Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-26 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив, до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в особі Криворізької філії ПАТ КБ «ПриватБанк», [PERSON], про визнання договору поруки недійсним, зобовязання вчинити дії, стягнення моральної шкоди. Мотивуючи свої вимоги тим, що жодного договору поруки, де він поручався перед банком за виконання кредитного договору боржником [PERSON], він не укладав та не підписував. Вважає, що даний договір поруки являється підробкою, оскільки жодного підпису під подібними угодами він не ставив. Представник позивача та позивач, кожен окремо, в судове засідання з`явилися, позов підтримали, з мотивів викладених у ньому. Представник позивача також зазначив, що просить суд визнати договір поруки недійсним з підстав передбачених ст. 215 ЦК України, оскільки в тексті позову ним помилково зазначено посилання на ст. 559 ЦК України. Вважають, що діями банку щодо безпідставного списання грошових коштів з рахунку позивача завдана моральна шкода, яку вони просять стягнути з банку та відповідача [PERSON] Представник відповідача позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі, оскільки почеркознавча експертиза не є належним доказом відсутності волевиявлення сторін. Крім того, вимоги про стягнення моральної шкоди є необґрунтованими, та такими що не ґрунтуються на нормам чинного законодавства. Відповідач [PERSON] до суду не прибув, хоча неодноразово повідомлявся про час та місце розгляду справи, причини неявки не повідомив. Виклик відповідача [PERSON] здійснювався також і шляхом оголошення в пресі. Дослідивши матеріали справи, письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Перелік можливих способів захисту міститься в ст. 16 ЦК України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В судовому засіданні встановлено, що між ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі Криворізької філії, правонаступником якого є ПАТ «КБ «ПриватБанк» в особі Криворізької філії, та [PERSON] укладено кредитний договір, що не спростовується відповідачем у справі. В матеріалах справи міститься копія та оригінал договору поруки, дійсність якого оспорюється, укладеного між ЗАТ «КБ «ПриватБанк» (правонаступник ПАТ «КБ «ПриватБанк») в особі Криворізької філії та від імені [PERSON], предметом якого є поручительство [PERSON] за виконання боржником [PERSON] його фінансових зобов'язань по кредитному договору № KRP0SK00150004 від 23.07.2004 року(а.с.11). Частиною 1\~ст.553 ЦК України\~передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до\~ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Представник позивача заявив клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, яке ухвалою суду було задоволено. Як вбачається з висновку № 2326-13 від 24 грудня 2013 року судової почеркознавчої експертизи, здійсненої Дніпропетровським НДІСЕ, підпис від імені [PERSON], що розташований в графі «Поручитель» договору поруки № KRP0SK00150004 від 23.07.2004 року виконаний не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису (а.с. 107-111). Статтею 202 ч.1 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.207 ч.2 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В силу статей 58, 59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Цивільний кодекс України у статті 653 визначає поруку як договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Порука має похідний характер від забезпечуваного нею зобов'язання - своєчасного повернення кредиту за кредитним договором. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5-6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як встановлено судом, та не спростовано відповідачем (банком), спірний договір поруки не був підписаний позивачем, а його підпис виконано іншою особою, що дає підстави вважати, що спірний договір відповідачем та позивачем у письмовій формі не укладався та не підписувався, а також свідчить про відсутність з його боку дій, спрямованих на виникнення цивільних прав та обов'язків на підставі цього договору. Висновок експертизи належним чином обґрунтовано, відповідач не скористався правом його оспорювання у порядку передбаченому ЦПК України. Як встановлено по справі, [PERSON] договір поруки не підписував, а тому його слід визнати не дійсним з моменту його укладання та позов у цій частині задовольнити. Крім того, позивачем заявлені вимоги про стягнення з банку грошових коштів, списаних з рахунку позивача в рахунок погашення кредитної заборгованості [PERSON] перед банком. Вирішуючи в цій частині позову, суд приходить до висновку про його обґрунтованість та вважає його таким, що підлягає задоволенню з врахуванням наступного. Статтею 216 ЦК України визначено правові наслідки недійсності правочину . Так, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Як вбачається з матеріалів справи, та в судовому засіданні визнано стороною відповідача (банком) з карткових рахунків позивача на погашення кредиту [PERSON] списувались грошові кошти (а.с. 159-165). Таким чином, оскільки договір поруки, укладений між банком та позивачем є недійсним, та не створює жодних правових обовязків для позивача, суд приходить до висновку про необхідність зобовязання Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» повернути [PERSON] стягнуті грошові кошти з зарплатної картки № 4627081777162319 у розмірі 4500,00грн., що буде відповідати положенням ст. 216 ЦК України. Позивачем заявлені вимоги про стягнення моральної шкоди. Однак, суд, з урахуванням положень ст. 23, 1167 ЦК України приходить до висновку про їх необґрунтованість, оскільки судом не встановлено, а позивачем не доведено, вину банку в укладанні недійсного правочину. Станом на момент розгляду справи будь-яких належних та допустимих доказів того, що працівник банку, який причетний до укладання недійсного договору, притягнутий до кримінальної відповідальності, за ст. 358 КК України, а отже й відсутні підстави покладати на банк обовязок по відшкодуванню моральної шкоди. Суд також відхиляє усні доводи представників відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» про застосування позовної давності, оскільки про існування договору поруки, укладеного від імені позивача, останній дізнався лише після того, як у березні 2010 року з його зарплатної картки банк розпочав списання грошових коштів на погашення кредитної заборгованості, що утворилась у зв»язку з невиконанням [PERSON] своїх зобовязань перед банком. З позовом до суду звернувся у липні 2012 році, при тому, що банк продовжував списання грошових коштів з рахунку позивача до жовтня 2012 року. Тому, враховуючи положення ст. 257, 258, 260, 267 ЦК України, підстав для відмови в задоволенні позовних вимог у зв»язку з пропуском строків звернення до суду не вбачається. Що стосуються позовних вимог до [PERSON], вони взагалі не підлягають задоволенню, оскільки є безпідставними та необґрунтованими, а позивачем не доведено належними та допустимими доказами в розумінні ст. 57-61 ЦПК України, що саме відповідач [PERSON] уклав спірний договір позики, та саме з його вини здійснювалося списання грошових коштів з рахунку позивача. Судові витрати на підставі ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» пропорційно до розміру задоволених вимог. Крім того, оскільки в ході судового розгляду проведено судову почеркознавчу експертизу, з відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути витрати, понесені позивачем за оплату такої експертизи (а.с. 105, 158). Крім того, при зверненні до суду із позовом, позивачем не сплачено судовий збір за вимоги про відшкодування моральної шкоди, та оскільки в цій частині суд відмовив у задоволенні позову, вони підлягають стягненню з позивача з урахуванням положень Закону України «Про судовий збір» та ст. 79, 88 ЦПК України.

Outcome: partial