Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Посилається на те, що йому на праві особистої власності належить житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, розташований по [ADDRESS]. У вказаному будинку крім нього зареєстрована також відповідач - [PERSON], яка протягом тривалого часу в ньому не проживає. Він, як власник будинку не має можливості безперешкодно користуватись, розпоряджатись своїм майном через реєстрацію відповідача в будинку, саме тому, просить усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження власністю, шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач в судовому засіданні вказав, що оскільки відповідачка в будинку не проживає, просив суд зняти з реєстрації [PERSON] Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про розгляд справи повідомлялася судовою повісткою, однак до суду повернувся конверт, з відміткою Укрпошти проте, що вона за зазначеною адресою не проживає. Представник третьої особи органу опіки та піклування Заставнівської міської ради в судове засідання не з'явився, надав суду заяву з проханням розглядати справу у їх відсутності. Позов визнає, не заперечує проти задоволення. З відповіді на запит в адресно-довідковий підрозділ ГУДМС УДМС В Чернівецькій області стосовно місця реєстрації відповідача видно, що відповідач [PERSON], зареєстрована в [ADDRESS]. Вивчивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, показання свідків [PERSON], [PERSON], суд вважає, що позовна заява обґрунтована та підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 18.06.2005 року по 23.08.2016 року позивач [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON], що видно із рішення Заставнівського районного суду від 23.08.2016 року. Під час перебування сторін у шлюбі позивач [PERSON] на підставі договору дарування від 29.12.2005 року, укладеного між [PERSON] та ним, зареєстрованого в реєстровій книзі №14 стор.291 реєстр №3731 набув право власності на житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, розташований по [ADDRESS]. Вказане вбачається із згаданого договору дарування та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №9477474 від 29.12.2005 року. Таким чином, відповідно до ст. 57 ч. 1 п.2 СК України, згідно якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування згаданий житловий будинок є особистою приватною власністю позивача [PERSON] У вказаному будинку крім позивача, зареєстровані також його діти - [PERSON], [INFO], [PERSON] [INFO] та відповідач - [PERSON], що видно з довідки виконавчого комітету Заставнівської міської ради № 4115 від 06.07.2017 року, акту обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] від 06.07.2017 року. З вищевказаного акту обстеження матеріально-побутових умов проживання видно, що відповідач [PERSON], [INFO] з травня 2016 року в вищезазначеному житловому будинку не проживає. Свідки [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що відповідач [PERSON] перебувала у шлюбі із позивачем, під час шлюбу подружжя проживало [ADDRESS]. Проте з травня 2016 року відповідачка забрала свої речі та в зазначеному будинку не проживає. На сьогоднішній день позивач [PERSON] не може вільно розпоряджатись та користуватись своїм майном на власний розсуд через реєстрацію відповідача у його домоволодінні. В п.п. 33-34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року зазначено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень прав, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до вимог Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.ст. 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд вважає, що оскільки відповідач більше року без поважних причин не проживає в будинку позивача, розташованого по [ADDRESS], то її слід визнати такою, що втратила право користування цим житловим будинком. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, ст.ст. 16, 319, 321, 383, 386, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved