Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-01 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся до суду з позовом до відповідача, просить ухвалити рішення, яким виселити [PERSON] із належної йому на праві приватної власності квартири за адресою [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є одноосібним власником квартири [ADDRESS], де крім нього, також проживає відповідач, яка в ній зареєстрована. В минулому, вони були подружжям, проте рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03.03.2014р. їх шлюб розірвано. Незважаючи на те, що подружні відносини припинились, відповідач продовжує проживати в його квартирі, та крім цього, своєю поведінко порушує громадський порядок, скандалить, поводить себе неадекватно, провокує сварки. В присутності сестри погрожує йому фізичною розправою у випадку звернення до суду. Без його згоди, як власника квартири, запрошує до неї невідомих осіб, вимагає, щоб він залишив помешкання. Такими своїми діями, відповідач порушує правила співжиття, роблячи неможливим проживання з нею в одній квартирі, і що в свою чергу, обмежує його в здійсненні права власності. З метою усунення порушень своїх житлових прав, просить виселити її примусово. В судове засідання позивач не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Скерував до суду заяву, в якій справу просить слухати у його відсутності та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась повторно, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причин неявки суду не повідомила. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України суд знаходить позов підставним та ухвалює рішення про його задоволення виходячи з наступного. Відповідно до копії свідоцтва про право власності від 22.09.1995р. (а.с.8), квартира [ADDRESS] на праві приватної спільної сумісної власності належить [PERSON] та [PERSON] Разом з тим, як вбачається з копії нотаріально посвідченого договору про поділ спадкового майна від 15.02.2007р. (а.с.9), після смерті [PERSON], її право власності на 1/2 частки цієї квартири успадковано позивачем. Відтак, слід вважати встановленим, що останній являється одноосібним власником згаданої вище квартири. В силу ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні - ч. 1 ст. 321 ЦК України. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Виселення в свою чергу, є категорією житлового законодавства, яка підлягає до застосування у випадках, коли особа втратила право на житло, або ж взагалі не мала цього права, або з інших підстав, які встановлені ЖК України. Як вбачається з копії рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03.03.2014р. (а.с.13-14), яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано, а відповідачу залишено прізвище «[PERSON]». Однак, згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописки від 29.09.2014р. (а.с.12), в квартирі, окрім позивача, також зареєстрована відповідач. Відповідно до приписів ч. 3 ст. 64 ЖК України, якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Разом з тим, як зазначено в ст. 157 ЖК України, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно вимог ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. В силу вимог ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог або заперечень. Такий обов'язок відповідачем не виконано. Доказів в спростування мотивів позову остання не представила, а тому, немає підстав вважати, такі мотиви недостовірними. Більше того, як вбачається з постанови Личаківського районного суду м. Львова від 26.12.2013р. (а.с.25), відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП і яке проявилось в тому, що відповідач, знаходячись за адресою свого проживання у квартирі [ADDRESS], вчинила сімейний скандал, під час якого виражалась нецензурними словами до позивача та погрожувала йому фізичною розправою. Така обставина підтверджує мотиви позову, і за відсутності доказів протилежного, суд знаходить позовну вимогу підставною та ухвалює рішення про її задоволення. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 243,60 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.5). На підставі наведеного та

Outcome: approved