Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачів про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 17.10.2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики на суму 2 193 629,00 грн., що еквівалентно 85 000 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату укладання договору. Позику в розмірі 2 193 629,00 грн., що еквівалентно 85 000 доларів США за офіційним курсом НБУ, [PERSON] отримав 17.10.2016 року, що підтверджується розпискою на Договорі позики. Договором позики передбачено строк повернення позики до 12 години ранку 16.12.2016 року. 17.10.2016 року між сторонами також був укладений додатковий договір до договору позики, умовами якого передбачено право позикодавця на отримання процентів, що становлять 4,5 % від суми позики за кожні 30 днів позики. Погашення позики та процентів відбувається у відповідності до графіку розрахунків платежів, що є невід`ємною частиною договору позики. 16.12.2016 року між сторонами був укладений Додатковий договір до Договору позики, відповідно до якого [PERSON] зобов`язувався повернути борг до 12 години ранку 17.03.2017 року. В забезпечення договору позики 17.10.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки, за умовами якого [PERSON] виступила поручителем та зобов`язалась в повному обсязі відповідати по зобов`язаннях [PERSON] , що випливають з договору позики від 17.10.2016 року. Проте [PERSON] не здійснював вчасно встановлені Договором позики платежі щодо погашення позики і процентів, відповідно до графіка розрахунків. Відповідачам неодноразово вручались та надсилались претензії щодо неналежного виконання зобов`язання. В зв`язку з неналежним виконанням відповідачами взятих на себе зобов`язань [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом про стягнення боргу, а саме стягнення основної суми боргу, відсотків за користування позикою та інфляційних збитків. Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 18.09.2018 року позов задоволено. Постановою Київського апеляційного суду від 25.09.2019 року частково задоволено апеляційну скаргу [PERSON] , заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18.09.2018 року скасовано та прийнято постанову, якою позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу задоволено частково та стягнуто солідарно зі [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] борг у розмірі 2 053 805,63 грн. При цьому, даний борг складається виключно з основної суми заборгованості, без урахування неустойки, штрафу та 3 % річних від простроченої суми. Викладені вище обставини встановлені постановою Київського апеляційного суду від 25.09.2019 року, а тому відповідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України не потребують доказування. Також наведеною вище постановою Київського апеляційного суду від 25.09.2019 року встановлено, що із 2 193 629,00 грн. боргу [PERSON] сплачено лише 139 823,37 грн., а саме: 111 658, 97 грн. сплачено 18.03.2017 року та 28 164,40 грн. сплачено 31.10.2018 року. Відповідно до п 4 Договору позики від 17.10.2016 року у разі несвоєчасного виконання зобов`язання позичальник зобов`язується сплатити позикодавцеві неустойку в розмірі 2 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За таких умов відповідачі зобов`язані сплатити неустойку в розмірі 39 317 493,82 грн. та 3 % річних від простроченої суми - 161 578,74 грн. Проте відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 268 ЦК України позовна давність в один рік застосовується про стягнення неустойки. За таких умов позивач зазначає, що з відповідачів підлягає стягненню неустойка в межах строків позовної давності, тобто 15 039 490,09 грн. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідачів неустойку в розмірі 15 039 490, 90 грн., 3% річних від простроченої суми, що становить 161 578, 74 грн. та штраф в розмірі 1 026 902, 82 грн. та судові витрати. 18.12.2019 року до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики від 17.10.2016 року. Позовні вимоги мотивовані тим, що договір позики від 17.10.2016 року є недійсним правочином, оскільки відповідачем за зустрічним позовом недодержано вимог, які встановлені ст. 203, 215 ЦК України, з наступних підстав. [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом про стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] суми боргу за договором позики від 17.10.2016 року, а саме: неустойки в сумі 15 039 490,09 грн., 3 % річних в сумі 161 578,74 грн., штрафу в сумі 1 026 902,82 грн., а всього боргу в сумі 16 227 971,65 грн. та понесених [PERSON] судових витрат. Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачами за первісним позовом умов укладеного між сторонами договору позики від 17.10.2016 року. Так, 17.10.2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір позики на суму 2 193 629, 00 грн., що еквівалентно 85 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ на день укладання договору позики. Строк повернення позики за Договором встановлений до дванадцятої години ранку 16.12.2016 року. Зазначену суму позики, а саме 85 000,00 доларів США [PERSON] отримав в повному обсязі в день підписання Договору позики. Факт отримання суми позики в зазначеній сумі та в валюті - доларах США підтверджується особистою розпискою [PERSON] , яка виконана останнім 17.10.2016 року на Графіку розрахунків, що є Додатком №1 до Додаткового договору позики до Договору позики від 17.10.2016 року, оригінал якого знаходиться у [PERSON] . В забезпечення виконання зобов`язань за Договором позики від 17.10.2016 року між [PERSON] та [PERSON] 17.10.2016 року були укладені Договір поруки, укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , згідно якого [PERSON] виступила поручителем по зобов`язанням свого чоловіка [PERSON] за Договором позики від 17.10.2016 року в повному обсязі, та Договір іпотеки, укладений між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] , який був посвідчений 17.10.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванченко О.Л., за реєстровим номером 1408, за яким відповідачі (майнові поручителі) передали в іпотеку об`єкт житлової нерухомості (чотирикімнатну квартиру) загальною площею 151,8 кв. м., житловою площею 57,4 кв. м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира належить [PERSON] та [PERSON] (Іпотекодавцям) в рівних частках (по 1/2 частці кожному) на підставі Договору купівлі-продажу та право власності на неї зареєстровано за Іпотекодавцями в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14.03.2016 року Державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіной Л.Д., номер запису про право власності:13682570, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 874117232000. 16.12.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Додатковий договір до Договору позики та Додаток до Додаткового договору до Договору позики, згідно яких було внесено зміни до Договору позики від 17.10.2016 року в частині строку дії договору та розміру процентів за позикою, а саме: встановлено новий строк дії Договору позики - 17.03.2017 року, та новий розмір процентів з 17.12.2016 року до 17.03.2017 року на рівні 5,0 (п`ять) відсотків від суми позики за кожні 30 днів позики. На виконання умов Договору позики [PERSON] належним чином виконав прийняті на себе зобов`язання щодо сплати процентів в розмірі і строки, встановлені Договором позики, за період з дня отримання позики, тобто з 17.10.2016 року до дня закінчення терміну дії Договору позики, тобто до 17.03.2017 року, у зв`язку з чим сплатив на користь Позивача суму процентів в розмірі 20 400,00 доларів США, а саме: 17.10.2016 року за період з 17.10.2016 до 17.11.2016 - 3 825,00 доларів США (4,5% від суми позики); 16.11.2016 року за період з 17.11.2016 до 17.12.2016 - 3 825,00 доларів США (4,5% від суми позики); 16.12.2016 року за період з 17.12.2016 до 17.01.2017 - 4 250,00 доларів США (5,0% від суми позики); 13.01.2017 року за період з 17.01.2017 до 17.02.2017 - 4 250,00 доларів США (5,0% від суми позики); 14.02.2017 року за період з 17.02.2017 до 17.03.2017 - 4 250,00 доларів США (5,0% від суми позики). Також на виконання умов Договору позики [PERSON] частково погасив суму позики та сплатив на користь позивача грошові кошти в рахунок погашення тіла позики, а саме: 18.03.2017 року в сумі 4250 доларів США; 31.10.2018 року в сумі 1000 доларів США. Вищезазначені платежі підтверджуються особистими розписками позивача за первісним позовом, здійсненими [PERSON] власноручно на Графіку розрахунків, що є Додатком № 1 до Додаткового Договору до Договору позики від 17.10.2017 року, оригінал якого знаходиться у [PERSON] . Крім того, позивачі за зустрічним позовом зазначають, що в розрізі змісту Договору позики від 17.10.2016 року вбачається, що [PERSON] надано до укладання [PERSON] правочин, який за своєю правовою природою є кредитним договором, який включає в себе суму наданого кредиту, строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, пеню та посилену відповідальність за неналежне виконання грошового зобов`язання, що відмінне від встановленої чинним законодавством України форми договору позики. Тобто, укладення договору позики лише приховувало справжні правовідносини сторін. Тобто, у разі, якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій та внесення до відповідного реєстру в установленому законом порядку. В інших випадках надання грошових коштів на умовах позики зі сплатою центів не допускається. Як випливає з Договору позики від 17.10.2016 Позикодавцем виступає фізична особа [PERSON] , який діяв від свого імені та в своїх інтересах, а тому останній не мав права на зайняття господарською діяльністю по наданню фінансових послуг без створення фінансової установи - юридичної особи або фізичної особи-підприємця та без відповідного спеціального дозволу (ліцензії). За таких обставин надання позики можна дійти обгрунтованого висновку про те, що позивачем за первісним позовом проводиться систематична безліцензійна господарська діяльність з надання фінансових послуг з метою отримання прибутку без створення фінансової установи - юридичної особи або фізичної особи-підприємця та без відповідного спеціального дозволу (ліцензії). Таким чином, позивачі за зустрічним позовом Договір позики від 17.10.2016 є договором кредиту (фінансового кредиту), а правочин який сторони вчинили є недійсним (оспорюваний правочин), що суперечить законодавству і тому на підставі ст. 203, 215 ЦК України повинен бути визнаний судом недійсним. 18.12.2019 року від відповідача за первісним позовом [PERSON] до суду надійшов Відзив на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач вказує про те, що ознайомившись із матеріалами справи та позовною заявою від 22.10.2019 року, відповідач зазначає, що позивач, зловживаючи своїми процесуальними правами, ввів суд в оману щодо фактичних обставин справи, зазначивши в позовній заяві, що ним не подано іншого позову до тих самих відповідачів з тим самим позовом та з тих саме підстав та що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу є необгрунтованими, безпідставними, непідкріпленими належними доказами, позовні вимоги виходять за рамки прав позивача, у зв`язку з чим є такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, 17.10.2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір позики на суму 2 193 629, 00 грн., що еквівалентно 85 000,00 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день укладання договору позики. Строк повернення позики за Договором встановлений до дванадцятої години ранку 16.12.2016 року. Зазначену суму позики, а саме 85 000,00 доларів США [PERSON] отримав в повному обсязі в день підписання Договору позики. Факт отримання суми позики в зазначеній сумі та в валюті - доларах США підтверджується особистою розпискою [PERSON] , яка виконана останнім 17.10.2016 року на Графіку розрахунків, що є Додатком № 1 до Додаткового договору позики до Договору позики від 17.10.2016р., оригінал якого знаходиться у [PERSON] . В забезпечення виконання зобов`язань за Договором позики від 17.10.2016 року між [PERSON] та [PERSON] 17.10.2016 року були укладені Договір поруки, укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , згідно якого [PERSON] виступила поручителем по зобов`язанням свого чоловіка [PERSON] за Договором позики від 17.10.2016 року в повному обсязі, та Договір іпотеки, укладений між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] , який був посвідчений 17.10.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванченко О.Л., за реєстровим номером 1408, за яким відповідачі (майнові поручителі) передали в іпотеку об`єкт житлової нерухомості (чотирикімнатну квартиру) загальною площею 151,8 кв. м., житловою площею 57,4 кв. м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира належить [PERSON] та [PERSON] (Іпотекодавцям) в рівних частках (по 1/2 частці кожному) на підставі Договору купівлі-продажу та право власності на неї зареєстровано за Іпотекодавцями в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14.03.2016 року Державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіной Л.Д., номер запису про право власності:13682570, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 874117232000. 16.12.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Додатковий договір до Договору позики та Додаток до Додаткового договору до Договору позики, згідно яких було внесено зміни до Договору позики від 17.10.2016 року в частині строку дії договору та розміру процентів за позикою, а саме: встановлено новий строк дії Договору позики - 17.03.2017 року, та новий розмір процентів з 17.12.2016 року до 17.03.2017 року на рівні 5,0 (п`ять) відсотків від суми позики за кожні 30 днів позики. На виконання умов Договору позики [PERSON] належним чином виконав прийняті на себе зобов`язання щодо сплати процентів в розмірі і строки встановлені Договором позики, за період з дня отримання позики, тобто з 17.10.2016 року до дня закінчення терміну дії Договору позики, тобто до 17.03.2017 року, у зв`язку з чим сплатив на користь Позивача суму процентів в розмірі 20 400,00 доларів США, а саме: 17.10.2016 року за період з 17.10.2016 до 17.11.2016 - 3 825,00 доларів США (4,5% від суми позики); 16.11.2016 року за період з 17.11.2016 до 17.12.2016 - 3 825,00 доларів США (4,5% від суми позики); 16.12.2016 року за період з 17.12.2016 до 17.01.2017 - 4 250,00 доларів США (5,0% від суми позики); 13.01.2017 року за період з 17.01.2017 до 17.02.2017 - 4 250,00 доларів США (5,0% від суми позики); 14.02.2017 року за період з 17.02.2017 до 17.03.2017 - 4 250,00 доларів США (5,0% від суми позики). Також, на виконання умов Договору позики [PERSON] частково погасив суму позики та сплатив на користь позивача грошові кошти в рахунок погашення тіла позики, а саме: 18.03.2017 року в сумі 4250 доларів США; 31.10.2018 року в сумі 1000 доларів США. Вищезазначені платежі підтверджуються особистими розписками позивача за первісним позовом, здійсненими [PERSON] власноручно на Графіку розрахунків, що є Додатком № 1 до таткового Договору до Договору позики від 17.10.2017 року, оригінал якого знаходиться у [PERSON] . Крім того, 13.12.2017 року позивач подав до Деснянського районного суду м. Києва позовну заяву про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] суми боргу станом на 13.12.2017 року у розмірі 15 240 477,79 грн., з них: борг по тілу кредиту - 2 193 629,00 грн., борг по відсоткам - 12 869 164,83 грн., інфляційні збитки - 177 683,96 грн. 18.09.2018 року Деснянським районним судом м. Києва було винесено заочне рішення в справі №754/16773/17, яким позовні вимоги [PERSON] були задоволені та вирішено стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] суму боргу в розмірі 28 652 911,53 грн.. з врахуванням боргу за тілом позики, сум боргу за відсотками за користування позикою, пені (неустойки у розмірі два відсотки на день на суму боргу), штрафних санкцій та суми інфляційних витрат. 02.05.2019 року Деснянським районним судом м. Києва була винесена ухвала, якою заява [PERSON] про перегляд заочного рішення по цивільній справі №754/16773/17 за позовом [PERSON] , до [PERSON] .. [PERSON] про стягнення боргу була залишена без розгляду. 25.09.2019 року Київським апеляційним судом м. Києва була прийнята постанова, якою вирішено: апеляційну скаргу [PERSON] задовольнити частково; заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18.09.2018 року скасувати та прийняти постанову, якою позов [PERSON] , до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу задовольнити частково; стягнути солідарно зі [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] борг у сумі 2 053 805, 63 грн.; у задоволенні іншої части позовних вимог відмовити. 27.11.2019 року Верховним судом відкрито касаційне провадження по справі (№ 61-18824ск19); витребувано з Деснянського районного суду м. Києва справу № 754/16773/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу. На даний час по справі № 754/16773/17 триває касаційне провадження. На підставі викладеного відповідач за первісним позовом [PERSON] просить відмовити у задоволенні вимог первісного позову. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 16.01.2020 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики - до розгляду в одному провадженні у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 16.01.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідачів про закриття провадження по справі. 06.02.2020 року від відповідача за зустрічним позовом [PERSON] до суду надійшов Відзив на зустрічний позов. Заперечуючи проти задоволення зустрічного позову, відповідач вказує про те, що позивач в зустрічній позовній заяві невірно застосовує норми матеріального права, зокрема невірно тлумачить закон та не застосовує норми закону, які підлягають застосуванню. Вся аргументація зустрічного позову зводиться до того, що відповідач [PERSON] , є фізичною особою, а тому не мав права без отримання фінансової ліцензії передавати у власність позивачу за зустрічним позовом [PERSON] , грошові кошти на підставі договору позики. Також, позивачі за зустрічним позовом вважають, що Договір позики укладений 17.10.2016 року між ними та [PERSON] є договором кредиту (фінансового кредиту), а не позики і у зв`язку з цим даний правочин є недійсним. Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001 року установлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії та регулює відносини, пов`язані з функціонуванням фінансових ринків та наданням фінансових послуг споживачам. У Законі зазначено, що його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. З аналізу зазначених правових норм убачається, що сфера дії Закону за суб`єктним складом учасників є обмеженою й не поширюється на: по-перше, юридичних осіб, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами; по-друге, фізичних осіб, які не є суб`єктами підприємницької діяльності. Відповідач за своїм правовим статусом не відноситься ні до юридичних осіб, ні до суб`єктів підприємницької діяльності, які відповідно до Закону мають право здійснювати діяльність із надання фінансових послуг на території України, а тому відсутні підстави застосування положень цього Закону до спірних правовідносин. Договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб`єктного складу, так і щодо права на держання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх держання встановлюється договором (частина перша статті 1048 ЦК України). Таким чином, Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб`єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб`єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами статей 1046 -1048 ЦК України. На підставі викладеного, відповідач за зустрічним позовом просить суд відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог. 24.02.2020 року від позивача за зустрічним позовом [PERSON] до суду надійшла Відповідь на відзив за зустрічним позовом, в якій зазначено, що ознайомившись із запереченнями відповідача за зустрічним позовом щодо наведених позивачем за зустрічним позовом обставин та правових підстав зустрічного позову, викладеними відповідачем за зустрічним позовом у своєму відзиві, вважає, що вони є необгрунтованими, безпідставними, непідкріпленими належними доказами, та такими що не підлягають задоволенню. Також [PERSON] зазначає, що відповідач за зустрічним позовом у своєму відзиві надав неправильну оцінку обставин, що зазначені позивачем за зустрічним позовом в зустрічному позові, у з неправильним застосуванням норм матеріального права, та без застосування норм, які підлягають застосуванню. Позивачі за зустрічним позовом вважають, що договір позики від 17.10.2016 року є недійсним та суперечить нормам ЦК України, іншим актам з цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У судовому засіданні позивач за первісним позовом повністю підтримав позовні вимоги первісного позову та просив їх задовольнити, у задоволенні зустрічних позовних вимог просив відмовити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] - проти основного позову заперечував, повністю підтримав зустрічний позов, просив його задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачки, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 17.10.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики на суму 2193 629, 00 грн., що еквівалентно 85000 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату укладання договору. Договором позики передбачено строк повернення позики до дванадцятої години ранку 16.12.2016 року. У договорі міститься розписка [PERSON] про отримання ним 17.10.2016 року позики в сумі 85000 доларів США (а.с. 8-9, т. 1). До договору позики 17.10.2016 року укладено додатковий договір, відповідно до п. 2.1 якого позичальник зобов`язується повернути позику готівкою, що еквівалентно 85000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на день погашення позики, та сплатити проценти у строк до 17.12.2016 року. Відповідно до п. 3.1 Додаткового договору, до договору позики від 17.10.2016 року позикодавець має право на одержання від позичальника процентів, що становлять 4,5 % від суми позики за кожні 30 днів позики. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування позикою за виключенням для отримання грошей та включаючи дату їх повернення (а.с. 10-12, т. 1). 16.12.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено додатковий договір, згідно п. 1.1 якого позичальник зобов`язується повернути позикодавцю зазначений у пункті 1 цього договору борг до дванадцятої години ранку 17.03.2017 року (а.с. 15, т. 1). З метою забезпечення виконання зобов`язання за договором позики між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] було укладено договір поруки від 17.10.2016 року (а.с. 17, т. 1). В забезпечення виконання [PERSON] за Договором позики та Додатковим договором до Договору позики між [PERSON] (іпотекодержатель) та [PERSON] , [PERSON] (іпотекодавці) був укладений Договір іпотеки квартири від 17.10.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Іванченко О.Л., реєстровий № 1408 (а.с. 122-125, т. 1). Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18.09.2018 року стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики, укладеним 17.10.2016 року, в розмірі 28652911, 53 грн. (а.с. 144-150, т. 1). Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02.05.2019 року залишено без задоволення заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу (а.с. 151-153, т. 1). Постановою Київського апеляційного суду від 25.09.2019 року Заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18.09.2018 року скасовано та прийнято постанову, якою позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу задовольнити частково. Стягнуто солідарно зі [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] борг у розмірі 2053805, 63 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (а.с. 154-163, т. 1). Постановою Старшого державного виконавця Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Гудзь Р.В. від 28.10.2019 року відкрито виконавче провадження № 60414866 відносно боржника [PERSON] про солідарне стягнення із [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] боргу у розмірі 2053805, 63 грн. (а.с. 174-175, т. 1). Постановою державного виконавця Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Федорченком Р.А. від 31.10.2019 року відкрито виконавче провадження № 60415083 відносно боржника [PERSON] про солідарне стягнення із [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] боргу у розмірі 2053805, 63 грн. (а.с. 176, т. 1). Постановою Верховного суду від 23.07.2020 року Постанову Київського апеляційного суду від 25.09.2019 року залишено без змін. Згідно із ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі , визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковий до виконання сторонами. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати боргу за договорами позики відповідач порушує покладені на себе зобов`язання. Згідно з положеннями ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до розрахунку, поданого позивачем, розмір трьох процентів річних від суми боргу становить 161578, 74 грн. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] 3 % річних у розмірі 161578, 74 грн. підлягають задоволенню. Щодо стягнення неустойки та штрафу, то слід зазначити наступне. Згідно чинного законодавства, зокрема ст. 549-550 ЦК України, встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Постановою Київського апеляційного суду від 25.09.2019 встановлено, що строк дії договору позики, укладеного між сторонами, закінчився 17.03.2017 року. Згідно наданого суду розрахунку станом на 17.03.2017 року заборгованість по відсотках дорівнювала 0,00. Тобто, відповідач [PERSON] виплатив [PERSON] визначені договором позики відсотки, що були нараховані за час дії договору позики. Нарахування відсотків після 17.03.2017 року, тобто, після закінчення строку дії договору позики, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому підстави для їх стягнення з відповідачів на користь позивача відсутні. Згідно ч.1, 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду суд зробив висновок про відступлення від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15. Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) відступила від правового висновку Верховного Суду України, що був викладений у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, зазначивши, що після спливу дії договору право кредитора на стягнення процентів за кредитом і пені за процентами припинилося, а тому вимоги про їх стягнення у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду, задоволенню не підлягають. Враховуючи позицію Верховного Суду, висловлену в постанові по справі № 202/4494/16-ц(провадження 14-318цс18) від 31 жовтня 2018 року, суд вважає, що окрім права нараховувати проценти, після спливу визначеного договором строку кредитування, кредитодавець також втрачає право нараховувати обумовлену в договорі неустойку. За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи, що штраф і неустойка є одним видом цивільно-правової відповідальності, а їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, судова колегія вважає, що вимоги банку щодо стягнення з відповідача штрафу також задоволенню не підлягають через їх необґрунтованість. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі за № 6-2003цс15, 11 жовтня 2017 року у справі за № 6-1374цс17. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку про часткову доведеність тих обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог до відповідачів. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] , [PERSON] , то слід зазначити наступне. У своїх зустрічних позовних вимогах [PERSON] , [PERSON] просять визнати недійсним договір позики від 17.10.2016 року, зважаючи на те, що при його укладенні було порушено вимоги діючого законодавства. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог ст. 203 ЦК України, а саме: - зміст правочину не має суперечити чинному законодавству та моральним засадам суспільства; - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину; - вчинення правочину у формі, встановленій законом; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків. Ззгідно з п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення. Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001 року установлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії та регулює відносини, пов`язані з функціонуванням фінансових ринків та наданням фінансових послуг споживачам. У Законі «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» зазначено, що його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. У частинах першій та другій статті 2 Закону, які визначають сферу його дії, вказано, що він регулює відносини, які виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з надання фінансових послуг. Фінансові установи в Україні діють відповідно до цього Закону з урахуванням норм законів України, які встановлюють особливості їх діяльності. Згідно п. 7 ст. 1 Закону наведено вичерпний перелік суб`єктів, на яких поширюється дія цього Закону. Це учасники ринків фінансових послуг, до яких відносяться юридичні особи та фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, які відповідно до закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України та споживачі таких послуг. При цьому Закон розповсюджує свою дію на всіх юридичних осіб, а лише на тих, які є професійними учасниками ринку фінансових послуг. Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону вказано, що можливість і порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Перелік видів фінансових послуг міститься в статті 4 Закону, до яких, зокрема, належать надання коштів у позику та надання поручительства. З аналізу зазначених правових норм убачається, що сфера дії Закону за суб`єктним складом учасників є обмеженою й не поширюється на: по-перше, юридичних осіб, які за правовим статусом не є фінансовими установами; по-друге, фізичних осіб, які не є суб`єктами підприємницької діяльності. Відповідач за зустрічним позовом за своїм правовим статусом не відноситься ні до юридичних осіб, ні до суб`єктів підприємницької діяльності, які відповідно до Закону мають право здійснювати діяльність із надання фінансових послуг на території України, а тому відсутні підстави застосування положень цього Закону до спірних правовідносин. Договір позики, як загальна договірна конструкція, є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб`єктного складу, так і щодо права на держання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх держання встановлюється договором (частина перша статті 1048 ЦК України). Таким чином, Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб`єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб`єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами статей 1046 -1048 ЦК України. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Крім того, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (стаття 215 ЦК України). Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній у справі №6-95цс13, виходячи з того, що відповідно до статті Цивільного кодексу України та статті 3 Цивільного процесуального кодексу України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити, чи дійсно порушуються права сторони та у чому саме полягає порушення цих прав. Позивачами за зустрічним позовом не надано суду належних та допустимих доказів порушення відповідачем їх законних прав та інтересів. Аналізуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що правових підстав для визнання оспорюваного договору позики недійсними немає. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачами за зустрічним позовом не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для визнання оспорюваного договору недійсними. Згідно із ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі по 807, 89 грн., відповідно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial