Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, позовні вимоги за яким в ході судового розгляду справи було змінено. Позивач зазначив, що 28.12.2007 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою у виконкомі Чапаєвської сільської ради Пологівського району Запорізької області. Від шлюбу мають дочку [PERSON], [INFO] Під час шлюбу, фактично за кошти позивача, 22.08.2012 року був придбаний будинок, який розташований за адресою [ADDRESS]. Однак, будинок був оформлений на дружину позивача [PERSON], хоча вона не надала грошей на придбання цієї нерухомості. Спільне життя у позивача та відповідачки не склалося, шлюбні відносини припинені, тому в провадженні Пологівського районного суду Запорізької області знаходиться цивільна справа №324/67/17 про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачкою. Ринкова вартість будинку становить 40585грн., згідно звіту про незалежну оцінку №DV01-170118-005 від 18.01.2017 року, тому вартість 1/2 частини будинку становить 20292,5грн. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Сімейного Кодексу України). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, крім виключених з цивільного обороту (частина перша статті 61 Сімейного Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Сімейного Кодексу, згідно з якою дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може здійснюватися шляхом його поділу, виділу частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою придбання особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Сімейного Кодексу. При цьому, розділ майна здійснюється не залежно від розірвання шлюбу. У зв'язку із цим позивач просить поділити спільне майно подружжя [PERSON] та [PERSON]; в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку зі всіма будівлями та господарчими спорудами, а саме: житловий будинок загальною площею 45,2 кв.м. літ.«А», веранда літ.«а», ганок літ.«а», козирок літ.«а», літня кухня літ.«Б», сарай літ.«В», сарай літ.«Г», навіс літ.«Л», сарай літ.«П», сарай літ.«Е», сарай літ.«Н», сарай літ.«М», погріб літ.«Ж», вбиральня літ.«Д», душ літ.«У», колодязь літ.«К», який розташований на земельній ділянці площею 0,1376га та знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідачка [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до позивача [PERSON], в якому зазначила, що 28.12.2007 року між нею та [PERSON] укладено шлюб, актовий запис №26. Її прізвище [PERSON] було змінено на [PERSON]. Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO]. Згідно договору купівлі-продажу від 22.08.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Пологівського районного нотаріального округу Черкун В.І., зареєстрованим в реєстрі за №1545, нею було придбано будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Вважає, що це майно є її особистою власністю, із наступних підстав. Відповідно ст.57 СК України «Майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв'язку із викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказаний будинок було придбано за гроші її матері [PERSON], що підтверджується розпискою від 22.08.2012 року, згідно якої саме вона оплачувала купівлю будинку. Таким чином, вищевказаний будинок було придбано на гроші, які були особисто надані її матір'ю, тобто її особисті гроші, тому придбаний будинок є її особистою власністю. Крім цього, [PERSON] та [PERSON], згідно договору купівлі-продажу від 04.10.2007 року на праві приватної власності у рівних долях (по 1/2), належав будинок за адресою: [ADDRESS]. 12.08.2013 року, вказаний будинок було продано [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу від 20.08.2013 року. В якості оплати за будинок [PERSON] передав їм автомобіль ВАЗ 2109, держ. номер [NUMBER], з їхньою доплатою у розмірі шість тисяч гривень. Вказаний факт підтверджується розпискою [PERSON] від 11.04.2013 року, про отримання грошей. На теперішній час [PERSON] вказаний автомобіль виставив на продаж. У зв'язку із відсутністю у неї технічного паспорту на автомобіль для проведення незалежної оцінки, вартість автомобіля нею визначена згідно суми, за яку позивач автомобіль продає, ця сума складає 62300грн., що підтверджується копією об'яви, наданої [PERSON] Тому вона має право на 1/2 частку вартості автомобіля, яка складає 31150грн. У зв'язку із цим відповідачка у зустрічному позові просить припинити право спільної сумісної власності на будинок за адресою: [ADDRESS], залишивши за нею право особистої приватної власності на цей будинок; стягнути з [PERSON] на її користь 1/2 частки вартості автомобіля у розмірі 31150грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Гришко Р.В. підтримавши змінений позов та виклавши мотиви його пред'явлення, просять позов задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечують, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість вимог відповідачки, в тому числі на те, що спірний будинок був придбаний за рахунок спільних коштів подружжя, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, а у власності позивача не було автомобіля. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Фельський С.Л. заперечили проти задоволення позову, посилаючись на те, що спірний будинок був придбаний [PERSON] за рахунок її особистих коштів, отриманих як подарунок від її матері, тому є її особистою власністю, у зв'язку із цим просили зустрічний позов задовольнити. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків та давши оцінку доказам, суд знаходить первісний позов таким, що підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити із наступних підстав. За змістом ст.ст. 10, 11, 60, 212 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Встановлено, що 28.12.2007 року позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER], виданим 28.12.2007 року виконкомом Чапаєвської сільської ради Пологівського району Запорізької області. На час звернення позивача [PERSON] до суду із позовом про поділ майна подружжя, шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] розірваний не був. В період шлюбу 22.08.2012 року між [PERSON] (продавець) з однієї сторони та [PERSON] (покупець) з іншої сторони було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS], загальною площею 45,2 кв.м., розташованого на земельній ділянці площею 1376кв.м., який посвідчено 22.08.2012 року Черкун В.І., приватним нотаріусом Пологівського районного нотаріального округу Запорізької області, та зареєстровано в реєстрі за №1545. В пункті 4 вказаного договору зазначено, що продаж цей за домовленістю сторін вчиняється за 20000грн., з яких 10000грн. отримані продавцем до підписання цього договору, а решта грошей у сумі 10000грн. будуть отримані продавцем до 20.11.2012 року. Обов'язковою умовою договору є написання заяви від продавця про одержання грошей. Сторонам роз'яснено, що відповідно до ч.3 ст.632 ЦК України зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. В пункті 8 вказаного договору також зазначено, що купівля житлового будинку за цим договором вчиняється за письмовою згодою чоловіка [PERSON] - [PERSON], викладеної у вигляді заяви про згоду на купівлю, в якій вона (він) стверджує, що житловий будинок буде спільною сумісною власністю подружжя, посвідченої Черкун В.І., приватним нотаріусом Пологівського районного нотаріального округу 22.08.2012 року по реєстру за №1544. 22.08.2012 року Черкун В.І., приватним нотаріусом Пологівського районного нотаріального округу Запорізької області, посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №1544 заяву позивача [PERSON], в якій він дає згоду на укладення договору купівлі-продажу за ціною та на умовах на його (її) розсуду його дружиною [PERSON] житлового будинку [ADDRESS], за спільні кошти в період шлюбу, та який буде їхньою спільною сумісною власністю як подружжя. На підставі вказаного договору купівлі-продажу КП «Імпульс» Пологівської районної ради 23.08.2012 року було зареєстровано за [PERSON] право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. 27.10.2012 року Черкун В.І., приватним нотаріусом Пологівського районного нотаріального округу Запорізької області, посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №2122 заяву [PERSON], в якій він повідомляє, що отримав гроші від покупця [PERSON] в повній сумі 20000грн. згідно п.4 договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого Черкун В.І., приватним нотаріусом Пологівського районного нотаріального округу 22.08.2012 року за реєстром №1545, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Будь-яких матеріальних претензій, які б стосувалися розрахунків за проданий житловий будинок, до покупця не має. Відповідно до ст.204 ЦК Україниправочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, в поданому зустрічному позові відповідачка [PERSON] не просить визнати вказаний договір купівлі-продажу від 22.08.2012 року чи окремі його положення недійсними, доказів, які б доводили недійсність вказаного договору купівлі-продажу від 22.08.2012 року чи окремих його положення, відповідачкою [PERSON] до суду надано не було. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.61 СК України об'єктомправа спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При цьому слід зазначити, що при визнанні права спільної сумісної власності подружжя на майно, має бути встановлений не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 16.12.2015 року у справі №6-2696цс15. Разом із тим, законом встановлена презумпція спільності майна, придбаного у період шлюбу. З цього випливає, що у разі незгоди одного з подружжя з такою презумпцією і у разі виникнення спору, на ньому лежатиме тягар доказування протилежного. Презумпцію спільності майна можуть спростувати докази про: 1) придбання речі до шлюбу; 2) придбання речі на кошти, які належали позивачеві особисто (подарунок батьків, одержання відшкодування за моральну шкоду тощо); 3) придбання речі за рахунок коштів, одержаних від продажу особистого майна; 4) придбання речі в період окремого проживання за власні кошти. Позивач [PERSON] стверджує, що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], був придбаний за його кошти, він мав постійне місце роботи та заробіток, однак він не заперечує, що даний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу, так як його дружина [PERSON] хоч і не працювала, однак на той час вони проживали разом і вели спільне господарство. Встановлено, що в період шлюбу, а саме в період з 26.08.2010 року по 29.03.2016 року, позивач [PERSON] працював в ТОВ «Агрофірма «Батьківщина» трактористом-машиністом сільськогосподарського виробництва, а з 01.04.2016 року працює водієм автотранспортних засобів в ТОВ «Алоінс-Агро» та мав постійний заробіток, що підтверджується довідками вказаних підприємств. 10.10.2012 року позивач [PERSON] уклав з ТОВ «Агрофірма «Батьківщина» договір займу, згідно якого отримав в борг кошти в сумі 10000грн. строком на один рік, які, за його твердженнями, були використанні на придбання спірного будинку, що за часом та сумою відповідає умовам пункту 4 договору купівлі-продажу житлового будинку від 22.08.2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], згідно якого решта грошей за продаж житлового будинку у сумі 10000грн. будуть отримані продавцем до 20.11.2012 року, а також нотаріально посвідченій заяві продавця [PERSON] від 27.10.2012 року, з якої вбачається, що станом на 27.10.2012 року з ним був проведений повний розрахунок за проданий спірний будинок. Відповідачка [PERSON] стверджувала, що вказані кошти в сумі 10000грн. були отримані позивачем [PERSON] в борг і витрачені його лікування, а не на придбання будинку, однак ніяких доказів на спростування доводів позивача [PERSON] та підтвердження своїх тверджень до суду не надала. Відповідачка [PERSON] стверджує, що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], був придбаний зарахунок коштів в сумі 65000грн., подарованих їй матір'ю [PERSON] На підтвердження цього відповідачка [PERSON] посилається на розписку від 22.08.2012 року, складену [PERSON] в присутності [PERSON], [PERSON] та [PERSON], згідно якої [PERSON] надала своїй доньці [PERSON] 65000грн. в якості подарунка без повернення на придбання будинку за адресою: [ADDRESS], а також на показання допитаних в якості свідків: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які підтвердили передачу [PERSON] грошей в дарунок. Суд до вказаної розписки як доказу придбання спірного житлового будинку за особистих коштів відповідачки [PERSON], а також показань свідків: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] відноситься критично виходячи із наступного. Про наявність такої розписки та вказаних свідків суду було повідомлено та надано копію розписки для залучення до матеріалів справи тільки під час судового розгляду справи по суті, а ні в зустрічному позові, а ні до початку розгляду справи по суті, а ні в своїх поясненнях з приводу пред'явленого до неї позову та поданого нею зустрічного позову відповідачка [PERSON] не зазначала про наявність таких доказів. При цьому в своїх запереченнях проти первісного позову вона підтвердила, що спірний будинок був придбаний саме за 20000грн., які продавцю [PERSON] віддала її матір. Відповідачка [PERSON] не змогла належним чином обґрунтувати необхідність складання її матір'ю [PERSON] такої розписки, обмежившись лише вказівкою про складення розписки «про всяк випадок». Щодо допитаних свідків, на покази яких посилається відповідачка [PERSON], то слід зазначити, що свідок [PERSON] є близькою подругою відповідачки [PERSON], а свідок [PERSON] є її рідною сестрою. При цьому, жоден із цих свідків не був присутнім при передачі грошей в сумі 65000грн. продавцю [PERSON] в якості оплати за спірний житловий будинок, а тому вони не можуть стверджувати, що саме ці гроші були використані на його придбання. Зазначені докази не відповідають пункту 4 договору купівлі-продажу спірного житлового будинку від 22.08.2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], як щодо суми, за якою було вчинено продаж спірного житлового будинку, так і щодо термінів розрахунку за придбаний будинок. А також не відповідають розписці продавця [PERSON] від 22.08.2012 року, згідно якої [PERSON] отримав гроші в сумі 20000грн. від [PERSON] за будинок, який у нього купили 22.08.2012 року за адресою: [ADDRESS]. При цьому, дану розписку [PERSON] від 22.08.2012 року в якості доказу до зустрічного позову надала сама відповідачка [PERSON] Таким чином, відповідачкою [PERSON] було надано до суду в якості доказів на підтвердження проведення розрахунку за придбаний спірний житловий будинок та його вартість розписку [PERSON] від 22.08.2012 року та розписку [PERSON] від 22.08.2012 року, які не узгоджуються одна з одною. Допитаний в якості свідка [PERSON] пояснив, що він продав 22.08.2012 року житловий будинок за адресою: [ADDRESS], покупцем по документам була [PERSON], будинок він продавав за 60000грн. Завдаток за продаж будинку в сумі 10000грн. він отримав весною 2012 року від [PERSON] та [PERSON], 40000грн. він отримав 22.08.2012 року від матері [PERSON], а решту в сумі 10000грн. він отримав в цей же день у нотаріуса перед підписанням договору від [PERSON] В договорі купівлі-продажу житлового будинку по просьбі [PERSON] було вказано, що продаж вчиняється за 20000грн. Свідок [PERSON] також підтвердив, що вказаний житловий будинок був придбаний подружжям [PERSON] та [PERSON] Таким чином, покази свідка [PERSON], який здійснив продаж житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], також не в повній мірі відповідають наданій відповідачкою [PERSON] розписці [PERSON] від 22.08.2017 року. Відповідно до п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його не дійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Згідно із ч.1, ч.2, ч.3 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Таким чином, визначення частки у спільній сумісній власності та презумпція рівності цих часток, а також припинення права спільної сумісної власності на майно має місце зокрема у разі поділу такого майна. З огляду на викладене, аналізуючи досліджені у справі докази суд приходить до висновку, що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS],був набутий позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] під час шлюбу, за спільні кошти подружжя, а тому є їх спільною сумісною власності, і з огляду на це підлягає поділу між ними на рівні частки. А оскільки позивач [PERSON] просить визнати за ним право власності на ідеальну частку у спірному житловому будинку без його реального поділу, то суд вважає за можливе задовольнити позов в межах пред'явлених ним позовних вимог, що не позбавляє сторони у справі в подальшому здійснити в натурі поділ спірного житлового будинку. В зустрічному позові відповідачка [PERSON] стверджувала, що їй та позивачу [PERSON], згідно договору купівлі-продажу від 04.10.2007 року, на праві приватної власності по 1/2 частці за кожним, належав житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. 12.08.2013 року вказаний будинок було продано [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу від 20.08.2013 року. В якості оплати за будинок [PERSON] передав їм автомобіль ВАЗ 2109, д/н [NUMBER], з їхньою доплатою у розмірі 6000грн. Вказаний факт підтверджується розпискою [PERSON] від 11.04.2013 року, про отримання грошей. На теперішній час [PERSON] вказаний автомобіль виставив на продаж. У зв'язку із цим відповідачка [PERSON] стверджувала, має право на 1/2 частку вартості автомобіля, що складає 31150грн., яку просила стягнути з позивача [PERSON] на свою користь. Встановлено, що в період шлюбу 12.08.2013 року між [PERSON] та [PERSON] (продавці) з однієї сторони та [PERSON] (покупець) з іншої сторони було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], загальною площею 67,2 кв.м., який посвідчено 12.08.2013 року Черкун В.І., приватним нотаріусом Пологівського районного нотаріального округу Запорізької області, та зареєстровано в реєстрі за №1395. В пункті 4 вказаного договору зазначено, що продаж цей за домовленістю сторін вчиняється за 25000грн., які продавці одержали повістю від покупця до підписання цього договору і будь-яких матеріальних претензій, які б стосувалися розрахунків за проданий житловий будинок, до покупця не мають. Таким чином, згідно вказаного договору купівлі-продажу від 12.08.2013 року житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], був проданий [PERSON], а не [PERSON], продаж вчинено за 25000грн. З розписки [PERSON] від 11.04.2013 року, на яку посилається відповідачка [PERSON], вбачається, що [PERSON] взяв завдаток у [PERSON] 6000грн. за доплату різниці вартості за машину ВАЗ 2199, номер [NUMBER], на час оформлення документів [PERSON] на продаж будинку в [ADDRESS]. Таким чином, у вказані розписці відсутні відомості щодо обміну автомобіля на будинок. Відповідачкою [PERSON] не було надано до суду ніяких доказів на підтвердження того, що [PERSON] був власником автомобіля ВАЗ 2199, номер [NUMBER], що він мав право здійснювати його відчуження, а позивач [PERSON] його прибав у спосіб, зазначений відповідачкою [PERSON] З довідки ТСЦ 2345 РСЦ МВС в Запорізькій області від 23.03.2017 року №31/8/2345-322 вбачається, що згідно бази даних «НАІС» за період з 01.01.2007 року по 22.03.2017 року за [PERSON] транспортні засоби не зареєстровані. Допитана в якості свідка [PERSON] пояснила, що в серпні 2013 року вона придбала у [PERSON] та [PERSON] житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], за ціною, вказаною у договорі, тобто за 25000грн., всю суму грошей вона віддала продавцям до підписання договору. Стверджує, що обміну автомобіля на житловий будинок не було. Допитаний в якості свідка [PERSON] пояснив, що автомобіль ВАЗ 2199, номер [NUMBER] у його власності не перебував, факт відчуження вказаного автомобілю не підтвердив, від надання інших пояснень з цього приводу відмовився. Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його не дійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Таким чином, з огляду на те, що відповідачка [PERSON] в установленому порядку не довела факт набуття позивачем [PERSON] спірного автомобіля під час шлюбу за рахунок спільних сумісних коштів або спільної праці подружжя, визнати вказаний автомобіль спільною сумісною власністю подружжя не просить, то підстави для його поділу та стягнення 1/2 частини його вартості на користь відповідача [PERSON] відсутні. На підставі викладеного, ст. ст. 368, 372 ЦК України, ст. ст. 60-62, 69-71 СК України, ст. ст. 10, 11, 15, 57, 60, 212, 215 ЦПК України, суд,

Outcome: approved