Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, посилаючись на те, що 15 вересня 2012 року між сторонами було укладений договір позики, відповідно до умов якого Позикодавець передав, а Позичальники отримали позику у сумі 3 000 доларів США та зобов`язались повернути вказані кошти у строк до 31 грудня 2012 року. Протягом вказаного періоду відповідачі повернули йому лише 100 дол США, а тому просить стягнути із відповідачів у його користь заборгованість згідно договору позики в сумі 75185,00 грн. Крім того вважає, що має право на нарахування 3-ох відсотків річних за період з 01.01.2013 року по 17.04.2018 року, що становить 1932 дні, від суми 75185 : 365 : 100 % х 3% х 1932 = 11939,00 грн. Також просить у відповідності до вимог ст. 549 ЦК України стягнути пеню за період з 01 січня 2013 року по березень 2018 року в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу в розмірі 75185,00 грн, що складає 117457,52 грн. Таким чином, враховуючи відсутність можливості вирішити спір у добровільному порядку, просить стягнути із відповідачів у його користь загальну суму боргу в розмірі 204581,52 грн. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав з підстав, що викладені у позові, зменшивши їх, та просить стягнути із відповідачів у його користь загальну суму боргу в розмірі 201737,69 грн, оскільки відповідачем [PERSON] добровільно під час розгляду справи оплачено йому в рахунок погашення заборгованості 100 дол США. Відповідач [PERSON] та його представник заявлені позовні вимоги визнали у повному обсязі та просять їх задоволити. Відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву позивача. Згідно даного відзиву проти задоволення позовних вимог категорично заперечила та пояснила, що грошові кошти вони повернули у грудні 2012 року, про що нею було повідомлено у відзиві на позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину майна, поділ майна подружжя. Дана обставина підтверджується тим, що [PERSON] понад 5 років не звертався до суду з вимогою про стягнення боргу, а подав заяву лише тоді, коли у неї виник спір з відповідачем з приводу поділу майна, а [PERSON] та [PERSON] знаходяться між собою в дружніх відносинах. Окрім того, після повернення боргу їм була повернута розписка, котра знаходилась у [PERSON] . Згідно наданої розписки, грошові кошти вони мали повернути у строк до 31 грудня 2012 року, таким чином, термін позовної давності, в межах якого позивач міг звернутись до суду з вимогою про стягнення з них заборгованості сплинув 31 грудня 2015 року. Також вказує, що вона не вчиняла жодних дій, які б свідчили про визнання нею боргу або іншого обов`язку. Позивач у своїй заяві вказує на те, що існував факт переривання строку позовної давності, що підтверджується доказами про часткову сплату відповідачами суми боргу за договором позики. Твердження відповідача з цього приводу, є абсолютно нікчемними, та такими, що спростовуються відповідними доказами. Як зазначалось вище, в матеріалах справи, яка розглядається Підволочиським районним судом, є копія розписки [PERSON] , [PERSON] наданої [PERSON] про позику в останнього грошових коштів в сумі 3000 доларів. 15.09.2012 року, з кінцевим терміном повернення 31.12.2012 року. Дана розписка на одній сторінці, без будь-яких надписів на зворотній сторінці. Таким чином існує явний факт фальсифікації доказів і буде заявлятись клопотання про призначення експертизи. Окрім того звертає увагу на той факт, що [PERSON] в зустрічній позовній заяві до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину майна, поділ майна подружжя, окрім інших позовних вимог, просив визнати борг перед [PERSON] в сумі 4 000 дол. США (хоча в тексті заяви вказує, що позичено 3000 дол США) спільним боргом подружжя. Згадки про будь-яке часткове погашення боргу в даній заяві зазначено не було. Заяву [PERSON] подано до суду 26.03.2018 року щодо повної суми заборгованості, а згідно надписів на зворотній сторінці розписки, [PERSON] повертав по 50 дол США 14.09.2014 року та 09.04.2017 року. Окрім того посилається на те, що, згідно ч.2 ст. 533 ЦК України сторони можуть визначати в грошовому зобов`язанні, грошовий еквівалент в іноземній валюті і, що у такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язаннями, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Вважає, що на час отримання позики ні розпискою, ні законом, чи іншим нормативно-правовим актом інший порядок не передбачений, то на день повернення позики був установлений курс долара 7.993 грн., за один долар США. Таким чином 3000 дол., США станом на 31.12.2012 року становили 23979 грн., проте позивач 3 відсотки річних та пеню нараховує від суми 75185 грн, що вважає невірним. Крім того, посилаючись на вимоги ст.. 258 ЦК України, вважає, що до стягнення неустойки, штрафу та пені застосовується спеціальна позовна давність у один рік, а позивач вказаних вимог закону не врахував. Таким чином, усі факти та відсутність належних доказів свідчать про безпідставність заявлених позовних вимог, тому у задоволенні позову просить відмовити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник проти задоволення позовних вимог категорично заперечили, зіславшись на обставини, що були викладені у відзиві на позов. Крім того заявили клопотання про застосування строку позовної давності, оскільки кошти, які вони отримували у позивача [PERSON] , були йому повернуті ще у 2012 році, як це було і передбачено розпискою. Будь-яких дій з її сторони та із сторони її колишнього чоловіка, котрі б свідчили про визнання боргу або іншого обов`язку вчинено не було. Надпис на зворотній стороні розписки про те, що її чоловік передав позивачу грошові кошти в розмірі 50 дол США, учинені спеціально для начеб-то переривання строку позовної давності. Вказане підтвердив висновок фізико-хімічної експертизи, а тому у задоволенні позовних вимог просять відмовити у повному обсязі, застосувавши строк позовної давності. Суд, дослідивши та оцінивши докази по справі, встановив такі факти : Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Як убачається із розписки датованої 15 вересня 2012 року [PERSON] , [PERSON] паспорт серії [NUMBER] проживають [ADDRESS] , позичили в [PERSON] три тисячі доларів США, які мають віддати до 31 грудня 2012 р. в чому і розписались. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15. Статтею 1049 ЦК України, передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення, дати отримання коштів, чітко визначеної грошової суми, а також інших ідентифікуючих ознак грошової одиниці. З пояснень відповідачів [PERSON] , [PERSON] вбачається, що дійсно факт отримання грошових коштів у громадянина [PERSON] мав місце 15 вересня 2012 року. Як убачається із розписок, що на зворотній стороні боргової розписки, [PERSON] 14 вересня 2014 року повернув [PERSON] борг в сумі 50 дол. США, в чому і розписався, а [PERSON] вказану суму коштів отримав. Крім того, [PERSON] 09 квітня 2017 року повернув [PERSON] борг в сумі 50 дол США, а [PERSON] вказану суму коштів отримав. Відповідач [PERSON] та її представник посилаються на те, що грошові кошти, які були позичені у позивача [PERSON] , повернені у грудні 2012 року, позивач [PERSON] з вимогами про стягнення заборгованості за вказаним договором не звертався, що доводить факт повернення коштів, а звернувся лише тоді, коли між нею і її чоловіком виник спір щодо розподілу спільно нажитого майна. Крім того розписки про повернення грошових коштів [PERSON] в сумі 50 дол США написані не тим числом, які зазначені, а спеціально пізніше із наміром штучного переривання строку позовної давності, у зв`язку з чим просить відмовити у позові, застосувавши строк позовної давності. Згідно резолютивної частини висновку Київського експертно-дослідного центру № 14879 фізико-хімічної експертизи матеріалів документів в ц/с № 604/414/18 (провадження № 2/604/8/19) вбачається, що вік записів громадянина [PERSON] про повернення 50 доларів США від 14 вересня 2015 року та про повернення 50 доларів США від 09 квітня 2017 року, на зворотній стороні розписки [PERSON] та [PERSON] наданої [PERSON] про позику в останнього грошових коштів в сумі 3 000 доларів від 15 вересня 2012 року, не відповідає вказаним датам. Пунктом другим вказаного висновку вказано, що записи про повернення 50 доларів США від 14 вересня 2015 року та про повернення 50 доларів США від 09 квітня 2017 року виконувались пізніше зазначених дат, а саме - в період лютий 2018 - серпень 2017 року. Таким чином судом встановлено, що на зворотній стороні розписки про повернення суми грошових коштів у розмірі 50 дол США виконані безпосередньо не у час, котрий зазначений, а значно пізніше і у той час, коли між сторонами існував спір щодо розірвання шлюбу та поділу спільного майна подружжя. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст.. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені); Згідно зі ст.. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до ч. 3.ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. В судовому засіданні позивачем та представником позивача не доведено, а судом не здобуто беззаперечних належних та допустимих доказів, що написи на зворотній стороні розписки про отримання у 2015 -2017 роках грошових коштів в розмірі 50 дол США [PERSON] виконано саме в ці роки не надано. Станом на дату подачі позову до суду 20 квітня 2018 р. позивач пропустив строк позовної давності, і з клопотанням про поновлення пропущеного строку не звертався, поважності його пропуску не мотивував. Крім того, суд не бере до уваги покази [PERSON] , оскільки вони спростовуються поясненнями відповідача [PERSON] та її представника, котрі є логічними, послідовними та підтверджені належними та допустимими письмовими доказами. За вказаних обставин суд не вбачає порушення прав позивача, а тому заявлені позовні вимоги до задоволення не підлягають. Крім того суд у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимог щодо стягнення на користь позивача понесених та документально підтверджених судових витрат.

Outcome: dismissed