Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся з вказаним веще позовом, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що працював на підприємстві відповідача ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат». 28.08.2019 року отримав від адміністрації підприємства ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» попередження про звільнення з 29.10.2019 року за п.1 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до наказу № 4533 від 23.08.2019 року «Про оптимізацію чисельності управління забезпечення режиму та охорони» його повідомили, що займану посаду з 28.10.2019 року виключено з організаційної структури ПАТ «Кривбасзалізрудком» та запропоновано перелік наявних посад на підприємстві. Потім, 30.09.2019 року йому запропоновано інший перелік вакантних посад, від яких був вимушений відмовитися у зв`язку з тим, що жодна з них не відповідала фаху та освіті. Після чого, 29.10.2019 року його було звільнено з посади охоронника мобільної групи 4 розряду дільниці № 2 управління забезпечення режиму та охорони за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вказує, що в наказі № 4533 від 23.08.2019 року «Про оптимізацію чисельності управління забезпечення режиму та охорони» зазначено про створення нового штатного розпису управління забезпечення режиму та охорони в строк до 17.09.2019 року, однак в період з 17.09.219 року по 28.10.2019 року йому не пропонувалось підприємством зайняти вільні посади в управлінні забезпечення режиму та охорони згідно нового штатного розпису. Вважає такі дії підприємства дискримінаційними, не обґрунтованими та не законними та просить поновити його на роботі і стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі. Уточнивши свої позовні вимоги 01 лютого 2020 року в частині стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі та просив покласти судові витрати по справі на відповідача. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.12.2019 року позовну заяву прийнято до свого провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву. Представники відповідача скористалися правом надання відзиву, в якому просили у задоволенні позовних вимог відмовити у зв`язку з тим, що вони не обґрунтовані та не законні. В обґрунтування зазначили, що позивач по 29.10.2019 року перебував у трудових відносинах з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на посаді охоронника. Відповідно до наказу № 4533 від 23.08.2019 року «Про оптимізацію чисельності управління забезпечення режиму та охорони» охоронник мобільної групи 4 розряду дільниці №2 Управління забезпечення режиму та охорони, [PERSON] 28.08.2019 року був ознайомлений під підпис з вищевказаним наказом. На виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України 28.08.2019 року позивач персонально під підпис попереджений про наступне вивільнення, допускаючи можливість працевлаштування упродовж строку попередження. Одночасно позивачу запропоновані вакантні місця роботи підприємства станом на 28.08.2019 року, проте він відмовився. 03.10.2019 року він був ознайомлений під підпис з вільними вакансіями на підприємстві станом на 30.09.2019 року, проте, він відмовився від переведення на одну з вакантних посад. З протоколу засідання атестаційної комісії від 28.10.2019 року вбачається, що було розглянуто та затверджено списки працівників, які мають переважне право на заміщення посад інспектора внутрішнього контролю відділу контролю за забезпечення режиму охорони, однак відповідно до порівняльної таблиці переважного права у позивача відсутнє переважне право на заміщення вакантних посад інспекторів відділу контролю за забезпеченням режиму та охорони. Акцентували увагу суду, що станом на день звернення позивача з позовною заявою до суду про поновлення на роботі, на підприємстві відсутній новий штатний розпис, оскільки через оптимізацію управління на підприємстві відсутнє Управління забезпечення режиму та охорони. Також, зазначають, що адміністрація ПАТ «Кривбасзалізрудком» зверталася з поданням № 53-18/1315 від 11.10.2019 року про надання згоди на розірвання трудового договору до Первинної організації Профспілки трудящих металургійної та гірничодобуваної промисловості України ПАТ «Кривбасзалізрудком», членом якої є позивач, на що було надано згоду на звільнення [PERSON] . Звільнення позивача відбулося згідно процедури чинного трудового законодавства України, у зв`язку з чим відсутні правові підстави поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вказали, що мають заперечення з приводу стягнення судових витрати на правничу допомогу в сумі 10 000 гривнь, оскільки вони є явно завишені та необґрунтовані. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала, щодо позовних вимог вважали їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Просили при вирішенні рішення врахувати відзив на позовну заяву. Свідок [PERSON] в своїх показах зазначив, що на момент звільнення новий штатний розпис не було складено, а лише розроблявся проект. Зі старого штатного розпису було виключено осіб яких звільнили. До його посадових обов`язків входить складання штатного розпису та списку наявних посад. Свідок [PERSON] зазначив, що звільнили всіх працівників відділу та його, але через деякий час він був прийняли до новоствореного відділу. Після звільнення усіх працівників охорони, керівництво на власний розсуд відбирало осіб, яким запропоновували нові посади відповідно до їх освіти. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивач [PERSON] працював в мобільній групи охорони та його звільнили у зв`язку зі змінами в організації виробництва. Посади в відділку контролю та охорони не пропонувались, було запропоновано лише посади які не відповідали фаху та досвіду позивача, але йому відомо що були посади, які можливо було запропонувати позивачу. Вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Розглядаючи справи про поновлення на роботі, суд повинен з`ясувати, чи відбулася ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи дотримано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці; про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або ж власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Зазначена позиція відображена, зокрема, в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ по справі №331/8965/15-ц від 14 червня 2017 року, по справі № 332/757/15ц від 27 квітня 2016 року, по справі № 454/308/15-ц від 13 квітня 2016 року, по справи № 756/17911/14ц від 01 червня 2016 року, по справі № 6-36752ск15 від 6 квітня 2016 року, по справі № 501/2476/15-ц від 01 лютого 2017 року. Аналогічна позиція викладена і в постановах Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі № 487/6407/16-ц, у справі № 569/10189/16-ц від 31 жовтня 2018 року, у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 523/18850/14-ц. За правилами статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також у збереженні роботи. Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбачених трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України). Аналіз указаних норм трудового права дає підстави для висновку, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказує, що приватне життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру. Стаття 8 Конвенції захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» рішення від 09 січня 2013 року. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» по 29.10.2019 року, якого звільнено з підприємства у зв`язку з скороченням штату на підставі п.1 ст. 40 КЗПП України, що підтверджується копією трудової книги позивача (а.с. 7). 28.08.2019 року позивача було попереджено під особистий підпис, що на підставі Наказу № 4533 від 23.08.2019 року «Про оптимізацію чисельності управління забезпечення режиму та охорони» робоче місце охоронника мобільної групи управління забезпечення режиму та охорони з 28.10.2019 року виключено з організаційної структури ПАТ «Кривбасзалізрудком» та запропоновано переведення на вакантні місця згідно штатного розпису станом на 28.08.2019 року та попереджено, що в разі відмові його буде звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України ( а. с. 40-41). Наказом № 4533 від 23.08.2019 року «Про оптимізацію чисельності управління забезпечення режиму та охорони» позивач [PERSON] ознайомлений під підпис, що підтверджується листом ознайомлення та на 30.09.2019 року. (а.с. 36-39). Відповідно до листа ознайомлення з вакантними посадами ПАТ «Кривбасзалізрудком» станом на 30.09.2019 року [PERSON] 03.10.2019 року ознайомлений під підпис з вакантними посадами, однак відмовився від переведення на іншу посаду зазначивши, що запропоновані вакансії не відповідають його освіті (а. с. 41). З Протоколу засідання атестаційної комісії від 28.10.2019 року вбачається, що було узгоджено список працівників, які мають переважне право займати посади інспекторів внутрішнього контролю відділу контролю по забезпеченню режиму охорони, та за порівняльною таблицею визначення переважного права на заміщення вакантних посад інспекторів відділу контролю за забезпеченням режиму та охорони позивач не зайняв переважне право на заміщення вакантних посад. Підприємство ПАТ «Кривбасзалізрудком» 11.10.2019 року звернулося з поданням до первинної профспілкової організації про надання згоди на розірвання трудового договору [PERSON] , охоронника мобільної групи забезпечення режиму та охорони згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, в зв`язку зі скороченням штату працівників (а.с. 42). Зі змісту витягу із протоколу профспілкової організації № 17 від 21.10.2019 року вбачається, що підприємству ПАТ «Кривбасзалізрудком» надано згоду згоди на звільнення позивача, з посади охоронника мобільної групи забезпечення режиму та охорони згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, в зв`язку зі скороченням штату працівників (а.с.43). Наказом ПАТ «Кривбасзалізрудком» № 1858-к від 21.10.2019 року «Про перенесення дати звільнення та звільнення» позивача [PERSON] звільнено з підприємства з 29.10.2019 року згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з скороченням штату працівників (а.с. 45). У відповідності до Наказу ПАТ «Кривбасзалізрудком» № 5646 від 21.10.2019 року «Про внесення змін до штатного розпису апарата управління ПАТ «Кривбасзалізрудком» створено у структурі апарату управління комбінату відділ конторолю по забезпеченню режиму та охорони та внесені до штатного розпису до цього відділу 55 штатних одиниць, які на день звільнення 29.10.2019 року [PERSON] останньому не пропонувалися. У частині першій статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Аналіз даної норми дає підстави дійти висновку про те, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, а саме: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників. Звільнення з вказаних підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України). Частиною третьою статті 49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Отже, вказані норми дають суду підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом. Матеріалами справи підтверджується, що в той час коли підприємством ПАТ «Кривбасзалізрудком» було видано Наказ № 1858-к «Про перенесення дати звільнення та звільнення» звільнено [PERSON] з підприємства 29.10.2019 року згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з скороченням штату працівників, наявні вакантні посади, які не запропоновані позивачу. Натомість, з показів свідків вбачається, що деяким працівникам, що були звільнені запропоновані нові посади, а деяких було переведено на вакантні посади охоронника з охорони будівель комбінату відділу контролю по забезпеченню режиму та охорони комбінату. Таким чином, суд приходить до переконання, що звільнення позивача за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України було здійснено в порушення вимог ст. 49-2 КЗпП України, оскільки позивачу не були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві з дня попередження про вивільнення і які існували на день його звільнення. Висновок суду узгоджується із позицією Верховний Суд України у справі за № 6-40цс15, Постанова ВСУ від 01.04.2015 року, де вказано, що згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника, а саме запропонування усіх наявних на підприємстві посад, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Тому, порушене право позивача підлягає відновленню, шляхом скасування Наказу № 1854-к від 21 жовтня 2019 року про звільнення [PERSON] та поновленням його на роботі в займаній посаді з дня його звільнення, тобто з 29 жовтня 2019 року. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. На виконання ухвали Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05.08.2020 року представниками відповідача надано розрахунок середньогодинної заробітної плати, яка становить 67,4666 грн, та середньомісячної - 11 334,39 грн. В судовому засіданні сторонами не заперечувалися обставини щодо періоду вимушеного прогулу з 01.11.219 року по 07.12.2020 року та суми середнього заробітку, а отже суд приходить до висновку про стягнення на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 151395,50 грн. Згідно п. п. 2, 4 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про, зокрема присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць та поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Стосовно питання про судові витрати суд зазначає наступне. Частина 1статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог. Згідно позовної заяви, позивачем заявлено дві самостійні вимоги: немайнового характеру (скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі) та майнового характеру (стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу). З огляду на те, що позовні вимоги задоволені, враховуючи приписи статті 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави за вимогу немайнового характеру в сумі 1049, 67 гривень та судовий збір на користь позивача, який сплачений ним за вимогу майнового характеру в сумі 768, 40 гривень, що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією. До витрати пов`язаних з розглядом справи, відповідно до частина 2статті 133 ЦПК України належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду наданий договір про надання правової допомоги, документ, що свідчать про оплату гонорару пов`язанного із наданням правової допомоги та акт виконаних робір від 11.09.2020 року. Отже, якщо позивачем документально доведено, що ним понесено витрати на правову допомогу у сумі 10000 гривень та доведено факту надання правничої допомоги по цій справі. Відповідочем недоведено, що розмір витрат правничої допомоги явно завищений та є неспівмірним, а отже, витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню на користь позивача в повному обсягу.

Outcome: approved