Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що 30.09.2011 року між сторонами по справі було укладено договір позики грошових коштів 300\~000 грн., що на дату укладення договору було еквівалентно 37\~500 дол. США. На виконання даного договору позивачем була надана у розпорядження відповідача зазначена грошова сума, на підтвердження чого відповідачем була власноручно складена, підписана і надана позивачу розписка від 30.09.2011 року, в якій відповідач визнає факт позики 300\~000 грн., що на дату укладення договору було еквівалентно 37\~500 дол. США, та бере на себе зобовязання повернути позивачу дану грошову суму, сплативши проценти за користування позикою у розмірі та на умовах, передбачених законом. Проте, незважаючи на закінчення терміну повернення позики, відповідач належні до повернення кошти не повернув та ухиляється від будь-яких позасудових способів розвязання спору, більшість часу проводячи за кордоном. Грошові кошти надавались позивачем у позику відповідачу з метою підготовки та оформлення документів необхідних для зміни цільового призначення земельних ділянок: площею 0,9030 га, кадастровий номер 0520688900:01:004:0010; площею 0,9117 га, кадастровий номер 05200688900:01:004:0001; площею 0,9312 га, кадастровий номер 0520688900:01:004:0009, які знаходяться на території Якушинецької сільської ради Вінницького району, які були придбані також за грошові кошти на імя [PERSON] та які в подальшому мали бути відчужені на імя позивача, що підтверджується договором позики грошей від 30.09.2011 року та розпискою про їх отримання від тієї ж дати написаної відповідачем власноручо. Оскільки, сторонами в момент надання позики було обумовлено повернення грошових коштів з вказівкою на еквівалент в іноземній валюті у розмірі 37\~500 дол. США, позивач вимагає повернення суми грошових коштів, що еквівалентна сумі такої позики згідно офіційного курсу долара США до гривні, встановленої НБУ станом на 01.06.2016 року, тобто 942\~810,00 грн. (37\~500 х 25,1416 = 942\~810,00 грн.). Окрім того, позивач зазначає про стягнення на його користь процентів за користування коштами, розмір яких визначається на рівні облікової ставки та становить за період з 30.09.2011 року по 01.06.2016 року 364\~615,06 грн.; 3% річних у розмірі 24\~016,00 грн., а також інфляційні у розмірі 270\~220,94 грн. в порядку ч.2 ст.625 ЦК України. Таким чином, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові, не заперечував проти винесення заочного рішення суду. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявився із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Оскільки у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що представник позивача не заперечує, відповідно до ст.224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Заслухавши пояснення представника позивача в судовому засіданні, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 30.09.2011 року між сторонами по справі було укладено договір позики грошових коштів 300\~000 грн., що на дату укладення договору було еквівалентно 37\~500 дол. США. На виконання даного договору позивачем була надана у розпорядження відповідача зазначена грошова сума, на підтвердження чого відповідачем була власноручно складена, підписана і надана позивачу розписка від 30.09.2011 року, в якій відповідач визнає факт позики 300\~000 грн., що на дату укладення договору було еквівалентно 37\~500 дол. США, та бере на себе зобовязання повернути позивачу дану грошову суму, сплативши проценти за користування позикою у розмірі та на умовах, передбачених законом. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України). В свою чергу Верховним Судом України у своїй постанові від 18.09.2013 року у цивільній справі №6-63цс13 висловлена правова позиція, відповідно до змісту якої письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмету предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. У відповідності до приписів ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Положеннями ч.2 ст.214 ЦПК України передбачено, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобовязаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Таким чином, вищевикладені обставини свідчать про укладення договору позики між сторонами та передачу суми позики, проте саме у гривневому еквіваленті 300\~000 грн., а не в іноземні валюті 37\~500 дол. США. Так, дійсно, частина 1\~статті 1049 ЦК України\~визначає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі\~статтею 99 Конституції України\~грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч.1\~ст.192 ЦК України). Іноземна\~\~валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192 ЦК України). Відповідно до частини першої\~статті 533 ЦК України\~грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим, частина друга\~статті 533 ЦК України\~допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою\~статті 533 ЦК України\~використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга\~статті 192 ЦК України). Проте, зі змісту договору позики грошей від 30.09.2011 року та розписки від 30.09.2011 року вбачається, що позивачем на виконання зазначеного договору було передано відповідачу кошти саме в національній, а не іноземній валюті, а тому суд приходить до висновку, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 30.09.2011 року у розмірі 300\~000 грн. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. А тому, суд погоджується із розрахунком заборгованості за процентами за користування коштами за договором позики, наданим представником позивача, яка за період з 30.09.2011 року по 01.06.2016 року становить 364\~615,06 грн. У відповідності до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. Статтею 530 ЦК України визначається, що зобов'язання повинні бути виконанні у встановлений строк його виконання. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання (ч.1 ст.625 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд звертає увагу, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу і три проценти річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, та нараховуються незалежно від вини боржника й незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання в силу прямої дії ч.2 ст.625 ЦК України. А тому, враховуючи, що станом на 01.06.2016 року відповідач не повернув позивачу суму боргу 300\~000 грн., можна стверджувати, що весь цей час боржник продовжує користуватись належними позивачу грошовими коштами, а відтак має сплати відповідні відсотки та інфляційні за користування останніми відповідно до вимог ст.625 ЦК України. З огляду на вищевикладене, детально дослідивши розрахунок заборгованості за договором позики від 30.09.2011 року, наданий позивачем, суд погоджується з методикою розрахунку 3% річних, інфляційних та вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 24\~016,00 грн. 3% річних за період з 01.10.2013 року по 01.06.2016 року; та 270\~220,94 грн. інфляційні за період з 01.10.2013 року по 01.06.2016 року. А тому, з огляду на вищевикладене, позовні вимоги позивача знайшли своє часткове підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають частковому задоволенню. Окрім того, оскільки позивач являється таким, що звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» в силу ст.88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача 6\~890,00 грн. судового збору в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial