Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] боргу за розпискою, з врахуванням 3% річних за прострочення боргового зобов'язання. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 10.10.2013 року між ним та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів у вигляді розписки, на суму 100000 грн., у якій відповідач зобов'язався повернути суму позики до 10.11.2013 року. 11.11.2013 року позивачем було направлено на адресу [PERSON] вимогу про повернення грошових коштів. Однак, після завершення зазначеного строку, відповідач не повернув належні позивачу грошові кошти. У зв'язку із зазначеними обставинами, позивач просить суд стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 100000 грн. та 3% річних за час прострочення виконання зобов'язання, що становить 1101, 36 грн. Сторони у судове засідання не з'явилися від них надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутності. Згідно поданих заяв позивач позов підтримує, відповідач позов визнає. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно із ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. 169 ЦПК України суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для з'ясування прав і взаємовідносин сторін. Суд, дослідивши матеріали справи та зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що 10.10.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів у вигляді розписки, на суму 100000 грн., у якій відповідач зобов'язався повернути суму позики до 10.11.2013 року /а.с. 4/. Після настання зазначеного строку, відповідач не повернув належні позивачу грошові кошти. Позивачем [PERSON] 11.11.2013 року було направлено на адресу [PERSON] вимогу про повернення грошових коштів /а.с. 5/ однак, і після цього кошти позики повернуто не було. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк ( ч. 1 ст. 530 ЦК України ). Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України, передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Наслідки прострочення виконання за договором позики передбачені ч. 1 ст. 1050 ЦК України встановлюють, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином відповідно до ст. 599 ЦК України. Оскільки, відповідач [PERSON], в односторонньому порядку, порушив свої зобов'язання щодо повернення позивачу належних йому грошових коштів у розмірі 100000 грн. у строки, встановлені розпискою, суд вважає за необхідне стягнути з нього вказану суму боргу у повному обсязі, відповідно вимог ЦК України. Крім того, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню, згідно ст. 625 ЦК України, 3% річних за час простроченого зобов'язання у розмірі 1101, 36 грн. (100000 грн. сума боргу, 134 (кількість днів за які прострочено зобов'язання за період з 10.10.2013 року по 20.02.2014 року) 100000 х 100% х 3% = 1101, 36 грн.) Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню, відповідно до розрахунків наданих позивачем в судовому засіданні.

Outcome: approved