Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просив: визнати фіктивним договір купівлі-продажу квартири № 72 по пр.-ту Г.Сталінграда, 146-Г в м.Харкові, укладений 27.08.2014р. між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Дергачівсього районного нотаріального округу Харківської області [PERSON], реєстраційний № 1331. В обґрунтування свого позову [PERSON] вказав, що спірна квартира належала його матері [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 01.10.2003 року. В 2007 році зі згоди матері позивач вселився до спірної квартири, перевіз до неї всі свої речі та став мешкати, а 02.08.2007р. за письмовою згодою [PERSON] його було зареєстровано за спірною адресою. З часу вселення та реєстрації у спірній квартирі, позивач за свій рахунок та своїми силами здійснив капітальний ремонт квартири, сплачує комунальні послуги. В серпні 2013р. у його матері [PERSON] та у [PERSON], з яким його мати перебувала у фактичних шлюбних відносинах, виникли до нього необґрунтовані претензії, у зв*язку з чим, [PERSON] та [PERSON]І вирішили виселити його зі спірної квартири. Протягом декількох років були судові засідання у судах першої та другої інстанцій, але остаточно рішенням апеляційного суду Харківської області від 16.05.2014р. у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення було відмовлено. Позивач [PERSON] також вказав, що у січні 2015р. йому стало відомо, що 27.08.2014р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири. При цьому, йому відомо, що спірна квартира для продажу у звичному порядку не пропонувалась, ніким не оглядалась. Крім того, спірну квартиру було продано за ціну, яка нижче ринкової вартості квартири, яка зазначена в договорі. В своєму позові позивач посилається на ст.234 ЦК України, та просить визнати вказаний договір купівлі-продажу спірної квартири фіктивним. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та вказав, що договір купівлі-продажу від 27 серпня 2014р. вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались вказаним договором, вчинений як спосіб досягнення мети виселення з квартири позивача [PERSON] та його дружини, тому повинен бути визнаний фіктивним та недійсним. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала та вказала, що вона як власник спірної квартири прийняла рішення продати своє майно [PERSON]. Вказаний договір посвідчений нотаріально, вона отримала від покупця 70000 грн., а останній зареєстрував своє право власності у встановленому законом порядку. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та вказала, що [PERSON] бажав придбати спірну квартиру за власні кошти, які сплатив продавцю. Крім того, між ним та [PERSON] були обговорені всі істотні умови правочину та виконані всі умови договору. Відповідачем [PERSON] були здійснені всі дії для досягнення правових наслідків правочину, який ним було зареєстровано 27.08.2014р.. На сьогоднішній день він має намір мешкати у спірній квартирі, але позивач не погоджується добровільно звільнити квартиру, у зв*язку з чим, він звернувся із позовом до суду про виселення позивача. Третя особа в судове засідання не з*явилась, про день та час повідомлялась належним чином, причину неявки суду не повідомила. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного. Згідно вимог ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому така особа на власний розсуд обирає передбачений ст.15 ЦК України спосіб захисту цивільних прав. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином.\~\~ Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними (наприклад, укладення громадянином [PERSON] дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації), або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, у тому числі у разі його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Викладена правова позиція стосується тих правочинів, сторони яких дійсно мали на меті досягти відповідного правового результату. Отже, позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» звернуто увагу на те, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. З огляду на положення ст.234 ЦК України та вимоги ст.ст.10,60 ЦПК України саме позивач має довести наявність умислу як у [PERSON] так і [PERSON] на фіктивність договору від 27 серпня 2014 року, тобто що обидві сторони договору не мали на меті оплатного відчуження квартири та набуття її у власність [PERSON]. Судом встановлено, що 27 серпня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON], реєстраційний № 1331. Вказаний договір купівлі-продажу квартири від 27.08.2014 року укладено в письмовій формі, посвідчено нотаріусом. Відповідно до змісту пункту 12 договору купівлі-продажу сторони в договорі взаємно підтвердили один одному, що правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків ( не є фіктивним). Крім того, сторони дійшли згоди про визначення продажної ціни квартири саме в розмірі 70000 грн., які продавцем [PERSON] отримані ще до підписання договору. Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрував 27.08.2014р. право власності на спірну квартиру в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, зверталася до суду з позовом до [PERSON] про виселення та зняття з реєстрації у спірній квартирі, тобто вчиняв дії, які свідчать про відсутність у нього умислу на укладення 27.08.2014 року фіктивного правочину. З обставин, встановлених на підставу аналізу наданих сторонами доказів, вбачається, що оспорений [PERSON] договір дарування від 27.08.2014 року відповідає передбаченим ст.203 ЦК України загальним вимогам, які свідчать про чинність правочину. Позивачем не доведено, що договір дарування від 27.08.2014р. [PERSON] та [PERSON] уклали формально, що в дійсності [PERSON] не мала умислу на відчуження належного їй нерухомого майна, а матеріали справи таких даних не містять. Виходячи з викладеного вище, суд дійшов до висновку, що позивач та його представник не надали належних та допустимих доказів щодо наявності умислу у обох сторін на укладення 27 серпня 2014 року фіктивного договору договору купівлі-продажу квартири. Крім того, мотиви, які навів позивач, та з яких [PERSON] та [PERSON] начебто уклали 27.08.2014 року договір купівлі-продажу квартири, не свідчать про наявність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed