Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-28 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до суду з позовом, якій неодноразово уточнював, та відповідно до останньої редакції позовних вимог позивач просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на квартиру [ADDRESS] визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] витребувати від [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON], скасувати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, зареєстроване на [PERSON]. [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою, відповідно до якої просила визнати нікчемним заповіт [PERSON] складений на користь [PERSON] 04.07.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Філімоновою Г. В. та визнати [PERSON], діючу в інтересах неповнолітньої [PERSON], добросовісним набувачем квартири [ADDRESS] придбаної на підставі договору купівлі-продажу від 16.12.2013 року. У судовому засіданні представник позивача первинний позов підтримала, просила суд його задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Щодо задоволення зустрічних позовних вимог заперечувала у повному обсязі, посилаючись на їх необгрутнованість, виклавши письмові заперечення. Представники відповідачів у судовому засіданні заперечували щодо задоволення позовних вимог, присили у позові відмовити у повному обсязі, при цьому підтримали зустрічний позов, який просили задовольнити у повному обсязі. Від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Пучкової Ірини Анатоліївни, надійшла заява, відповідно до якої вона позовні вимоги не визнає та просить розглядати справу за її відсутності. Представники Державної реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції в Одеській області, Служби у справах дітей Одеської міської ради, Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради до судового засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлялись, причини неявки суду не повідомили. Заслухавши представників сторін та дослідивши матеріали справи суд встановив наступне. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК). 16 грудня 2013 року [PERSON] за договором купівлі-продажу придбала квартиру [ADDRESS]. 16 жовтня 2014 року [PERSON] подарувала вказану квартиру своєї доньки - [PERSON], [INFO], уклавши з нею договір дарування. З матеріалів справи вбачається, що до укладання договору купівлі-продажу від 16.12.2013р. власником спірної квартири була [PERSON]. Державна реєстрація права власності на квартиру за [PERSON] була проведена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20 листопада 2013 року на підставі спадкового договору від 22.05.2013р. після смерті [PERSON]. За змістом ст. 1302 Цивільного кодексу України України моментом набуття права власності набувачем за спадковим договором є смерть відчужувача. До смерті відчужувача набувач не має права відчужувати це майно. Отже право власності на квартиру [PERSON] зареєструвала у встановленому законом порядку. Право власності [PERSON] не було припинено, скасоване або визнано недійсним в судовому порядку, тобто є беззаперечним. Згідно ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України, який означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом за умови попереднього та повного відшкодування вартості об'єктів права власності, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Аналіз чинного законодавства та фактичні обставини справи дають суду підстави дійти до висновку, що [PERSON] правомірно, на законних підставах набула право власності на квартиру, отримала правовстановлюючі документи, а разом з цим й право на відчуження квартири. Позивач стверджує, що він є спадкоємцем та власником спірної квартири на підставі заповіту від 04 липня 2013 року, складеному на його користь [PERSON], яка померла [INFO] З матеріалів справи вбачається, що ще до складання заповіту [PERSON] уклала з [PERSON] спадковий договір, за умовами якого квартира [ADDRESS] після смерті [PERSON] переходить у власність [PERSON] За змістом статті 1307 Цивільного кодексу України заповіт, який відчужувач склав щодо майна, вказаного у спадковому договорі, є нікчемним. Заповіт, яким охоплено усе майно, призначене набувачеві за спадковим договором, визнається нікчемним незалежно від часу його складання - до або після укладення спадкового договору, тобто майно, яке є предметом спадкового договору, не включається до складу спадщини і не може бути предметом заповіту. Отже згідно статті 1307 ЦК України заповіт від 04.07.2013р. є нікчемним і не породжує у спадкоємця майнових прав. В тексті заповіту, на якій посилається позивач, вказано, що нотаріусом роз'яснено заповідачу зміст статті 1307 ЦК України. Суд також звертає увагу на те, що позивачем вибрано спосіб захисту з використанням правового механізму, встановленого ст.ст. 387, 388 ЦК України, відповідно до яких право витребування майна із чужого незаконного володіння належить лише власнику цього майна. Втім, [PERSON] не зареєстрував право власності відповідно до вимог ст. 1299 ЦК України, яка прямо встановлює: - якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати свідоцтво на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. В силу приписів ст. 1299 ЦК України у [PERSON] не виникло право власності на квартиру, а відтак він не є і ніколи не був власником квартири, тому на нього не поширюються положення ст.ст. 387, 388 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. У звязку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину. Положення частини першої статті 216 ЦК України не можуть застосовуватись як підстави позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Разом з тим відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, зокрема від добросовісного набувача, шляхом подання віндикаційного позову, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Таким чином, положення статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, і було відчужене третій особі за умови, що між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Одночасне пред'явлення віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (позову власника, позбавленого володіння майном, про витребування майна від його володільця) та негаторного позову про визнання правочину недійсним із застосування реституції (позову про захист права від порушень, не повязаних з позбавлення володіння), тобто одночасне застосування статей 216 і 338 ЦК України, є помилковим, оскільки віндикаційний і негаторний позови вважаються взаємовиключними. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 640/10207/15-ц. Саме з цих підстав позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. Разом з цим згідно п. 2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У пункті 29 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. за № 9 вказано, що в силу частини другої статті 215 ЦК норми закону щодо підстав нікчемності правочинів є імперативними, тобто в даних правовідносинах застосування статті 1307 ЦК України для суду є обов'язковим. Заповіт від 04.07.2013р., складений на користь [PERSON], в силу статті 1307 ЦК України є нікчемним і не породжує у спадкоємця майнових прав, тому зустрічні позовні вимоги [PERSON] про визнання заповіту нікчемним підлягають задоволенню. Враховуючи, що між сторонами існує спір з даного приводу, визнання недійсним такого заповіту судом не вимагається з огляду на те, що він є недійсним в силу закону. В той же час, встановлення нікчемності заповіту рішенням суду необхідно для захисту прав власника - відповідача. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: approved