Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що [PERSON] є власницею 3/4 житлового будинку [ADDRESS] (надалі - Будинок), згідно свідоцтв про право на спадщину №43,45 від 19.01.2021 року. Її син [PERSON] є власником 1/4 Будинку, згідно свідоцтва про право на спадщину №76 від 25.01.2021 року. Тобто, Позивачі разом володіють цілим Будинком. У даному Будинку згідно довідки №02-16/23від 27.01.2021 року зареєстровані повнолітні особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] . Відповідачі мешкають за іншими адресами, і не є членами сімей Позивача Позивач зверталася до Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та управління «Центр надання адміністративних послуг» Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області з заявою про зняття з реєстрації Відповідачів, однак отримала відмову №04/03/5 від 04.02.202Іроку у зв`язку з відсутністю повноважень на прийняття рішення про зняття Відповідачів з реєстраційного обліку. У відповідності до змісту ст. 325, 356, 380, 383 ЦК України Будинок є спільною частковою власністю Позивачів. Згідно ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Тому позивач просила суд визнати [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . Покласти на Відповідачів всі судові витрати солідарно. Ухвалою суду від 15.03.2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Представником відповідача [PERSON] було подано до суду відзив, згідно якого він просив відмовити у вимогах позову в повному обсязі. 25.05.2021 року до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] , який був мотивований тим, що 05 жовтня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Для проживання сім`ї [PERSON] та [PERSON] вирішили побудувати житловий будинок у с. Гореничі, Києво-Святошинського району, Київської області. Будівництво було завершено у березні 2014 року. Оскільки [PERSON] перебував на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов та був зареєстрований у військовій частині, яка знаходиться на бульварі Л. Українки, будинок, побудований спільними зусиллями та коштами [PERSON] та [PERSON] , останній вирішив оформити на свого батька - [PERSON] . Після смерті [PERSON] 25.02.2020 року, будинок формально перейшов у власність [PERSON] (Відповідач-1 за зустрічним позовом), яка є свекрухою [PERSON] (Позивач за зустрічним позовом) та [PERSON] відповідач-2 за зустрічним позовом, який є братом [PERSON] . Фактично з моменту зведення будинку в ньому проживала сім`я [PERSON] та [PERSON] разом з їх спільними малолітніми дітьми [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] та дітьми [PERSON] від попереднього шлюбу - [PERSON] та [PERSON] [PERSON] була зареєстрована в будинку в установленому законом порядку за згодою формального власника будинку ( [PERSON] ) як член його сім`ї - невістка, [PERSON] та [PERSON] , які є дітьми [PERSON] від попереднього шлюбу також були зареєстровані в будинку, як члени сім`ї власника, оскільки вони фактично проживали в будинку до тих пір, поки не почали навчання в іншому місті. Отже, [PERSON] набула право користування житловим будинком у встановленому законом порядку, як член сім`ї власника будинку та має достатні та триваючі зв`язки з даним місцем проживання. [PERSON] та спільні малолітні діти - [PERSON] , та [PERSON] , не були зареєстровані в будинку, виключно з тієї підстави, що [PERSON] не хотів втрати місце в обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, а тому формально зареєструвався разом з дітьми у військовій частині на бульварі Л. Українки, хоча фактично ні [PERSON] , ні малолітні діти за тією адресою не проживають. З моменту свого народження малолітні [PERSON] , та [PERSON] проживали в будинку в с. Гореничі. З 01 вересня 2020 року [PERSON] , [INFO] почав навчатися в Гореницькій загальноосвітній школі І - III ступенів Києво-Святошинського району Київської області. Отже, починаючи з 2014 року [PERSON] постійно проживала в будинку разом з чоловіком та своїми дітьми. Факт проживання у житловому будинку [PERSON] з дітьми і чоловіком затверджується також Актом перевірки житлових умов заявника складеним комісією 10 квітня 2019 року, Актом обстеження житлово-побутових умов складеним депутатом Білогородської сільської ради 10 грудня 2020 року, довідкою Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 11 грудня 2020 ку та Актом обстеження житлово-побутових умов проживання складеним депутатом Білогородської сільської ради 14 квітня 2021 року. Восени 2020 року відносини [PERSON] та [PERSON] погіршилися і [PERSON] почав застосовувати по відношенню до [PERSON] та їх малолітніх дітей фізичне насильство [PERSON] неодноразово зверталася до правоохоронних органів з приводу нанесення їй тілесних ушкоджень її чоловіком - [PERSON] . В січні 2021 року [PERSON] була змушена тікати з малолітніми дітьми з дому, залишивши частину речей в будинку, оскільки [PERSON] погрожував їй фізичною розправою. Незважаючи на тимчасову відсутність у будинку [ADDRESS] , [PERSON] не втратила інтересу до будинку, оскільки він був будований спільними зусилля та за спільні кошти [PERSON] та [PERSON] для проживання їх сім`ї, а тому [PERSON] має намір повернутися га вселитися у зазначений будинок. Тому позивач за зустрічним позовом просила вселити [PERSON] у житловий будинок [ADDRESS] . Судові витрати покласти на [PERSON] . Ухвалою суду від 05.10.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду\~по суті\~в загальному\~позовному провадженні. В судове засідання 25.11.2021 представник позивача з`явився. Позов підтримав та просив суд задовольнити, у вимогах зустрічного позову просив відмовити. Представник [PERSON] в судове засідання 25.11.2021 з`явився, проти вимог первісного позову заперечував та просив в позові відмовити, в той же час вимоги зустрічного позову просив задовольнити в повному обсязі. Інші учасники в судове засідання 25.11.2021 не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. В судовому засіданні 25.11.2021 було оголошено перерву до 17 год. 00 хв. В подальшому учасники справи не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України. У відповідності до ч. 5\~ст. 268 ЦПК України\~датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що у позовних вимогах первісного та зустрічного позову необхідно відмовити, виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи, на підставі свідоцтва про право власності виданого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області Кондаковою Н.В. від 19 січня 2021 року, [PERSON] є власником 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу що складається з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області Кондаковою Н.В. від 05.01.2021 року. Спадщина, на яку в указаній частці видано це свідоцтво, складається з: 1/2(однієї другої) частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлому на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області 26.03.12014 року за індексним № 19590993, яке зареєстроване в Державному реєстрі речових прав цією службою 26.03.2014 року за № 512420, реєстраційний номер ОНМ 323791632224. Свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку спадкового майна видано [PERSON] . Свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку спадкового майна видано [PERSON] [INFO] . Право власності на 1/4 частку житлового будинку підлягає державній реєстрації. Відповідно до довідки виданої Гореницькою сільською радою Києво-Святошинського району Київської області від 27 січня 2021 року № 02-16/23, зазначено що згідно картотеки реєстраційного обліку виконавчого комітету Гореницької сільської ради, в будинку [ADDRESS] , станом на дату видачі довідки, зареєстровано 4 (чотири) особи: [PERSON] , дата народження [INFO] , [PERSON] , дата народження [INFO] , [PERSON] , дата народження [INFO] , [PERSON] , дата народження [INFO] . Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 379 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зазначено, що «частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до частини першої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У частині третій статті 71 ЖК Української РСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин». Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47). Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Звертаючись до суду з відповідним позовом [PERSON] як власник відповідного житла, не надала до суду належних, допустимих та достовірних доказів того що відповідачі не проживають в житловому приміщенні більше шести місяців без поважних на це причин. У матеріалах справи відсутні докази, які встановлюють на основі достовірних даних строк відсутності відповідачів у спірній квартирі та інформацію щодо причин їх непроживання у спірному приміщенні. Сам факт їх непроживання у вказаній квартирі не є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, оскільки відповідно до\~статті 71 ЖК Української РСР\~підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є непроживання понад шість місяців в житловому приміщенні без поважних причин. Заяви свідків на які посилається позивач за первісним позовом не можуть бути належними доказами які підтверджуються відповідні обставини. В той же час суд не знаходить правових підстав для задоволення зустрічного позову з наступного. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно статті 161 ЖК УРСР наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім`ї, які проживають з наймачем. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім`ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Велика палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року по справі № 569/4373/16-ц зазначила що факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї попереднього власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх. Разом з тим, в даній справі позивач за зустрічним позовом будучи особою яка є зареєстрованою у спірному житловому приміщенні, не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того що [PERSON] , [PERSON] створюються перешкоди в користуванні відповідним будинком та перешкоджають їй вселитись до нього. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим\~статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом частини першої\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги первісного позову та зустрічного позову не підлягають задоволенню. Відповідно та

Outcome: dismissed