Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідача про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення, посилаючись на те, що разом з покійним [PERSON], з яким вони перебували у шлюбі з 25.06.1988р. по 17.12.2002р., є власниками квартири [ADDRESS], згідно Свідоцтва про право власності на житло. На час смерті [PERSON], [INFO]. в спірній квартирі проживала разом з ним відповідачка [PERSON] Відповідно до договору дарування [PERSON] стала власником 1/2частини квартири [ADDRESS] [PERSON] Після смерті [PERSON], відповідач [PERSON] чинить перешкоди в користуванні власності та порушує права позивача, ключі від квартир не надає, двері не відкриває, до квартири не впускає. В судовому засіданні позивач позов підтримала, просила задовольнити, посилаючись на викладені обставини, які зазначені в позові та просила зобов'язати відповідача усунути перешкоди в користуванні квартирою, вселити [PERSON] в квартиру [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] проти позову заперечувала, вказувала на те, що не можливо встановити порядок користування квартирою, оскільки кімната одна. Отже спільне проживання або користування двом співвласникам також не можливо. Вказувала на те, що позивачка не надала доказів, що їй чинять перешкоди в користуванні квартирою. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до слідуючого. Встановлено, що сторони є співласниками квартири [ADDRESS]. Позивачці [PERSON] належить 12 частина квартири [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право на житло від 20.06.1994р. Відповідачці [PERSON] належить 12 частина квартири [ADDRESS], що підтверджується Договором дарування 1/2частини квартири від 24.01.2012р. Відповідно до довідки Ф-3 від 15.05.2013р. №437, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] Статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ст. 319 ЦК України, власник, володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначення часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 358 ЦК України право, спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спірним майном, відповідної матеріальної компенсації. Незважаючи на наявність зареєстрованого права власності на 12 частину у квартирі [ADDRESS], а також норми ст. 317 ЦК України, відповідно до якої власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, відповідач [PERSON] перешкоджає позивачці в користуванні квартирою. Пункт 7 ст. 92 Конституції України, встановлює, що правовий режим власності визначається виключно законами України. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 321 ЦК України, встановлює непорушність права власності. Зокрема, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов'язані з позбавленням його володінням майном. Крім того, Конституційний суд України в мотивувальній частині свого Рішення від 14 листопада 2001 року №1-31/2001 №15-рп/2001 (справа щодо прописки) констатував: Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід'ємне право кожної людини закріплено також Загальною декларацією прав людини 1948 року (частина перша статті 13), міжнародним пактом про громадянські та політичні права 1966 року (стаття 12), протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року (сттатя2) та іншими міжнародно-правовими актами. Вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як інші права і свободи людини, є невідчужуваними та непорушним (стаття 21 Конституції України). В судовому засіданні встановлено і не спростовано сторонами по справі, що позивач [PERSON] не проживає у спірній квартирі, оскільки відповідач [PERSON] категорично заперечує проти спільного користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що спільне проживання є неможливим. Разом з тим, будь-яких доказів на підтвердження заперечень відповідача в судовому засіданні суду не надано. Окрім того, пунктом 14 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995року встановлено, що квартира не підлягає поділу в натурі якщо не можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири, у такому випадку може бути встановлено лише порядок користування приміщеннями квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає що позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення підлягають задоволенню, оскільки встановлено, що відповідач чинить перешкоди позивачу в користуванні квартирою, ключі від квартир не надає, двері не відкриває, до квартири не впускає. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Outcome: approved