Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила визнати звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин незаконним та поновити [PERSON] на посаді виконавчого директора ПрАТ «Запоріжзв'язоксервіс»; стягнути з ПрАТ «Запоріжзв'язоксервіс» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 9400 гривень, моральну шкоду у розмірі 30 000 гривень, а також витрати на правову допомогу у розмірі 5000 гривень. В подальшому позивач збільшила позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за заявою про збільшення позовних вимог, просила суд стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 38 800 гривень. Обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначила про те, що 13.02.2014 року [PERSON] безпідставно звільнено з посади виконавчого директора ПрАТ «Запоріжзв'язоксервіс» за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин, звільнення відбулось з грубим порушенням встановленої законодавством процедури. Так, відповідачем не відібрано письмові пояснення у позивача всупереч вимог ч. 1 ст. 149 КЗпП України, не були виконані приписи ст. 149 ч. 4 КЗпП України щодо ознайомлення та повідомлення під підпис з наказом про звільнення, а також приписи ст. 47 ч. 1 КЗпП України щодо обов'язку видати трудову книжку та проведення розрахунку. Крім того, незаконною, на думку позивача, є і підстава звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки за незалежних від [PERSON] обставин, а саме - вчинення відносно неї злочину, з другої половини робочого дня 05.02.2014 року вона не мала можливості виконувати свої службові обов'язки. Напад на позивача є поважною причиною її відсутності на робочому місці 06.02.2014 року , у зв'язку із чим не може вважатися прогулом без поважних причин в розумінні п. 4 ч. 1 ч. 40 КЗпП України. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні у повному обсязі, з підстав, наведених у позові. Додатково зазначив про те, що 05.02.2014 року зареєстровано кримінальне провадження за фактом здійснення нападу невстановленими досудовим розслідуванням особами на [PERSON], у зв'язку із чим остання з другої половини робочого дня 05.02.2014 року не мала фізичної можливості бути присутньою на робочому місці. Про своє викрадення [PERSON] 06.02.2014 року повідомила голову наглядової ради відповідача Коміссарова Ю.В., крім того, надала останньому заяву на відпустку без збереження заробітної плати за сімейними обставинами, а також заяви про звільнення за власним бажання та за згодою сторін у різних варіантах. Особисто зареєструвати вказані вище заяви позивач не мала можливості з огляду на її психічних та фізичний стан після викрадення, з тих самих причин вона не телефонувала на підприємство та не відповідала на дзвінки з підприємства. З 06.02.2014 року [PERSON] вимушена була переховуватись у різних містах України без засобів зв'язку, лікуватись та відновлювати свій психічний стан після нападу. Лише на початку квітня 2014 року у позивача з'явилась можливість звернутись до відповідача з приводу свого звільнення.10.04.2014 року дочка позивача на підставі довіреності від 25.02.2014 року, виданої позивачем, звернулась до відповідача з приводу видачі трудової книжки [PERSON] та проведення з останньою розрахунку при звільненні, під час видачі трудової книжки, дочку позивача повідомлено про причини звільнення [PERSON], у проведенні розрахунку відмовлено, також відмовлено у видачі копії наказу про звільнення. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову у повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначив про те, що 07.02.2014 року за двома відомими адресами позивачу направлено листа з пропозицією надати пояснення щодо причин відсутності на робочому місці 05.02.2014 року та 06-07.02.2014 року. Пояснення [PERSON] з приводу відсутності на робочому місці надані не були. Після чого, [PERSON] направлено засобами поштового зв'язку повідомлення про звільнення, а також копію наказу про звільнення від 13.02.2014 року. За проведенням розрахунку [PERSON] до відповідача не зверталась. Постановою слідчого слідчого відділу Жовтневого РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області від 03.05.2014 року закрито кримінальне провадження за фактом викрадення [PERSON] на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв'язку із відсутністю події злочину. У зв'язку із наведеним, представник відповідача, вважає, що звільнення [PERSON] відбулось із дотриманням приписів трудового законодавства, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Заслухавши представників сторін, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що згідно наказу № 067к 20.03.2001 року [PERSON] прийнято на роботу на посаду заступника директора з розвитку АТ «Запоріжзв'язоксервіс» (а.с. 56). 14.09.2005 року Загальними зборами акціонерів ПрАТ «Запоріжзв'язоксервіс» [PERSON] обрано генеральним директором товариства, що підтверджується протоколом акціонерів ПрАТ «Запоріжзв'язоксервіс» від 14.09.2005 року (а.с. 57). Наказом № 0020/2к від 24.02.2011 року [PERSON] переведено на посаду директора ПрАТ «Запоріжзв'язоксервіс» (а.с. 59). Наказом № 0216 к від 30.11.2012 року [PERSON] переведено на посаду виконавчого директора ПрАТ «Запоріжзв'язоксервіс» на неповний робочий день та оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу (а.с. 60). 13.02.2014 року [PERSON] звільнено з посади за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин відповідно до наказу № 0015К від 13.02.2014 року (а.с. 61). З пояснень представника позивача, судом встановлено, що з другої половини робочого дня 05.02.2014 року позивач не мала фізичної можливості бути присутньою на робочому місці, у зв'язку із вчиненням відносно неї злочину, а саме - викраденням. Про своє викрадення [PERSON] 06.02.2014 року повідомила голову наглядової ради відповідача Коміссарова Ю.В., крім того, надала останньому заяву на відпустку без збереження заробітної плати за сімейними обставинами, а також заяви про звільнення за власним бажання та за згодою сторін у різних варіантах. Особисто зареєструвати вказані вище заяви позивач не мала можливості з огляду на її психічних та фізичний стан після викрадення, з тих самих причин вона не телефонувала на підприємство та не відповідала на дзвінки з підприємства. З 06.02.2014 року [PERSON] вимушена була переховуватись у різних містах України без засобів зв'язку, лікуватись та відновлювати свій психічний стан після нападу. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення з роботи є встановлення поважності причин відсутності. Законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин. Тому вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із числа передбачених ст. 57 ЦПК України. Відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60 ЦПК України суд вирішує цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Підставою для звільнення [PERSON] стали: службова записка начальника служби безпеки підприємства від 05.02.2014 року, згідно якої [PERSON] 05.02.2014 року о 14 годині 06 хвилин вибула з офісу підприємства та більше на підприємство не поверталась (а.с. 85); службова записка інспектора охорони від 06.02.2014 року, згідно якої [PERSON] 06.02.2014 року відсутня на робочому місці (а.с. 86); та службова записка інспектора охорони від 07.02.2014 року, згідно з якою [PERSON] 07.02.2014 року відсутня на робочому місці (а.с. 87). Вказані акти в силу ст. 57 ЦПК України є письмовими доказами, які підтверджують відсутність позивача на роботі 05,06 та 07 лютого 2014 року. В обґрунтування поважності причин відсутності на робочому місці 05,06 та 07 лютого 2014 року позивач посилається на вчинення відносно неї злочину, а саме - викрадення. Так, судом встановлено, що 05.02.2014 року у Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 12014080020000416 зареєстровано кримінальне провадження за ознаками складу злочину, передбаченого ст. 146 ч. 2 КК України (а.с. 9). Постановою слідчого слідчого відділу Жовтневого РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області від 03.05.2014 року кримінальне провадження № 12014080020000416 закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв'язку із відсутні події злочину (а.с. 70-77). Зі змісту постанови слідчого про закриття кримінального провадження вбачається, що в ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12014080020000416, органом досудового розслідування проведено ряд слідчих та розшукових дій, за результатами яких встановлено наступне: чисельні свідки та очевидці вказують на те, що бачились та спілкувались з [PERSON] після її начебто викрадення; в ході проведення обшуків та інших розшукових дій встановлено відсутність будь-яких даних, які б свідчили про вчинення відносно [PERSON] злочину, навпаки органом досудового розслідування зібрано докази, які свідчать про те, що [PERSON] добровільно залишила з родиною м. Запоріжжя; після встановлення місця знаходження [PERSON] остання органу досудового розслідування надала заяву про те, що просить органи міліції та прокуратури її по даному факту не турбувати, покази надавати не бажає. Крім того, окремо слід звернути увагу на те, що ані особисто [PERSON], ані її рідні із заявами про її викрадення до органів міліції не звертались. Відповідно до листа начальника слідчого відділу Жовтневого РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області від 12.11.2014 року вказана вище постанова слідчого від 03.05.2014 року про закриття кримінального провадження № 12014080020000416 є чинною, не скасована ані в судовому порядку, ані органами прокурора тури. Таким чином, суд надходить до висновку про те, що належних та допустимих доказів того, що позивач була відсутня на робочому місці 05,06 та 07 лютого 2014 року з поважних причин, позивачем [PERSON] суду не надано. Положенням статті 147 КЗпП України визначено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. За приписом ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. 07.02.2014 року на адреси [PERSON] ([ADDRESS], та [ADDRESS]) відповідачем цінним листом з описом вкладення направлено лист № 0130, в якому запропоновано [PERSON] з'явитись до 12.02.2014 року до 18.00 до офісного приміщення ПрАТ «Запоріжзв'язоксервіс» для надання пояснень з приводу відсутності на робочому місці 05.02.2014 року з 14 години 06 хвилин до 18 години 00 хвилин, а також протягом робочих днів 06 та 07 лютого 2014 року (а.с. 78-80). 13.02.2014 року на адреси [PERSON] ([ADDRESS], та [ADDRESS]) відповідачем цінним листом з описом вкладення направлено копію наказу про звільнення № 0015/к від 13.02.2014 року (а.с. 81-83). У судовому засіданні представник позивача підтвердив факт проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Враховуючи наведене, при звільненні позивача відповідачем додержано передбачені ст.ст. 147, 148, 149 КЗпП України правила й порядок застосування дисциплінарних стягнень. Також суд звертає увагу на те, що позивачем не ставиться питання про визнання незаконним та скасування наказу № 0015К від 13.02.2014 року, яким останню було звільнено з займаної посади. Таким чином, суд виходить з того, що належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, позивач на підтвердження того, що її звільнення було незаконним суду не надала, у зв'язку з чим позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог [PERSON] про поновлення її на посаді виконавчого директора ПрАТ «Запоріжзв'язоксервіс», стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 38 800 гривень, а також моральної шкоди у розмірі 30 000 гривень і витрат на правову допомогу, то суд приходить до висновку, що вони не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від позовної вимоги про визнання незаконним звільнення. На підставі викладеного, ст.ст. 36, 40, 235, 237, 237-1 КЗпП України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 та ст.ст. 10, 11, 14, 27, 57-60, 208, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд -

Outcome: dismissed