Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розподіл майна подружжя. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 17.10.1998 року він перебував з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 30.03.2017 року. За час шлюбу за спільні кошти подружжя ними було придбано автомобіль «КІА RIO», д.н.з. [NUMBER] , 2013 року випуску. Як зазначає позивач, спірний автомобіль перебуває у володінні та користуванні відповідача, яка не погоджується на сплату грошової компенсації за частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль, а тому він змушений звернутись до суду з даним позовом. Посилаючись на викладені обставини, позивач в порядку поділу майна просить визнати вказаний автомобіль об`єктом спільної сумісної власності подружжя, залишити його у власності відповідача, зобов`язавши її сплатити на його користь компенсацію за Ѕ частину автомобіля в розмірі 130 200, 00 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 07.11.2018 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 18.02.2019 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. Вимоги зустрічного позову відповідач мотивує тим, що спірний автомобіль не може бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя, оскільки він був придбаний виключно за кошти, подаровані їй братом [PERSON] , а не за спільні з позивачем кошти, оскільки вони не мали достатньо доходу, щоб самостійно придбати такий автомобіль. Відтак, відповідач вважає, що автомобіль належить їй на праві особистої приватної власності, а тому просить задовольнити її вимоги. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 20.02.2019 року вжито заходів забезпечення позову шляхом заборони відчуження у будь-який спосіб автомобіля «KIA RIO», 2013 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , що належить [PERSON] . Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 11.06.2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та уточнили п.2 позовних вимог, виключивши вимогу про залишення автомобіля у власності [PERSON] . Проти задоволення зустрічного позову заперечували, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним. Відповідач та її представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечували та просили відмовити в його задоволенні, а також просили про задоволенні вимог зустрічного позову. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] та відмову в задоволенні зустрічного позову з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.10.1998 року. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, в період шлюбу сторонами було набуто автомобіль «КІА RIO», д.н.з. [NUMBER] , 2013 року випуску, який було зареєстровано на ім`я відповідача. Під час судового розгляду також було встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу № 8041/2018/1083091 від 30.08.2018 року відповідач продала спірний автомобіль [PERSON] за 40 000,00 грн. Позивач просить задовольнити його уточнені позовні вимоги та відмовити в задоволенні зустрічного позову, вказуючи на те, що спірний автомобіль було придбано під час шлюбу за спільні кошти подружжя, а тому є їх спільною власністю. Відповідач проти позову заперечувала та просила задовольнити її вимоги, вказуючи на те, що спірний автомобіль придбаний за кошти, отримані нею від її брата, а не за спільні кошти подружжя, а тому спірний автомобіль є її особистою власністю. Суд вважає, що доводи позивача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, в той час, як відповідачем її твердження не доведені належним чином, з огляду на наступне. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Положення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007 року № 11, визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. За правилом статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція є сталою, та висловлена Верховним Судом, зокрема, у Постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, Постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, Постанові Верховного Суду від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 686/15607/15-ц та Постанові від 17 січня 2020 року у справі № 523/9268/15-ц. Підстав відступити від зазначених висновків не встановлено. Отже, указаною правовою нормою права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України, має довести протилежне, тобто спростувати матеріально-правову презумпцію. Як вбачається із матеріалів справи, спірний автомобіль був придбаний відповідачем в період перебування у шлюбі з позивачем, відтак, він підлягає поділу в загальному порядку. Належних доказів в спростування наведеного та доказів в підтвердження того, що спірне майно придбано за особисті кошти відповідача чи за кошти інших осіб суду не надано, не містять таких доказів й матеріали справи. Так, посилаючись на те, що спірний автомобіль був придбаний за особисті кошти її брата, відповідач зазначає, що вона та позивач не мали достатньо доходу для такого придбання, в той час, як її брат надавав особисто їй матеріальну допомогу, в тому числі і шляхом переводу коштів на її рахунок. Однак, суд не може прийняти до уваги вказані вище обставини як доказ того, що спірний автомобіль був придбаний за особисті кошти відповідача чи інших осіб, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів цього (відсутні банківські рахунки, довідки про доходи тощо). До показів свідків [PERSON] (брат відповідача), [PERSON] (колишня невістка), [PERSON] (подруга відповідача) суд ставиться критично, оскільки дані свідки є близькими відповідачу особами, а тому є зацікавленими в результаті розгляду справи. Крім того, їх свідчення не підкріплені жодними фактичними доказами, а тому підстав для задоволення вимог зустрічного позову та відмови у задоволенні первісних вимог не дають. Також, частиною першою та другою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частина четверта та п`ята статті 71 СК України). Системне тлумачення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України дає підстави дійти висновку, що згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача у цій справі) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача у цій справі) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого у відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду. Відповідно до частини другої та третьої статті 372 ЦК України, у разі поділу майна, яке є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За загальним правилом при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив судам, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відтак, враховуючи факт відчуження відповідачем вищевказаного автомобіля одноособово, без згоди позивача, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з неї на користь позивача Ѕ частини вартості цього автомобіля, виходячи з його оцінки, вказаній у договорі купівлі-продажу від 30.08.2018 року - 40 000,00 грн. Інших доказів щодо дійсної ринкової вартості цього автомобіля на момент продажу сторонами не надано та клопотань про призначення експертизи для визначення такої вартості сторонами не заявлялось. Відтак, суд стягує з відповідача на користь позивача Ѕ частину документально підтвердженої вартості автомобіля в розмірі 20 000,00 грн. За правилами статей 2, 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. В той же час, в задоволенні вимог зустрічного позову належить відмовити через їх необґрунтованість та недоведеність. Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн. Судові витрати, понесені відповідачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі ст.ст.60, 63, 70, 71 СК України, ст.ст.355, 356, 357, 368, 372 ЦК України, Постанови ПВСУ № 11 від 21.12.2007 року,

Outcome: partial