померлого [PERSON] Її тітка, [PERSON] проживала у квартирі по вул. Лисеницькій до вересня 2015 року з братом [PERSON] Організацією документів щодо укладення договору в 2004 році займався її дядько [PERSON] Укладення договору між дядьком та тіткою зумовлено хворобою тітки та необхідністю догляду за останньою, оскільки дітей остання не мала, відносин з чоловіком не підтримувала. Зважаючи на те, що інші члени родини не мали змоги надавати утримання, останнє надавалось зі сторони дядька, [PERSON], який купував ліки, продукти харчування, провів ремонт у квартирі, возив останню до лікарів. За життя брата її тітка не оспорювала договір, оскільки думала, що укладено договір довічного утримання. Після укладення договору тітка і надалі протягом 11 років проживала у квартирі по вул. Лисеницькій. Лише після смерті брата тітка довідалась, що укладено договір дарування за яким власником квартири є [PERSON] Свідок [PERSON] показав,що [PERSON] та [PERSON] є рідними братом та сестрою його діда. Ствердив, що [PERSON] утримував [PERSON], купував останній ліки, продукти харчування, оскільки остання хворіла, доглядав за останньою бо часто бував у спірній квартирі. З 2004 року [PERSON] є пенсіонеркою, пенсію отримувала за адресою по вул. Лисеницькій де проживала і до смерті брата, [PERSON] вважала, що укладено договір довічного утримання, іншого житла, крім спірної квартири в неї немає. Частина 1\~ст. 15 ЦК України\~передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1\~ст. 13 ЦК України\~цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Частина 2\~ст.16 ЦК\~містить перелік способів здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а також передбачає, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків. Згідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. В судовому засіданні встановлено,що 24 вересня 2004 року [PERSON], як дарувальником та [PERSON], як обдаровуваним було укладено договір дарування квартири,посвідчений приватним нотаріусом Львіввського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.8). Згідно положень даного договору дарувальник подарував, а обдаровуваний прийняв у дарунок квартиру №13 у будинку №13 на вулиці Лисеницькій у місті Львові. Верховним Судом України у постанові від 27 квітня 2016 року, під час розгляду справи № 6-372цс16, встановлено наступне: Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до статей 229233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою\~для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як:вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Відтак, суд приходить до висновку про те,що позивач будучи особою похилого віку, потребуючи стороннього догляду, який як ствердили в судовому засіданні свідки фактично надавав позивачці її покійний брат [PERSON], зокрема купував ліки, продукти харчування, провів ремонт у квартирі, возив останню до лікарів, уклала оспорюваний договір дарування квартири наслідок неправильного сприйняття обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення позивачки під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання. Тому оспорюваний договір дарування квартири слід визнати недійсним, а позов в цій частині слід задоволити. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на те,що позивач має зареєстроване місце проживання та має на праві власності частку у іншій квартирі, оскільки наявність зареєстрованого місця проживання та нерухомого майна не спростовує факт укладення позивачкою правочину внаслідок помилки. Крім того, в судовому засіданні встановлено,що відповідачем [PERSON] успадковано після смерті його батька [PERSON] наведену вище квартиру [ADDRESS], що підтверджується оспорюваним свідоцтвом про право на спадщину за законом від 16 березня 2016 року, виданим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.172). Відповідно до вимог ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відтак суд вважає встановленим,що наведене вище свідоцтво про право на спадщину за законом слід визнати недійсним так як в ході судового розгляду даної справи встановлено,що батьком відповідача [PERSON] було незаконно набуто у власність спірну квартиру [ADDRESS], а саме внаслідок помилки позивачки, тому вказана квартира не могла на законних підставах бути успадкованою відповідачем, тому дане свідоцтво про право на спадщину за законом суд визнає недійсним. Щодо посилань представника відповідача на пропуск позивачкою строку позовної давності, суд приходить до наступних висновків: Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Частинами першою, п'ятою ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Позовна давність відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253?255 цього Кодексу. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Разом з тим суд приймає до уваги доводи позивачки, що про порушення своїх прав (обізнаність щодо правової природи договору) вона довідалась у вересні 2015 року, після смерті брата [PERSON], оскільки до цього часу, останній її утримував, надавав допомогу, що не викликало у неї заперечень щодо природи правочину, а тому строк позовної давності підлягає поновленню.

Outcome: approved