Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням, в якому вказав, що є власником житлового будинку з будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Згідно Акту на предмет фактичного проживання від 05 червня 2018 року [PERSON] за зазначеною адресою зареєстрований, але не мешкає з 2010 року, тобто більше 7 років. Відповідач виїхав у невідомому напрямку та не проживає за зазначеною адресою, добровільно не знявся з реєстрації. Дані дії перешкоджають позивачу у здійсненні права власності, а тому він просить визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку за адресою [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду повідомлявся належним чином, причин неявки суду не повідомив. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на викладене суд дійшов висновку про можливість заочного розгляду справи та ухвалення рішення. 01 жовтня 2018 року постановлено ухвалу про заочний розгляд. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Як встановлено в судовому засіданні позивач [PERSON] є власником домоволодіння за адресою [ADDRESS], на підставі Договору від 12 квітня 1978 року (а.с. 9,10). На даний час у вказаному будинку зареєстрований відповідач [PERSON], який не мешкає у ньому з 2010 року, про що свідчить Домова книга та Акт на предмет фактичного проживання [PERSON] від 05 червня 2018 року (а.с. 11-13). Відповідно до ст. 9 ч. 4 ЖК УРСР ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом. Статтею 150 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Як вбачається зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Положення ст. 405 ЦК України мають посилання на те, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, вказаними нормами, а саме частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР, закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. При цьому частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що [PERSON] який є членом сім'ї [PERSON], зареєстрований за зазначеною вище адресою та за місцем реєстрації не мешкає з 2013 року, платежів не сплачує, а тому є всі підстави для визнання його таким, що втратив право користування житлом за адресою [ADDRESS], як такого, що не мешкає за місцем реєстрації більше року. Питання щодо стягнення судових витрат позивачем не ставилося. На підставі викладеного, ст. ст. 16, 386, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 9, 150,156 ЖК УРСР та

Outcome: approved