Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням житловим будинком №199 по вул. Карла Лібкнехта м. Токмака Запорізької області. \~ \~ \~ \~В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником житлового будинку №199 по вул. Карла Лібкнехта м. Токмака Запорізької області. У будинку зареєстровані також і відповідачі. Проте, відповідачі у будинку не проживають з 2013 року. За відсутності відповідачів виникають проблеми з надмірним нарахуванням комунальних послуг. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 31.08.2018 року до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучена Служба у справах дітей виконавчого комітету Токмацької міської ради, оскільки відповідач [PERSON] є малолітньою особою, а спір стосується її житлового права. \~ \~ \~ \~Позивач у судове засідання не з'явились, надала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала, проти ухвалення заочного рішення в справі не заперечує. \~ \~ \~ \~Відповідачі у судове засідання 27.09.2018 року та 17.10.2018 року не з'явились, були повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки не повідомили, відзив на позов не надали. \~ \~ \~ \~Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору у судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі та пояснення на позов. \~ \~ \~ \~У зв'язку з тим, що особи, які беруть участь у справі в судове засідання не зявились, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. \~ \~ \~ \~Суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ч.4 ст.223 ЦПК України. \~ \~ \~ \~Дослідивши письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. \~ \~ \~ \~Позивач є власником житлового будинку №199 по вул. Карла Лібкнехта м. Токмака Запорізької області, що підтверджується договором купівлі-продажу від 16.07.2003 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22.10.2003 року, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.08.2018 року. \~ \~ \~ \~Відповідно до довідки про склад сімї від 26.06.2018 року у житловому будинку №199 по вул. Карла Лібкнехта м. Токмака Запорізької області проживають: позивач [PERSON], її чоловік [PERSON], син [PERSON], донька [PERSON], та відповідачі племінниця [PERSON] та онучка [PERSON] Відповідачі не проживають у житловому будинку з 2013 року та не знялись з реєстраційного обліку за адресою житла, що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання особи. Зазначена обставина впливає на те, що позивач змушена нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг та не може розпоряджатися належним їй майном у повному обсязі. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конституцією України (ст.41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до положень ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сімї права користування помешканням. Суд встановив, що відповідачі, як є членами сім'ї позивача, відсутні за адресою житлового будинку понад 1 рік. Зазначена обставина є підставою для визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В цей же час, суд встановив, що відповідач [PERSON], [INFO] є малолітньою особою. Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. Відповідно до частин 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до висновку органу опіки та піклування від 16 жовтня 2018 року вимога про визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням суперечить інтересам дитини. Відповідно до ч.4-6 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обовязковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Наданий суду висновок органу опіки та піклування не порушує права малолітньої [PERSON], є обґрунтованим, а тому суд погоджується з ним. Згідно з ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано доказів наявності у малолітньої дитини [PERSON] у володінні або користуванні іншого житла. Оцінивши всі докази по справі, суд приходить до висновку, що визнання малолітньої дитини такою, що втратила право користування спірним будинком, призведе до порушення права дитини на житло. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги у цій частині не обґрунтовані та не підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача [PERSON] необхідно стягнути на користь позивача сплачений нею судовий збір у сумі 704,80 гривень, а судовий збір за вимогу, у задоволенні якої відмовлено, покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial