Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» про стягнення заборгованості по заробітній платі станом на 28.03.2015 р. включно у розмірі 27607,90 грн. та стягнення моральної шкоди в сумі 10000,00 грн. Заявою від 06.08.2015 [PERSON] збільшив розмір позовних вимог в частині стягнення заробітної плати до 50849,95 грн., а заявою від 14.09.2015 позовні вимоги уточнив, та просив стягнути з відповідача заборгованість з заробітної плати в сумі 30396,95 грн. та середній заробіток за час затримки з остаточним розрахунком при звільненні станом на 31.07.2015 включно у сумі 20453,00 грн., вимогу про відшкодування моральної шкоди не заявили, відмовившись від неї. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що він перебував у трудових відносинах з підприємством відповідача з 21.06.2011. З травня 2014 р. підприємство нараховувало, але не виплачувало йому заробітну плату, з жовтня 2014 р. підприємство безпідставно перестало нараховувати йому заробітну плату, тому він вирішив звільнитись. Разом з тим, при звільнені з ним не було здійснено остаточний розрахунок відповідно до приписів ст. 117 КЗпП України. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позові та уточненнях до нього. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, вважаючи, що на підприємстві був введений скорочений робочий час 1 день на місяць, що з жовтня 2014 р. невідомі особи блокували вхід на підприємство, а тому [PERSON] та інші працівники не могли фактично працювати, і, як наслідок, отримувати заробітну плату, що первинні документи щодо обліку праці і оплати праці були викрадені в жовтні 2014 р. з підприємства колишнім керівником [PERSON], що довідка про заборгованість з заробітної плати від 03.12.2014 видана неповноважною особою а тому не може слугувати доказом, що відомості з персоніфікації ПФ України щодо [PERSON] не є відомостями про нараховану йому заробітну плату, що на дату звільнення [PERSON] написав розписку, що фінансових претензій до підприємства не має, та з інших підстав. Суд, вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] був прийнятий на роботу в ПАТ «КиївЗДНІЕП» на посаду директора з наукової роботи та архітектурної діяльності Наказом №104к від 21.06.2011 (а.с.56), в подальшому переміщувався по посадам на підприємстві (а.с. 57, 58). Наказом №9-К від 18.03.2015 р. [PERSON] був звільнений за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с.59). Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно ст. 1 Закону України «Про оплату праці» та ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 24 Закону України «Про оплату праці» своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Суд ухвалою витребував з ПАТ «КиївЗДНІЕП» документи та відомості щодо обліку робочого часу [PERSON] та щодо нарахувань та виплат заробітної плати [PERSON], однак ПАТ «КиївЗДНІЕП» витребувані відомості та документи не надало. Згідно пояснень представника відповідача ПАТ «КиївЗДНІЕП», наданих під час судових засідань та відповідно до довідки від 11.09.2015 (а.с.49), первинна документація щодо обліку робочого часу та нарахувань і виплат заробітної плати була втрачена і що підприємством проводиться внутрішня перевірка з цього приводу, а тому встановити дійсну заборгованість підприємства по заробітній платі перед [PERSON] неможливо. Суд критично оцінює зазначені доводи відповідача, виходячи з наступного. В обґрунтування твердження про викрадення первинних документів в жовтні 2014 р. ПАТ «КиївЗДНІЕП» надав копію повідомлення Печерського РУГУ МВС України у місті Києві №54/6595 від 23.10.2014, однак цей доказ не підтверджує твердження ПАТ «КиївЗДНІЕП», т.я. містить відомості виключно про втрату реєстраційних та статутних документів та печатки підприємства (а.с.29). Також представник позивача надав суду докази з Печерського РУГУ МВС України у місті Києві, оригінали яких були оглянуті судом в судовому засіданні, що 29.12.2014 р. були взаламані двері в кабінет бухгалтерії, викликались працівники МВС України, в подальшому, 30.12.2014 документи по кадрам передавались від одного відповідального працівника підприємства іншому, в тому числі трудові книжки, картки обліку П-2, книга руху трудових книжок, накази щодо кадрової роботи, листки непрацездатності та облік по ним, графіки відпусток, штатні розписи, журнал обліку особових справ, інші документи (а.с.92-102). Крім того, згідно ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці», виключно власник або уповноважений ним орган зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Також п. 44.5. ст. 44 Податкового кодексу України передбачає, що у разі втрати, пошкодження або дострокового знищення документів, зазначених в пунктах 44.1 і 44.3 цієї статті (первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством), платник податків зобов'язаний у п'ятиденний строк з дня такої події письмово повідомити контролюючий орган за місцем обліку в порядку, встановленому цим Кодексом для подання податкової звітності, та контролюючий орган, яким було здійснено митне оформлення відповідної митної декларації; платник податків зобов'язаний відновити втрачені документи протягом 90 календарних днів з дня, що настає за днем надходження повідомлення до контролюючого органу. ПАТ «КиївЗДНІЕП» не подало суду документів, чи відновило ПАТ «КиївЗДНІЕП» втрачені документи по заробітній платі працівників, і чи вчиняло підприємство передбачені законом дії і заходів з відновлення втрачених документів. Суд відхиляє доводи ПАТ «КиївЗДНІЕП», що на підприємстві був введений скорочений робочий час 1 день на місяць, т.я. надані копії наказів свідчать, що вони видавались щомісячно, напередодні введення скороченого робочого часу на наступний місця. За приписом ч.3 ст. 32 КЗпП України про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. При цьому закон не робить виключень в такому порядку. За наведених обставин, коли накази не були доведені до відома працівників за 2 місяці до введення скороченого робочого часу, твердження про існування на підприємстві скороченого робочого часу 1 день на місяць, не може бути прийняте судом. Суд також відхиляє доводи ПАТ «КиївЗДНІЕП», що з жовтня 2014 р. невідомі особи блокували вхід на підприємство, а тому [PERSON] та інші працівники не могли фактично працювати, і, як наслідок, отримувати заробітну плату, т.я. ПАТ «КиївЗДНІЕП» не надало доказів на підтвердження зазначеної обставини. Більше того, забезпечення безпечних умов праці є обов'язком роботодавця, а тому протиправні дії невідомих осіб не позбавляють обов'язку роботодавця виплатити заробітну плату працівникам, навіть якщо б такі обставини й мали місце. Суд не може погодитись з доводами ПАТ «КиївЗДНІЕП», що довідка форми ОК-5, видана 23.02.2015 (а.с. 7-8) є недостовірним доказом, з наступних підстав. Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» встановлює, що об'єктом оподаткування цим внеском є доходи застрахованої особи (працівника) за місцем її роботи. Рішенням Конституційного Суду України від 15.10.2013 №8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] визначено, що до заробітної плати, яка належить працівникові, входять усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою. За наведених обставин, форма ОК-5 від 23.02.2015, подана позивачем, відображає дійсні дані щодо заробітної плати позивача, поки такі відомості не будуть спростовані у встановленому законом порядку. Суд критично ставиться до тверджень представника відповідача ПАТ «КиївЗДНІЕП», що на дату звільнення [PERSON] написав розписку, що фінансових претензій до підприємства не має, а тому підприємство не має заборгованості перед даним працівником (а.с.33), з огляду на наступне. Відповідно до ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Чинним законодавством не передбачено будь-яких форм прощення працівником боргу роботодавця перед ним по заробітній платі або звільнення роботодавця від виплати заробітної плати інакше, ніж з підстав прямо передбачених законом. За наведених умов, розписка [PERSON] не створює правових наслідків і не знімає з підприємства обов'язок виплатити йому заробітну плату. Крім того, звернення позивача з зазначеним позовом до суду, свідчить про те, що позивач вважає свої трудові права порушеними та він має грошову вимогу до відповідача стосовно невиплати заробітної плати, натомість, відповідачем не надано доказів погашення заборгованості. Суд приймає доводи ПАТ «КиївЗДНІЕП» щодо недопустимості доказу - Довідки про заборгованість з заробітної плату від 03.12.2014 (а.с.6), бо остання підписана неповноважною особою [PERSON], який не займав зазначеної посади на дату підписання довідки, оскільки був звільнений Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №391К/ОС від 10.09.2014 (а.с.32). ПАТ «КиївЗДНІЕП» не надало суду будь-яких розрахунків щодо суми заробітної плати, яку підприємство заборгувало [PERSON], не надало будь-яких документів щодо виплат на користь позивача заробітної плати за 2014-2015 роки, не надало своїх відомостей про оклад позивача і розрахунків середньої заробітної плати працівника, не заперечувало достовірність розрахунків позивача щодо сум стягнення. За наведених обставин, суд виходить з принципу змагальності та диспозитивності сторін та оцінює доводи позивача у справі. Позивачем подана вимога про стягнення заборгованості з заробітної плати в сумі 30396,95 гривень. Зазначена сума обрахована позивачем як додаток суми заборгованості з довідки про заборгованість з заробітної плату від 03.12.2014 та середньої заробітної плати за 3 місяці з 01.12.2014 по дату звільнення 18.03.2014. Враховуючи, що зазначена довідка від 03.12.2014 визнана судом недопустимим доказом, суд здійснює самостійні розрахунки на підставі інших доказів, належність і допустимість яких не викликає у суду сумніву і не була в законний спосіб спростована відповідачем. Відповідно до даних форми ОК-5 (Індивідуальних відомостей про застраховану особу) від 20.04.2015 (а.с. 7-8), позивачеві [PERSON] в період з травня по вересень 2014 р. була нарахована заробітна плата в сумі 9690,90 грн. Разом з тим, позначка НІ в рядку з кодом ЄДРПОУ ПАТ «КиївЗНДІЕП» 01422826 свідчить про несплату підприємством страхових внесків; також сума «До пенсії, грн.», яка показує суму заробітку, яка сплачена робітникові для подальшого обрахуванні коефіцієнтів трудової участі, містить нульові суми в зазначений період. Дослідивши приписи ч.8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» та пункт 2 Порядку прийняття банками на виконання розрахункових документів на виплату заробітної плати, затвердженого Наказом Міністерства доходів і зборів України №453 від 09.09.2013, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.09.2013 за №1602/24134, можна дійти висновку, що виплата заробітної плати без одночасної сплати страхових внесків є неможливою, більше того, виплати заробітної плати без сплати страхових внесків є незаконними. Доказів будь-яких виплат на користь [PERSON] за зазначений період ПАТ «КиївЗНДІЕП» не подало. Таким чином суд вважає, що сума нарахованої але не виплаченої заробітної плати за період з травня по вересень 2014 р. складає 9690,90 грн. Згідно з резолютивною частиною рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 р. №8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON], судом було встановлено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Таким чином, не важливо, чи здійснювались підприємством нарахування заробітної плати працівникові чи ні, для суду важливий лише факт перебування сторін у трудових відносинах між собою. За наведених обставин суд має самостійно розрахувати заробіток [PERSON] з 01.10.2014 по дату звільнення 18.03.2015. Як зазначалось вище, ПАТ «КиївЗДНІЕП» не надав суду витребуваних відомостей про середню заробітну плату [PERSON] П.4 Постанови КМУ №100 від 08.02.1995. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» встановлює, в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. За наведених обставин, суд вважає необхідним застосувати відомості про ставку, посадовий (місячний) оклад з даних довідки форми ОК-5, виданої 23.02.2015. Як вбачається з даної довідки, оклад [PERSON] становив 6584,00 грн. (дані за лютий, березень, квітень 2014 р.). Таким чином суд обрахував суму ненарахованої і не виплаченої заробітної плати з 01.10.2014 по 28.02.2015, шляхом множення ставки (окладу) в сумі 6584,00 грн. на 5 місяців, що становить 32920,00 грн., та додав суму ненарахованої і не виплаченої заробітної плати з 01.03.2015 по дату звільнення 18.03.2015 (6584,00 грн. поділити на 22 робочих дні в березні 2015 року та помножити на 13 відпрацьованих [PERSON] днів), що становить 3890,54 гривень, разом 36810,54 грн. Додаючи 9690,90 грн. та 36810,54 грн. суд доходить висновку, що розрахункова заборгованість по заробітній платі складає 46501,44 грн. Разом з тим позивач в позові просить стягнути на його користь заборгованість з заробітної плати в сумі 30396,95 грн.. Ст. 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. За наведених обставин, суд не має права виходити за межі позовних вимог, заявлених позивачем, і визначає суму заборгованості з заробітної плати в сумі 30396,95 грн. Позивачем також заявлена вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по 31.07.2015 включно у сумі 20453,00 грн. Як встановлено судом, розрахунок при звільненні [PERSON] не було здійснено, що призводить до необхідності застосування приписів статті 117 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку за час затримку з розрахунком при звільнені. Як зазначено вище, суд встановив, що ставка (оклад) [PERSON] становив 6584,00 грн. Таким чином суд обрахував суму середнього заробітку за період з 18.03.2015 по 31.07.2015 шляхом множення ставки (окладу) в сумі 6584,00 грн. на 4 місяці (повні місяці квітень-липень 2015 року), що становить 26336,00 грн., а додав суму середнього заробітку з 19.03.2015 р. по 31.03.2015 (6584,00 грн. поділити на 22 робочих дні в березні 2015 року та помножити на 9 робочих днів до кінця місяця), що становить 2693,45 гривень, разом 29029,45 грн.. Разом з тим позивач в позові просить стягнути на його користь середній заробіток у сумі 20453,00 грн. Ст. 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. За наведених обставин суд не має права виходити за межі позовних вимог, заявлених позивачем, і визначає суму середнього заробітку за час затримки з остаточним розрахунком при звільненні станом на 31.07.2015 включно у сумі 20453,00 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути судовий збір в дохід держави.

Outcome: approved