Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою 06.08.2020 року, в якій просить суд: визнати спільною сумісною власністю її та [PERSON] , як подружжя квартиру [ADDRESS] та визначити їх частки рівними такими, що становлять по 1/2 частині за кожним з них; визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; стягнути з відповідача витрати по оплаті судового збору та оцінки вартості квартири. В обґрунтування пред`явлених вимог зазначила, що 11.09.2004 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, в подальшому розірваний за рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.01.2018 року. Від шлюбу у них народилась донька [PERSON] , [INFO] . 30.01.2010 року за спільні кошти ними було придбано двокімнатну квартиру житловою площею 27,0 кв.м. та загальною площею 44,3 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Придбання вказаної квартири, а також проведення в ній ремонту відбулось і на зароблені нею кошти. За спільною домовленістю сторін право власності було оформлене на відповідача. З моменту їх розлучення у квартирі залишалась проживати їх донька. Відповідач проживає окремо. Вона самостійно та у повному обсязі несе тягар утримання їх спільної з відповідачем квартири. Їх спільна донька ходить до школи поруч з спірною квартирою. У зв`язку із погіршенням стосунків між нею та [PERSON] , та враховуючи, що відповідач не бажає добровільно поділити майно, позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] правом присутності в суді не скористались, представник позивача надала заяву про розгляд справи за їх відсутності, підтримуючи пред`явлені вимоги. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання повторно не з`явився, відзив на позовну заяву не подав. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача [PERSON] , не подання відзиву суд постановив ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень з боку позивача проти заочного розгляду справи, що відповідатиме п.1 ч.4 ст.274 ЦПК України. Заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд дійшов наступних висновків. 11 вересня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Дзержинського районного управління юстиції міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, актовий запис №385 (а.с.11). Від шлюбу у сторін народилась донька - [PERSON] , [INFO] (а.с. 12). Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.01.2018 року, яке набрало законної сили 19.07.2018 року (справа №214/4756/17) шлюб між сторонами розірвано (а.с. 13). У період перебування сторін в шлюбі ними набуто у власність нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] - на підставі договору купівлі-продажу серії ВММ № 633105 від 30.01.2010 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Умріхіною К.А. зареєстрованого в реєстрі за №286. Покупцем за договором купівлі-продажу квартири виступив [PERSON] (а.с.43-45). Право власності на квартиру зареєстроване за [PERSON] в електронному реєстрі прав власності 23.02.2010 року за №25199436, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності №25395718 від 23.02.2010 року (а.с.46). Згідно з технічної документації на нерухоме майно (а.с.47-50), квартира [ADDRESS] розташована на ІІ поверсі 9-поверхового будинку має загальну площу 44,3 кв.м., житлову площу 27,0 кв.м. та складається з 2-х кімнат: І кімната житловою площею - 10,2 кв.м., ІІ - 16,8 кв.м., а також кухні площею 6,5 кв.м., ванної кімнати - 2,30 кв.м., вбиральні - 1,20 кв.м., коридору - 5,2 кв.м., кладова - 0,3 кв.м, обладнана лоджією - 1,80 кв.м. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилалась на те, що оскільки квартира придбана в період перебування в шлюбі із [PERSON] за сіпльні кошти подружжя, на теперішній час вона проживає у вказаній квартирі разом з донькою та несе витрати по її утриманню (а.с. 14-15, 16, 21, 22-41). Саме тому вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя із рівністю їх часток, а тому відповідно просила суд визнати за ним право власності на 1/2 частину спірного майна. Перевіряючи обґрунтованість таких вимог позивача із наданням оцінки доводам в контексті дослідження обсягу наявних доказів в їх сукупності, суд виходить з наступного. Відповідно до Конституції України, засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України. Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК України та ЦК України. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.ст.60-63,68 СК України, за приписами яких будь-яке майно (крім речей індивідуального користування та речей, які виключені з цивільного обороту), набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України. Відповідно до п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова) суд, вирішуючи спори між подружжям про майно, повинен встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне в нього на час розгляду справи, та те, що перебуває у третіх осіб. Згідно зі ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка та інші обставини, що мають істотне значення. Виходячи із роз`яснень викладених в абз. 1 п. 22, абз. 1 п. 23, абз. 1 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60,69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.2, ч.3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до ч.1,3 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. При цьому, порядок розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки, що є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя, а в разі неподільності - присудження одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними, або реалізації через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки, що регламентовано ст.71 СК України. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, враховуючи доведеність обставин придбання спірної квартири в період перебування сторін в офіційно зареєстрованому шлюбі, будь-якої домовленості між співвласниками нерухомого майна щодо його поділу з відступленням від рівності часток судом не встановлено, тому суд приходить до висновку, що частки кожного із співвласників у цій квартирі є рівними та становлять по 1/2 за кожним. Викладене приводить суд до висновку про те, що право власності на спірну квартиру має бути визнано за кожною стороною по 1/2 її частини. За даних обставин позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню повністю. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до ст.141 ЦПК України, враховуючи ухвалення судом рішення на користь позивача, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування документально підтверджених витрат по сплаті судового збору 840,80 грн. (а.с. 1) та витрат по оплаті звіту про оцінку майна (а.с. 7). Право власності на спірне нерухоме майно підлягає державній реєстрації в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з метою офіційного визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Outcome: approved