Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому прохав суд: · поділити в рівних частинах між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] · визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] · визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] між співвласниками: · 1 - у кімнату (2), житловою площею 11,9 кв.м., 3-ю кімнату (7), житловою площею 17,3 кв.м., 4-у кімнату (6), житловою площею 9,5 кв.м. - залишити у володінні та користуванні відповідачів; · 2 - у кімнату (3), житловою площею 12,4 кв.м. - залишити у володінні та користуванні позивача; · підсобні приміщення - кухня (8) загальною площею 9,1 кв.м., ванна кімната (5) загальною площею 3,0 кв.м., вбиральня (4) загальною площею 1,5 кв.м., коридор (1) загальною площею 12,3 кв.м., балкон площею - 1,0 кв.м., лоджію площею 3,0 кв.м. залишити в загальному користуванні. Зобов'язати відповідачів не чинити перешкод позивачу та його дружині користуватись: 2-ю кімнатою (3), житловою площею 12,4 кв.м., кухнею (8) загальною площею 9,1 кв.м., ванною кімнатою (5) загальною площею 3,0 кв.м., вбиральню загальною площею 1,5 кв.м., коридором (1) загальною площею 12,3 кв.м., балконом площею - 1,0 кв.м., лоджією площею 3,0 кв.м., що розташовані в квартирі [ADDRESS]. Позивач, вказує, що разом зі своєю дружиною [PERSON] проживає та користується 2-ю кімнатою (3), житловою площею 12,4 кв.м. З 2009 року проживання у власній квартирі з кожним днем стало все більше і більше неможливим. Неможливість його проживання з дружиною у власній квартирі пов'язана з чиненням перешкод у цьому відповідачами, що пов'язане з небажанням останніх жити разом в одній квартирі. Відповідачі не лише не погоджуються на спільне проживання в квартирі, а навіть демонструють неповагу та неможливість проживання разом з ними, що проявляється: в постійних вимаганнях від нього та його дружини переїхати проживати до дачного будинку дружини, що знаходиться у Решетилівському районі; обмеження у користуванні кухнею - користуємося лише тоді коли відповідачі відсутні в квартирі; в коридорі розміщені тумбочки, холодильник та інша мебель якою він з дружиною користуватися не може, оскільки забороняють відповідачі, а розмістити власну відповідачі не дають можливості. У судове засідання позивач не з»явився, надавши на адресу суду заяву з проханням слухати справу у його відсутність, позов прохав задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з»явилися, будучи належним чином повідомленими про день час та місце слухання справи, про причину неявки суд не повідомили. Представник Реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції в судове засідкання не з»явився, повідомлений належним чином, направив на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності, вказував, що при вирішенні спору покладається на розсуд суду. Згідно ст. 169, 224 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу по суті у відсутність сторін на підставі наявних по справі доказів та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, вважає позов таким, що підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] згідно свідоцтва про право власності на житло від 12 січня 1998 року вданого відділом приватизації житла заводу «Знамя». Іншими співвласниками вищевказаної квартири є: [PERSON] (відповідач 1), [PERSON] (відповідач 2), [PERSON] (відповідач 3), відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 12 січня 1998 року № 986, Квартира [ADDRESS] згідно технічного паспорту Колективного підприємства Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» має загальну площу 81,0 кв.м. та складається з 4 - х кімнат, у тому числі: - 1- а кімната (2) житловою площею 11,9 кв.м.; - 2-а кімната (3) житловою площею 12,4 кв.м.; - 3- я кімната (7) житловою площею 17,3 кв.м.; -4-а кімната (6) житловою площею 9,5 кв.м.. Підсобні приміщення - кухня (8) загальною площею 9,1 кв.м., ванна кімната (5) загальною площею 3,0 кв.м., вбиральня (4) загальною площею 1,5 кв.м., коридор (1) загальною площею 12,3 кв.м., перебувають в загальному користуванні. Квартира обладнана балконом (тераса) загальною площею 1,0 кв.м. та лоджією загальною площею 3,0 кв.м. Згідно ст. 150 Житлового кодексу Української PCP громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 155 Житлового кодексу Української PCP жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу PCP і Української PCP. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім»ї, інших осіб. Позивач, вказує, що в грудні 2012 року звернувся до відповідачів (оскільки оригінали правовстановлюючих документів знаходяться в них) з проханням надати оригінали правовстановлюючих документів на квартиру, але у відповідь отримав відмову. Надалі позивач звертався до приватного підприємства Бюро технічної інвентаризацій «Інвентаризатор» і до Реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції, та всюди отримував відмову у видачі правовстановлюючих документів в зв'язку з відсутністю визначеної частки та правовстановлюючих документів. В лютому 2013 року позивач звертався до правоохоронних органів з скаргою на співвласників своєї квартири, та постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 15.02.2013 року у вирішенні питання щодо надання відповідачами йому оригіналів правовстановлюючих документів йому відмовлено. Згідно ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Частина 2 статті 355 ЦК України передбачає, що майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного суду України N 20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» передбачено, що захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю та про поділ спільного майна або виділу нього частки. В силу ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Варто зазначити, що існує загальне правило відповідно до якого співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно. Водночас зазначена норма статті є диспозитивною, у зв'язку з чим співвласники мають право визначити свої повноваження щодо належного їм майна на праві спільної власності за домовленістю між собою, тобто реалізація певних правомочностей (володіння та користування) щодо спільного майна здійснюється за взаємною згодою всіх співвласників. На сьогоднішній день, між сторонами як співвласниками цього майна виникають непорозуміння та суперечки з приводу користування, утримання та збереження цього майна і угоди про спосіб виділення в натурі його частки із сумісного спільного володіння не досягнуто. Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Згідно п. 2 вищевказаної Постанови частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна. В силу п. 14 Постанови квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Статтею 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлене домовленістю між ними або законом. Таким чином, нам співвласникам належить по 1/4 частці спірної квартири [ADDRESS] Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Пункт 7 ст. 92 Конституції України встановлює, що правовий режим власності визначається виключно законами України. Стаття 321 ЦК України встановлює непорушність права власності. Зокрема, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними , підтвердженими, а отже підлягаючими задоволенню.

Outcome: approved