Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, вимагаючи стягнути з відповідача [PERSON] 5000 гривень у відшкодування моральної шкоди, визнати недостовірною інформацію, розповсюджену відповідачем про те, що позивач є крадієм, а також інформацію, яка надійшла листом до керівника Національного антикорупційного бюро України і зобовязати спростувати недостовірну інформацію шляхом публікації оголошення в газеті «Маловисківські вісті» не пізніше 15 днів з дня набрання рішенням суду законної сили, а також заборонити відповідачеві вчиняти дії, які принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача, що виражається в грубому спілкуванні та розповсюдженні недостовірної інформації щодо позивача, посилаючись на те, що 21 листопада 2014 року під час загальних зборів громадян [PERSON] селищної ради, під час виступу позивача із звітом як директора [PERSON] селищного ринку про наслідки роботи підприємства, відповідач публічно висловив на адресу позивача репліку «Вор, я за базар отвечаю» у формі грубого спілкування. Крім того, позивач зазначив, що відповідач [PERSON] надіслав листа керівникові Національного антикорупційного бюро України, у якому назвав позивача злодієм і обвинуватив в крадіжках на протязі багатьох років. Позивач стверджує, що відповідач своїми діями опорочив честь, гідність і ділову репутацію позивач та спричинив моральну шкоду. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав предявлений позов і показав, що на підприємстві проводились перевірки податковою інспекцією, санепідемстанцією, ветеринарною службою і порушень на даний час не було виявлено. Представник позивача позов підтримала, посилаючись на обставини, які вищевикладені в позовній заяві. Свідок [PERSON] суду показав, що тривалий час знає позивача та відповідача по справі. Деякий час [PERSON] був депутатом [PERSON] селищної ради, неодноразово приймав участь у виробничих нарадах і як депутат на сесіях. Відповідач неодноразово висловлював наклепницькі вислови на адресу позивача [PERSON], що спонукало до проведення перевірок. Свідок зазначив, що працює на посаді [PERSON] селищного голови і неодноразово проводив перевірки фактів, які висловлював [PERSON]. Результати перевірки не дали підстав стверджувати про те, що обвинувачення [PERSON] були правдивими. На протязі не одного року під час громадських слухань та інших масових заходів відповідач дозволяв собі в нетактовній та некоректній формі говорити на адресу позивача образливі для нього речі без будь-якого на те підтвердження. Крім позивача, [PERSON] дозволяв собі висловлювати образи і підозри на адресу і інших мешканців селища. 21 листопада 2014 року під час проведення загальних зборів мешканців селища Смоліне відповідач [PERSON] публічно на весь зал кричав, що [PERSON] «вор». Свідок [PERSON] суду показала, що 21 листопада 2014 року відбулися звітні збори, на яких було багато присутніх. Позивач звітував за роботу ринку. Коли прийшла черга позивача виступати, [PERSON] почав кричати, що [PERSON] «вор». Заслухавши пояснення позивача, представника та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Статтею 299 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Судом встановлено, що дійсно 21 листопада 2014 року під час загальних зборів громадян, які проживають на території [PERSON] селищної ради Маловисківського району Кіровоградської області, під час виступу директора комунального підприємства «Селищний ринок» [PERSON], відповідач [PERSON] в грубій формі, яка суперечить прийнятній формі спілкування між людьми, обізвав позивача крадієм, тобто особою, яка вчиняє крадіжки чужого майна. Таким чином, відповідач [PERSON] публічно принизив честь, гідність і ділову репутацію позивача [PERSON], що підтверджується показаннями свідків [PERSON] і [PERSON] у судовому засіданні, а також фактичними даними, які викладені в протоколі № 1 загальних зборів громадян смт. Смоліне від 21 листопада 2014 року (а.с. 6-7). Тому, вимоги позивача [PERSON] про відшкодування моральної шкоди є правомірними. Відповідно до частини 1, пункту 4 частини 2 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 1 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. При визначенні розміру відшкодування шкоди суд керується приписами абзацу 2 частини 3 статті 23 ЦК України, відповідно яким розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Судом встановлено, що факт приниження честі, гідності і ділової репутації позивача [PERSON] образливою реплікою відповідача [PERSON] в присутності значної кількості мешканців смт. Смоліне Маловисківського району Кіровоградської області мав місце 21 листопада 2014 року. Тому, враховуючи характер правопорушення і тривалість часу, який минув від дня його скоєння до дня предявлення позову, суд визначає розмір відшкодування моральної шкоди в 1000 гривень. Між тим, дослідивши та оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд дійшов висновку про те, що в своїх вимогах позивач помилково посилається на спеціальний спосіб захисту, передбачений статтею 277 ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Як вбачається з показань свідків [PERSON] і [PERSON] та відомостей з протоколу № 1 загальних зборів громадян смт. Смоліне від 21 листопада 2014 року, відповідач [PERSON] публічно висловив про особу позивача свою суб'єктивну думку в принизливій та непристойній формі, що принижує гідність, честь та ділову репутацію позивача [PERSON]. Таке оціночне судження відповідача не підлягає спростуванню у порядку, передбаченому частиною 1 статті 277 ЦК України, тому в цій частині суд не вбачає законних підстав для задоволення позову. Крім того, відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Тобто, судовому захисту підлягають порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичної особи. Суд вважає помилковим спосіб захисту, обраний позивачем у вигляді заборони відповідачеві [PERSON] вчиняти дії, які принижують честь, гідність і ділову репутацію позивача, що виражається в грубому спілкуванні та розповсюдженні недостовірної інформації, оскільки дана вимога може стосуватись можливих дій з боку відповідача в майбутньому, що не передбачає частина 1 статті 3 ЦПК України. \~Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Судом встановлено, що дійсно 25 травня 2016 року відповідач [PERSON] направив на адресу Директора Національного антикорупційного бюро України заяву з проханням надати відповідь на поставлені питання та перевірити факти діяльності державних службовців смт. Смоліне Маловисківського району Кіровоградської області. У пункті 10 даної заяви інформація відноситься до директора [PERSON] ринку [PERSON] (а.с. 8-9). Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» Національне антикорупційне бюро України є державним правоохоронним органом, на який покладається попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття корупційних правопорушень, віднесених до його підслідності, а також запобігання вчиненню нових. Тому, вирішуючи спір в частині звернення відповідача [PERSON] із заявою про перевірку фактів, які мають ознаки кримінального правопорушення, суд враховує висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Так, у даному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення за змістом частини першої статті 7 Цивільного кодексу ( 1540-06 ) не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу. Враховуючи дані висновку, суд вважає помилковим твердження позивача про те, що у порядку, передбаченому частиною 1 статті 277 ЦК України підлягає спростуванню інформація, яка викладена відповідачем [PERSON] у заяві, що направлена на імя керівника Національного антикорупційного бюро України 25 травня 2016 року. Розподіл судових витрат слід провести за правилами, передбаченими частиною 1 статті 88 ЦПК України.

Outcome: partial