Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-20 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся з позовом до відповідача - [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 22 444, 60 грн., мотивуючи свої вимоги наступним. 03 березня 2014 року між сторонами було укладено договір позики. Відповідно до власноруч написаної відповідачем розписки від 03.03.2014 року, позивач передав, а відповідач прийняв від нього в борг грошові кошти в розмірі 21 500,00 гривень та зобов'язався, в присутності двох свідків, повернути зазначену суму коштів до 01.04.2014 року. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Станом на 29.04.2014 року грошові кошти, які були предметом позики, позивачеві не повернуті, у зв'язку з чим позивач просить стягнути борг, проценти за користування грошима, а також інфляційні витрати та 3 проценти річних за прострочення виконання зобов'язання. Підтримавши у судовому засіданні позовні вимоги, представник позивача просила позов задовольнити, згодом направила письмову заяву, в якій проти заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON], до суду не з'явився, про день та час розгляду справи вважається повідомлений належним чином, - відповідно до вимог ст. 74 ЦПК України. Згідно ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачів та за згодою позивача суд ухвалив про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в яких одна сторона (Відповідач) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від Відповідача виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. У відповідності до статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Статтею 1047 Цивільного кодексу України визначено те, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Судом встановлено, що 03.03.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав, а відповідач прийняв у борг 21 500 грн. Факт одержання відповідачем у позивача грошових коштів в позику підтверджується власноруч написаною відповідачем письмовою розпискою за участю двох свідків - [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6). Зі змісту розписки убачається, що відповідач зобов'язується повернути позивачу 21 500 грн., отримані в борг в строк до 01.04.2014 року. У зазначений строк відповідач позивачу гроші за виказаним договором не віддав. Доказів повернення позивачу боргу до суду також не надав. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Згідно яз ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом Стаття 1049 Цивільного кодексу України визначено прямий обов'язок позичальника повернути позику. Враховуючи те, що доказів повернення відповідачем позивачу грошових коштів, отриманих відповідачем у борг, суду не надано, а оригінал розписки на час розгляду справи зберігався у позивача, суд дійшов до висновку про порушення відповідачем умов договору позики. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення боргу, 3 % річних та інфляційних витрат за договором позики, укладення якого підтверджується борговою розпискою від 03.03.2014р., є обґрунтованими і підлягають задоволенню. В той же час суд не убачає достатніх правових підстав для стягнення з відповідача процентів за користування грошовими коштами, оскільки всупереч вимог ст. 1048 ЦК України договір не містить такої умови. Отже, позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати у справі, а саме - судовий збір у сумі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial