Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернувся із позовом до [PERSON] про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. В обґрунтування позовних вимог вказує, що з 14.09.2001 року він з відповідачкою перебував в шлюбі. Від подружнього життя у них народилося двоє дітей: дочка [PERSON] [INFO] та син [PERSON] [INFO]. В 2011 році вони придбали, згідно договору купівлі продажу трикімнатну квартиру за адресою м. Миколаїв, вул.. Грушевського 14/41, Львівської області. На даний час він в казаній квартирі не проживає, оскільки відповідачка створює перешкоди йому у користуванні вказаною квартирою, тому просив визнати за ним право власності на 1/2 частину даної квартири. У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, дали пояснення аналогічні позовній заяві та просили таку задоволити. Проти задоволення зустрічного позову заперечували. У судовому засіданні відповідачка та її представник [PERSON] заперечили щодо задоволення позовних вимог та пояснила, що [PERSON] фактично проживає та є офіційно зареєстрований в квартирі №25 по пр.-ту Грушевського,2 в м. Миколаєві Львівської області, в належній йому на праві особистої власності, оскільки вона була набута ним за рік до одруження. Окрім того, ще задовго до купівлі спірної квартири, ними, як подружжям, за спільні кошти, було придбано нежитлове вбудоване приміщення № XII, загальною площею, 31.5 кв.м., що розташоване на території міськдержземфонду, що знаходиться в м. Миколаїв вул. Мазепи, 21 Львівської області, на підставі договору купівлі-продажу комунального майна, укладеного 12.07.2004 року між Миколаївською районною радою в особі її представника [PERSON] з одного боку та її чоловіком - приватним підприємцем [PERSON] з другого, зареєстрованого Стрийським ДК МБТІ 20.08.2004 року. З моменту купівлі цього приміщення і до сьогодні воно використовується ними як майстерня для ремонту взуття, в якій вони працювали й продовжують працювати і до сьогодні разом із її чоловіком. З приводу цього, в зустрічному позові до [PERSON] просить поділити нежитлове вбудоване приміщення, як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, визнавши за нею право власності на 1/2 ідеальної частини нежитлового вбудованого приміщення № XII, загальною площею, 31,5 кв.м., що розташоване на території міськдержземфонду, що знаходиться в м. Миколаїв вул. Мазепи, 21 Львівської області, а в первісному позові відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи приходить до наступного. Як встановлено в судовому засіданні, сторони з 2001 р. перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого придбали згідно договору купівлі продажу трикімнатну квартиру за адресою м. Миколаїв, вул.. Грушевського 14/41, Львівської області та нежитлове вбудоване приміщення, за адресою м. Миколаїв вул. Мазепи, 21 Львівської області. Згідно зі ст. 60 СК України (чинного з 1 січня 2004 року) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так, у відповідності до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. При цьому статтею 71 СК України визначено, що майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Пленум Верховного Суду України в Постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»зазначив у п.22, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Отже, законодавець визначився, що поділ спільної сумісної власності подружжя здійснюється в натурі. При цьому у п.25 вищезазначеної Постанови зазначено, в разі якщо неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. У звязку з цим вимоги [PERSON] за первісним позовом та вимоги [PERSON] за зустрічним позовом є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Outcome: approved