Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась в суду із позовом до відповідача [PERSON] , у якому просить надати їй дозвіл на виїзд [PERSON] , [INFO] , за кордон без дозволу (згоди) супроводу батька дитини [PERSON] до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позову покликається на те, що сторони є батьками дитини [PERSON] Після розірвання шлюбу між сторонами дитина залишилась проживати із матір`ю. Син перебуває на повному матеріальному утриманні, вихованні та піклуванні позивача. З часу розірвання шлюбу відповідач не цікавиться, не приймає участі у вихованні та утриманні сина. Окрім цього, безпідставно чинить перешкоди у здійсненні заходів щодо покращення здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку дитини, зокрема, не надає дозволу на періодичні виїзд дитини за кордон, у зв`язку із чим зловживає батьківськими обов`язками. Така позиція відповідача суперечить інтересам дитини та не відповідає вимогам чинного законодавства. У відповідності до ст. 155 СК України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», просить позов задовольнити. 09 квітня 2019 року відповідачем до суду подано відзив, який містить заперечення на позов. Посилається, що не відмовляється надати дозвіл для виїзду дитини за кордон, однак просить позивача зазначити чітку мету, країну виїзду дитини та час перебування, а не посилання на загальну норму права з цього питання. Жодних доказів цього не надає. Окрім цього, припускає, що [PERSON] хоча вивезти їх спільного сина на постійне місце проживання до США, де проживають її батьки. Під час проведення досудової переписки із цього питання, відповідач повідомляв позивача про готовність надати дозвіл на виїзд дитини за кордон за умови чіткого зазначення країни, мети виїзду та часу перебування, однак позивача це проігнорувала. Зазначає, що позивач перешкоджає йому у спілкуванні та вихованні дитини та таке питання було врегульовано лише у судовому порядку. Жодним чином не відмовляється від своїх батьківських обов`язків. Не заперечує проти вирішення спірного питання у відповідності до норм чинного законодавства та інтересів дитини. 10 грудня 2018 року ухвалою судді залишено позов без руху для усунення недоліків наведених у описовій частині ухвали, які в подальшому були усунені позивачем. 02 січня 2019 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначеного спрощене позовне провадження з викликом сторін, яке неодноразово відкладалось з поважних причин. У судовому засіданні у вступному слові сторона позивача підтримала позов та просить такий задовольнити з підстав викладених у заяві по суті. У судовому засіданні у вступному слові представник відповідача заперечив проти позову та просить відмовити у такому з підстав викладених у відзиві. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Суд установив, за час шлюбних відносин у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про народження / арк. спр. 3/. Після розірвання шлюбу, дитина проживає разом із матір`ю. Дана обставини визнається сторонами у справі, а тому не підлягає доказуванню у відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Ухвалою суду від 02 грудня 2015 року у справі № 462/5572/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] визнано мирову угоду укладену між сторонами щодо усунення перешкод у вихованні і спілкуванні з дитиною із зазначенням способів участі батька [PERSON] у побаченні із дитиною [PERSON] Судове рішення набрало законної сили 08 грудня 2015 року та підлягає виконанню. У зв`язку з виникненням спірних відносин між батьками щодо участі у вихованні дитини батька, який не проживає із дитиною позивачка звернулась за захистом та в інтересах дитини до суду. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. При цьому батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 СК України). Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 СК України). Згідно з ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила). Відповідно до п. 3 вищеназваних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками. Частиною 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 4 зазначених вище Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. За правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2010 року № 724 (п. п. 3-5), виїзд з України громадян, які не досягли 16- річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду досягли 18-річного віку. Виїзд громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного із батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків з нотаріально посвідченою згодою здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого із батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого із батьків у разі пред`явлення зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого із батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Отже вказаними вище Правилами встановлено, що якщо один із батьків дитини, який надає дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України, має право володіти інформацією про те, до якої держави виїжджає дитина та на який час. Тобто при постановленні рішення щодо надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька та посиланні на Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» суду слід зазначати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий), з визначенням його початку й закінчення. Оскільки діюче в Україні законодавство передбачає наявність згоди другого з батьків, якщо він не супроводжує дитину, на конкретний виїзд дитини за межі України, із зазначенням у цій письмовій згоді держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, то і рішення суду при відсутності такої згоди може ухвалюватися лише щодо дозволу на конкретний виїзд дитини за межі України. Надання судом багаторазового дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу другого із батьків без зазначення строку законодавством України не передбачено. Крім того, надання дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України без згоди одного з батьків суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов`язків обох батьків відносно виховання дитини, унаслідок чого один з батьків фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Саме до такого застосування вказаних норм права зводиться правовий висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 12 квітня 2017 року у справі № 6-15цс17. Аналізуючи зазначені норми права, суд прийшов переконання, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків, батька і матері у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Повертаючись до матеріалів справи, яка розглядається, суд відмічає, що відповідач не заперечує проти надання дозволу на виїзд дитини за кордон в інтересах дитини, однак як один із батьків, просить позивача вказати мету, часовий проміжок і країну прямування, з метою рівності дотримання належного виконання батьками обов`язку виховання дитини та подальшого права на особисте спілкування з дитиною, тобто дотримання порядку виїзду дитини за кордон обома батьками, що підтверджено листуванням між сторонами /арк. спр. 57-59/. Враховуючи наведене вище, суд зважає на обставину ненадання позивачем підтвердження дійсної мети поїздки дитини за кордон, які підтверджують дійсність намірів такої поїздки, а не перелік усіх таких одночасно, а також на те, що вона буде здійснена в інтересах сина та носить одноразовий характер, враховуючи не визначення держави прямування та часового проміжку перебування у цій державі, суд приходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи наведене вище, суд прийшов переконання, що позивачем не доведено у відповідності до ст. ст. 79-80 ЦПК України необхідність надання дозволу на виїзд дитини за кордон без дозволу батька до досягнення дитиною повноліття. Враховуючи наведене вище, суд прийшов переконання, що у позові необхідно відмовити повністю. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, на позивача необхідно покласти судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Outcome: dismissed