Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду позовом, який уточнив та просить суд ухвалити рішення, про визнання недійсним договір купівлі-продажу квартири від 03.07.2020 року зареєстрованого в реєстрі за № 4328; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 52956350 від 03.07.2020 року, приватний нотаріус Якимів Надія Богданівна, Львівський міський нотаріальний округ, Львівська обл., запис про право власності в реєстрі речових прав: 37160093; визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . Позовні вимоги аргументовані тим, що [INFO] померла матір позивача [PERSON] .. 20.07.2020 р. він звернувся із заявою про прийняття спадщини до Третьої Львівської державної нотаріальної контори. В той же час дізнався, що квартира [ADDRESS] , в якій він проживав разом із своєю матір`ю з 02.11.2000 р. була продана, за 5 днів до її смерті. Договір купівлі-продажу квартири 03.07.2020р. був оформлений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Якимів Н.Б. Продавцем за цим договором була колишня дружина позивача - [PERSON] , яка начебто продала квартиру їх спільній дочці [PERSON] . Вважає, що продаж квартири відбувся коли його матір перебувала в лікарні і в той момент не могла дати доручення на продаж квартири, а тим більше отримати за таку 1 047 000 гривень. Позивач зазначає, що було укладено фіктивний договір купівлі-продажу квартири з метою виведення майна із спадкової маси, щоб унеможливити позивачу, як єдиному спадкоємцеві успадкувати майно. А тому, на його думку, договір не відповідає вимогам ч.1, 2, 5 ст.203 ЦК України, та з підстав ст.215, 232, 235 ЦК України просить визнати такий недійсним. На підставі розпорядження голови Шевченківського районного суду м. Львова від 02.09.2020р. справу у відповідності до ст.31, 41 ЦПК України передано до Личаківського районного суду м. Львова. Справа надійшла до Личаківського районного суду м. Львова 04.09.2020р. Ухвалою судді від 10.09.2020 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Позивачем подано заяву про забезпечення позову. Ухвалою суду від 26.10.2020р. клопотання позивача задоволено та накладено арешт на квартиру за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2114581646101), що належить [PERSON] на праві приватної власності. Відповідач приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Якимів Н.Б. 06.10.2020р. скерувала відзив на позовну заяву. У задоволенні позову просить відмовити з наступних мотивів. Згідно усталеної практики нотаріус не може бути відповідачем у справах про визнання правочинів недійсними. Щодо підстав позову, то договір укладено особами, які розуміли значення своїх дій та діяли відповідно до чинних повноважень. Зокрема, від імені продавця, як представник діяла [PERSON] на підставі довіреності від 18.03.2020 р., що була чинною на час укладення договору. Цю довіреність [PERSON] підписала особисто у березні 2020 року, задовго до смерті, та її було посвідчено нотаріально. Отже, дієздатність довірителя було перевірено нотаріусом. Недійсності цієї довіреності не доведено. Те, що згодом [PERSON] померла, не свідчить ні про недійсність довіреності, ні тим більше, про недійсність договору укладеного на її підставі. Життєва історія родини [PERSON] не може мати значення для вчинення нотаріальних дій, і тим більше, для оцінки чинності договору, який посвідчено нотаріально. Також 19.10.2020р. подала відзив представник відповідача [PERSON] - [PERSON] , відповідно до якого зазначає, що власні припущення позивача не можуть бути підставою для визнання укладеного договору купівлі-продажу квартири недійсним. Позивач посилається на деякі із статей ЦК України, зокрема, ст.203 або ст.232, але не підтверджує жодну обставину, на підставі якої договір може бути визнаний недійсним. Договір купівлі-продажу від 03.07.2020р. був укладений без порушення норм законодавства. Вважає позов безпідставним оскільки жодних доказів в підтвердження обґрунтованості позовних вимог суду не надано, просить в задоволенні такого відмовити. 24.02.2021 р. суд ухвалив закрити підготовче провадження по справі та призначити справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги, з мотивів викладених у позові та заяві від 21.01.2021р. Пояснив, що спірний договір було укладено 03.07.2020 р. тобто в момент коли мати позивача (продавець) перебувала у важкому стані в лікарні, однак не зважаючи на це за її дорученням було укладено договір купівлі-продажу. При цьому зазначив, що нотаріально посвідчену довіреність від 18.03.2020р., що була чинною на момент укладення договору позивач не оспорює. Також просить врахувати, що усі документи на підставі яких було оформлено оспорюваний договір, були виготовленні в період перебування продавця - [PERSON] на стаціонарному лікуванні в зв`язку з чим така фізично не могла цього зробити. Крім цього вважає, що договір купівлі-продажу являється удаваним, оскільки на його думку, фактично кошти за придбання квартири не було передано продавцю. Вважає, що саме відповідачі повинні пояснити при яких обставинах та в який спосіб були передані кошти продавцю. Просить врахувати, що вказана у договорі сума, у відповідності до вимог законодавства могла бути оплачена лише у безготівковій формі. Наведене на думку представника, а саме укладення удаваного договору, а також наявність домовленості між відповідачами про продаж квартири без здійснення оплати, та відсутність волевиявлення власника на продаж квартири являється підставою для визнання договору купівлі-продажу квартири від 03.07.2020р. недійсним. При цьому довіреність від 18.03.2020р. під сумнів не ставиться. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що 18.03.2020 р. [PERSON] надала довіреність [PERSON] на здійснення всіх необхідних дій для укладення договору купівлі-продажу квартири. Отже, саме дорученням, яке було видано задовго до продажу квартири чітко підтверджується вільне волевиявлення власника квартири, щодо відчуження квартири. Згідно ст. 44 ЗУ «Про нотаріат», нотаріусом Бабій О.В. під час посвідчення довіреності перевірено обсяг цивільної дієздатності особи. Крім цього, ні за життя [PERSON] , ні після її смерті, ніким не оспорюється та не ставиться під сумнів вказана довіреність. Також при укладені договору купівлі-продажу нотаріусом перевірено всі умови такого, зокрема, щодо повного розрахунку на момент підписання угоди. Довіреністю чітко передбачено, що [PERSON] була прямо уповноважена на отримання коштів. Отже, немає жодних підстав стверджувати, що розрахунок не відбувся. З приводу посилання представника позивача про наявність зловмисної домовленості при укладення договору, такий аргумент також не підтверджується жодним доказом. Представник відповідача Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Якимів Н.Б. - Рабінович М.П. в судовому засіданні проти позову заперечив з мотивів викладених у відзиві та додаткових поясненнях. Вважає, що жодних підстав для задоволення такого немає, оскільки довіреність на підставі якої було укладено договір купівлі-продажу не оспорюється. Саме довіреність повністю підтверджує волевиявлення власника квартири. Нотаріусом було вчинено всі передбачені законом дії при посвідченні договору купівлі-продажу. Крім цього, Положення про ведення касових операцій у національній валюті, щодо форми розрахунку не поширюється на дані правовідносини. Також, істотною умовою договору є ціна позову, а не форма розрахунку. Просить врахувати принцип свободи договору, саме сторони визначають коли, як і в який спосіб буде проведено розрахунок. Жодних доказів, які б підтверджували мотиви позову суду не надано. Представником позивача наведено лише припущення, які не можуть бути підставою для задоволення позову. Заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне. Відповідно до змісту ст.ст.11,15 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [INFO] померла матір позивача [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Із заявою про прийняття спадщини після смерті останньої звернувся позивач [PERSON] , [INFO] , який є єдиними спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] . [PERSON] , [INFO] , відповідно до копії Свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) № [NUMBER] від 31.05.1994р. (а.с.148) та Свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.10.2000р. (а.с.150) належала на праві приватної власності квартира [ADDRESS] . Відповідно до Довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки виданої ЛКП «Юалатон 409» (а.с.152) у квартирі [ADDRESS] зареєстровано 5 осіб: [PERSON] (власник). [PERSON] (внук), [PERSON] (невістка), [PERSON] (внучка) та [PERSON] (син). Позивачем оспорюється Договір купівлі-продажу квартири укладений 03.07.2020р. між [PERSON] , від імені якої на підставі Довіреності від 18.03.2020р., діяла [PERSON] , та [PERSON] . За умовами такого, [PERSON] в особі [PERSON] передала, а [PERSON] прийняла у власність квартиру [ADDRESS] (а.с.8). Також в матеріалах справи наявна копія Довіреності посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бабій О.В., 18.03.2020р. (а.с.153), відповідно до якої [PERSON] , [INFO] уповноважує [PERSON] , бути її представником : «в усіх державних, приватних, громадських, комунальних органах підприємствах, установах, організаціях, незалежно від їх підпорядкування та форм власності, в тому числі у відповідних районних державних адміністраціях, відповідному бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, Державній реєстраційній службі України та її структурних підрозділах, в Центрах надання адміністративних послуг, перед державними реєстраторами, в органах нотаріату з питань продажу належної на праві власності квартира [ADDRESS] , за ціною та на умовах на її розсуд» (а.с.153). Ст. 6 ЦК України встановлено, що, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, згідно ст. 627 ЦК України. Ст. 15 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно абз. 5 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ст.215 ЦК України, особа, яка не була учасником правочину, може звернутися до суду з позовом про визнання правочину недійсним, якщо таким правочином порушено право цієї особи і воно може бути відновлено шляхом повернення сторін до первісного стану. Позивач у своєму позові зазначає, як одну із підстав для визнання договору купівлі-продажу квартири від 03.07.2020р. недійсним, те що правочин, вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною.(ст.232 ЦК України). Згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У силу частини першої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно з частиною першою статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і іншої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) вчинення представником дій в межах наданих йому повноважень. Верховний Суд України в пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. Отже для задоволення позовних вимог з підстав передбачених статтею 232 ЦК України необхідно на підставі доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали є неприйнятними для довірителя. Судом встановлено, що [PERSON] була представником [PERSON] на підставі Довіреності посвідченої Бабій О.В., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 18.03.2020р. (а.с.153), відповідно до якої [PERSON] , [INFO] уповноважує [PERSON] , бути її представником «…з питань продажу належної на праві власності квартира [ADDRESS] , за ціною та на умовах на її розсуд». (а.с.153). Дана довіреність позивачем не оспорюється. Позивачем не надано жодних належних, допустимих та достатніх доказів, які б свідчили про «зловмисність» дій відповідача [PERSON] з метою власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю [PERSON] . Отже, підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] з мотивів зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, відсутні, оскільки [PERSON] добровільно видано [PERSON] (своїй невістці) нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважила останню розпоряджатися квартирою. В той же час, суд не приймає до уваги припущення позивача, що його матір [PERSON] не мала наміру продавати своє єдине житло, оскільки, на думку суду, за своєю правовою природою мотив правочину - це психологічна підстава його вчинення, але він знаходиться поза його межами і не є елементом змісту правочину. Мотив правочину дає лише відповідь: чому особа вчиняє правочин, однак вказане не має значення для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст.232 ЦК України. Також позивач, як на підставу правочину посилається на ч.1 ст.235 ЦК України, відповідно до якої удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Мотивує тим, що мав місце договір дарування, а не купівлі-продажу, оскільки не було передано коштів за квартиру. В той же час суд не погоджується з такими доводами позивача з наступних мотивів. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що «за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином». Відповідно до ст.44 Закону України «Про нотаріат», під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Відповідно до ст.45 Закону України «Про нотаріат», нотаріально посвідчуванні правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса. Якщо заява чи інший документ підписані за відсутності нотаріуса, особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, повинна особисто підтвердити, що документ підписаний нею. Нотаріус Львівського міського нотаріального округу Якимів Надія Богданівна перевіряла дійсність всіх наданих документів [PERSON] та [PERSON] . Дієздатність та правоздатність осіб, що укладали договір, була перевірена. Договір був підписаним особисто сторонами. Тому, договір купівлі-продажу дійсно був укладеним між [PERSON] та [PERSON] без порушень законодавства та вважається чинним. Окрім того, в оспорюваному договорі в п.2 зазначено «Продаж зазначено квартири вчиняється за ціною 1 047 000 гривень. Ця сума повністю сплачена Покупцем та отримана Продавцем (представником Продавця) до моменту підписання цього договору». Також у Довіреності посвідченої Бабій О.В., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 18.03.2020р. (а.с.153), відповідно до якої [PERSON] , [INFO] уповноважує [PERSON] , бути її представником зазначено право [PERSON] «підписувати договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, визначаючи умови договору на свій розсуд, отримувати належні кошти за продану квартиру…» (а.с.153). Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що сторони оспорюваного договору спрямовували свою волю на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені насправді оспорюваним правочином, відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договір купівлі-продажу квартири від 03.07.2020 року зареєстрованого в реєстрі за № 4328. Оскільки вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію, запису про право власності в реєстрі речових прав та визнання за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] є похідними від визнання договору купівлі-продажу недійсним, суд погоджується із доводами відповідачів та приходить до висновку про відмову в їх задоволенні. В той же час, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, відповідно до ч.9 ст.158 ЦПК України, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову накладені ухвалою суду від 26 жовтня 2020 року.

Outcome: dismissed