Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-05 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] у якому просить: визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22 грудня 20000 року, виданого державним нотаріусом Першої львівської державної нотаріальної контори Сулимою Н. Б. після смерті [PERSON] - в частині визнання [PERSON] спадкоємцем Ѕ частини зазначеного у заповіті від 23 березня 19999 року майна [PERSON] ; визнати за позивачем право власності на Ѕ спадкового майна [PERSON] , зазначеного в заповіті від 23.03.1999, а саме, щодо Ѕ частини житлового будинку разом із відповідною частиною належних до нього господарських будівель, що знаходяться у [ADDRESS] . В обґрунтування позову покликається на те, що його батькам, після розірвання шлюбу, належав на праві спільної часткової власності по Ѕ будинок [ADDRESS] . Після смерті матері (дата смерті [INFO] ) її частину успадкували за заповітом сторони у справі по ј. Попри те, з часу смерті матері у частині будинку, що належала їй ніхто окрім позивача із сім`єю не проживав, відповідач будинку не будував, комунальні послуги не оплачує, житлом не цікавиться та його особистих речей у будинку немає. Вважає, що видача свідоцтва про право на спадщину за заповітом видано відповідачу з порушенням норм законодавства, яке було чинним у той час. Відповідач фактично спадщину не прийняв, оскільки не проживав із спадкодавцем. Особисто заяви про прийняття спадщина до нотаріуса не подавав, а лише через свого представника після спливу шестимісячного строку з дня смерті спадкодавця, що не відповідало вимогам законодавства. Оскільки, відповідач фактично спадщину не прийняв після смерті спадкодавця, а тому частка майна померлої матері, яке не успадкована позивачем по заповіту, належить останньому за законом, як сину ( спадкоємцеві першої черги). У зв`язку із цим, просить визнати право власності на неприйняту спадщину відповідачем за позивачем, оскільки фактично вступив у володіння спадковим майном і відповідно прийняв спадщину після смерті матері. У відповідності до ст. ст. 548, 549, 554 ЦК 1963 просить позов задовольнити повністю. Відповідачем не подано відзив, який би містив заперечення на позов. 03 січня 2019 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі. Призначено підготовче засідання. 19 лютого 2019 року ухвалою суду витребувано матеріали спадкової справи після смерті [PERSON] , які в подальшому надійшли до суду. 06 травня 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 12 серпня 2019 року на адресу суду від третьої особи надійшла заява про розгляд справи у відсутності їх представника. У судовому засіданні в вступному слові сторона позивача підтримала позов повністю та просить такий задовольнити з підстав викладених у заяві по суті. Відповідач повторно у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце судового засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив на позовну заяву, а відтак, враховуючи що сторона позивача не заперечує проти заочного вирішення справи, суд постановив ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про заочний розгляд справи з дотриманням вимог, встановлених ст.281 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Суд установив, [INFO] померла [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про смерть від 20.08.1999 серії [NUMBER] . [PERSON] , є сином померлої, [PERSON] , внук померлої, що підтверджено матеріалами спадкової справи № 261 / арк. спр. 32-47/. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на спадкове майно за заповітом від 23.03.1999, яка складалось, зокрема із Ѕ частини будинку [ADDRESS] та спадкоємцями зазначеного у заповіті майна у рівних частках є [PERSON] та [PERSON] та яким видано свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 22.12.2000 /арк. спр. 44/. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР. Згідно з ст. 525 ЦК УРСР спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Таким чином, часом відкриття спадщини є день смерті [PERSON] , а саме [INFO] , а тому до спірних правовідносин, які виникли між сторонами застосовується законодавство, що діяло на той час, зокрема Цивільний кодекс УРСР. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. На час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, які передбачені ст. 549 цього Кодексу та визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Із цього приводу суд повертається до аргументів позивача, який посилається на неприйняття спадщини відповідачем через подання заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину після закінчення шестимісячного строку та не спадкоємцем особисто, яка жодним чином не свідчить про вчинення необхідних дій у відповідності до вказаної статті, адже така заява стоється видачі свідоцтва. Разом із тим, суд установив із заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.10.2000, факт прийняття спадщини особою спадкоємця стверджується представленням правовстановлюючих документів на житловий будинок, заповіту / арк. спр. 37/, які подані з метою виконання п. п. 115, 116 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України № 18/5 від 14.06.1994 (далі Інструкція). Порядок видачі свідоцтва про право на спадщину регулювалось нормами ст. 560 ЦК УРСР, відповідно до якої спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Тобто, отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину є правом, а не обов`язком спадкоємця, а тому відповідач скористався своїм правом та звернувся із відповідною заявою до нотаріальної контори. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 561 цього Кодексу свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Із матеріалів спадкові справи убачається, що від імені відповідача заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину було подано до нотаріальної контори Кіх Ганною Ільківною 02 жовтня 2000 року відповідно до довіреності виданої на її ім`я [PERSON] . Справжність підпису заявника перевірено державним нотаріусом та така дія вчинена з дотримання п. 12 Інструкції (при посвідченні угод і вчиненні деяких інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством України (наприклад, при засвідченні справжності підпису на документі), нотаріус перевіряє справжність підписів учасників угод та інших осіб, які звернулись за вчиненням нотаріальної дії). Відтак, суд не знайшов порушення у вчиненні нотаріальної дії із сторони державного нотаріуса при прийнятті заява про видачу свідоцтва від [PERSON] , адже така була уповноважена на подання такої від імені спадкоємця [PERSON] відповідно до вказаної довіреності / арк. спр. 41, зворотня сторона). Разом із тим, правової норми, як б регулювала визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, не існувало на момент виникнення спірних правовідносин, зокрема у положеннях ЦК УРСР. Відповідно до ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ст. 12 цього Кодексу що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин суд прийшов висновку, що позивачем у відповідності до норм ст. ст. 76-81 ЦПК України не доведено існування наведених аргументів у позовній заяві щодо визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, адже такі спростовані встановленими обставинними у межах розгляду цієї справи. Щодо частини позовної вимоги про визнання права власності на частину майна відповідача, успадкованого після смерті [PERSON] , суд прийшов наступного, що оскільки в основній позовній вимозі відмовлено повністю, а відтак відсутні підстави для задоволення похідної вимоги. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу наданого позивачами окремо, а також в їх сукупності, суд прийшов висновку, що обставини, на які посилаються позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, а тому суд прийшов переконання, що у позові необхідно відмовити повністю. Щодо заяви позивача про поновлення строку звернення до суду із даним позовом, оскільки дізнався про порушення про оформленні свідоцтво лише у 2018 року при ознайомленні із матеріалами спадкової справи, адже хворіє та є інвалідом ІІ групи, суд прийшов наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ст.257 ЦК України до спірних вимог застосовується загальний строк позовної давності - три роки. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.1, 5 ст.261 ЦК України). Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, повертаючись до матеріалів справи, яка розглядається суд відмічає, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22.12.2000 видано [PERSON] та [PERSON] , що підтверджено матеріалами спадкової справи та оскаржуваним свідоцтвом про право на спадщину за заповітом / арк. спр. 44/. Отже, оскільки порушення прав позивача не знайшло свого підтвердження у суді, а тому суд критично оцінює аргументи позивача з цього питання та не приймає їх уваги, адже відсутні підстави для застосування строку позовної давності У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У відповідності до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову до суду, оскільки є інвалідом ІІ групи. Таким чином, судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed