Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом 21.11.2018 року, в якому просить суд стягнути з ПАТ «ПВП «Кривбасвибухпром» на її користь моральну шкоду в зв`язку з ушкодженням здоров`я в розмірі 120625,00 грн., без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що вона працювала в ПАТ «ПВП «Кривбасвибухпром» з 03.06.2002 року по 07.08.2015 року та з 04.09.2015 року по 31.12.2015 року перебувала з ПАТ «ПВП «Кривбасвибухпром» в трудових відносинах. 31.05.2008 року з позивачем стався нещасний випадок, внаслідок чого отримано трудове каліцтво у вигляді: закритої травми грудної клітини, закритої травми живота, забою попередньої черевної стінки, компресійного перелому ТН VІІ І ступеню, ТН VІІ ІІ ступеню. Первинною довідкою МСЕК ДНА-02 №026052 від 20.01.2009 року позивачу встановлено 40% втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності. Довідкою МСЕК 12ААА №017316 [PERSON] встановлено 30% втрати працездатності та 3 групу інвалідності. Позивач стверджує, що у зв`язку з ушкодженням здоров`я вона змушена тривалий час проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури і лікування. Також, позивач вказує, що у зв`язку з вказаним нещасним випадком було порушено її нормальні життєві зв`язки, вона позбавлення можливості реалізувати свої звички та бажання, у неї постійно виникають складнощі у зв`язку з загальною слабкістю, стомою, болями. Тривалий процес лікування травми позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання каліцтва позивач відчуває фізичні страждання, біль, обумовлені важкістю самопочуття та особливостями лікування. Через наявне захворювання у неї постійно виникають складнощі у зв`язку з загальною слабкістю, втомою, психічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, поганий сон. З огляду на вказане та втрату працездатності через травму вона вважає, що відповідач спричинив їй моральну шкоду, яку вона оцінює в 120625,00 грн. та просить стягнути їх з останнього на свою користь. Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, 21.01.2019 року представником відповідача надано до суду відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити в її задоволенні. В обґрунтування зазначає, що відповідачем виконані усі передбачені законодавством вимоги щодо навчання, інструктажів і перевірки знань з охорони праці. При цьому, позивач, працюючи на той час на підприємстві, працював добровільно та був ознайомлений з умовами праці на підприємстві. Також, представник відповідача вважає, що позивачем не надано до суду належних доказів по справі, що підтверджує вину відповідача в заподіянні моральної шкоди. Окремо представник звертає увагу, що відповідно до акту розслідування нещасного випадку, його причиною стала особиста необережність [PERSON] при постановці ноги на сходинку при спусканні по маршовим сходам. Окрім того, на думку представника відповідача, моральна шкода у розмірі 120625,00 грн. є завищеною та не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, однак подала клопотання про розгляд справи за її відсутності, підтримавши пред`явлені вимоги та наполягаючи на їх задоволенні. Представник відповідача правом на участь в судовому засіданні не скористалась, подавши заяву про розгляд справи без її участі, проти позву заперечувала, просила відмовити у його задоволенні. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази по справі, враховуючи позицію сторін у справі, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності, приходить до наступного висновку. Згідно зі ст.3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст.4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Судом встановлено, а відповідачем визнано, що позивач [PERSON] дійсно працювала в ПАТ «ПВП «Кривбасвибухпром» з 03.06.2002 року по 07.08.2015 року та з 04.09.2015 року по 31.12.2015 року перебувала з ПАТ «ПВП «Кривбасвибухпром» в трудових відносинах. 03.06.2002 року прийнята стрільцем у гірничий цех №5 ВАТ «ПВП «Кривбасвибухпром». З 01.03.2004 року переведена стрільцем 2 класу у гірничому цеху №5. 01.08.2006 року загін ВВО перейменовано у Відомчу воєнізовану охорону. 01.02.2008 року [PERSON] переведена стрільцем 3 розряду до відомчої воєнізованої охорони гірничого цеху №5. 27.01.2009 року переведена контролером на контрольно-пропускному пункті третього розряду до відомчої воєнізованої охорони гірничого цеху №5. 07.08.2015 року позивач звільнена за власним бажанням з займаної посади. При цьому, 04.09.2015 року прийнята кур`єром до вибухової дільниці гірничого цеху №5. 31.12.2015 року звільнена з посади в зав`язку з закінченням строку дії трудового договору. Вказані обставини встановлено на підставі записів в трудовій книжці позивача (а.с.10-14). Згідно з актом про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом №2 від 03.06.2008 року, [PERSON] , працюючі стрільцем 3 розряду воєнізованої охорони гірничого цеху №5 ВАТ «ПВП «Кривбасвибухпром», о 07-20 годин 31.05.2008 року, несла службу на караульній вишці №13 та попросила по телефону дозволу у начальника караулу зійти з вишки по потребі і отримала дозвіл. Спускаючись по маршовим сходам, [PERSON] , в районі 4-5 сходів знизу, приблизно на висоті 1 м від землі, підсковзнулась, втратила рівновагу і впала на землю, в результаті чого отримала травму спини. Діагноз згідно з листком непрацездатності: сполучена травма; закрита травма грудної клітини, закрита травма живота; забій попередньої черевної стінки; компресійний перелом ТН VІІ І ступеню, ТН VІІ ІІ ступеню (а.с.6-7). При цьому, відповідно до акту розслідування нещасного випадку, що стався з [PERSON] 31.05.2008 року о 07-20 годин, комісією встановлено, що даний випадок травмування обумовлений наступними причинами: зменшення коефіцієнту зчеплення між матеріалами сходів і спецвзуттям внаслідок їх зволоження вранішньою росою; особиста необережність [PERSON] при постановці ноги на сходинку при спусканні по маршовим сходам; конструктивні недоліки маршових сходів, а саме, ширина сходинок становить 150 мм., але згідно з ГОСТом 23120-78 група Ж34, ширина повинна становити 200 мм., відстань між рифленими крутками з круглої сталі становить 30 мм, але згідно з п.4.16.11 Правил будови і безпечної експлуатації вантажопідіймальних кранів, відстань не повинна перевищувати 20 мм (а.с.8-9). Відповідно до виписки з акту огляду МСЕК №026052 від 20.01.2009 року, [PERSON] встановлено третю групу інвалідності у зв`язку із трудовим каліцтвом та 40% втрати професійної працездатності (а.с.4). Разом з цим, як видно із довідки МСЕК серії 12ААА №017316, [PERSON] встановлено 30% втрати працездатності та 3 групу інвалідності у зв`язку із трудовим каліцтвом на період з 01.02.2018 року по 01.02.2020 року (а.с.5). Визначаючи характер спору, суд виходить з обставин завдання шкоди здоров`ю [PERSON] під час роботи в ПАТ «ПВП «Кривбасвибухпром» близько 71 місяців при виконанні трудових обов`язків, первинне встановлення стійкої втрати професійної працездатності у 2009 році висновком МСЕК, що надало їй право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, тому до правовідносин сторін мають застосовуватися ст.ст.153, 237-1 КЗпП України. Так, згідно з ч.2 ст.153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці регламентовано ч.4 ст.43 Конституції України. Положеннями ч.ч.1, 3 ст.13 Закону України «Про охорону праці», яку кореспондує ст.153 КЗпП України, встановлено, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Відповідно до ст.173 КЗпП України, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Нормами ч.1 ст.237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п.4.1 рішення Конституційного Суду України № 1-9/2004 від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. Окрім того, рішенням Конституційного Суду України №20-рп/2008 від 08.10.2008 року встановлено, що обов`язок з відшкодування моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. Надані позивачем докази повною мірою вказують, що ушкодження здоров`я [PERSON] і отримання нею травм та інвалідності відбулося при виконанні нею трудових обов`язків, а відтак дають можливість суду зробити висновок про спричинення позивачу моральної шкоди. Суд відхиляє доводи представника відповідача про відсутність у позивача доказів спричинення їй моральної шкоди, оскільки відповідно до діючого законодавства втрата працездатності, яка встановлена висновком МСЕК, вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан здоров`я потерпілого погіршено. При цьому, суд зауважує, що до юридичного складу, що є підставою відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди роботодавцем, є моральні страждання робітника, втрата нормальних життєвих зв`язків та необхідність для працівника докладання додаткових зусиль для організації свого життя. Вина роботодавця не відноситься до обов`язкових умов для настання відповідальності за спричинення працівнику моральних страждань під час виконання своїх трудових обов`язків. Також, суд не може погодитися із твердженнями представника відповідача, що позивач була ознайомлена із умовами праці на підприємстві, погодилась з ними та працювала добровільно, через що відсутня вина підприємства у заподіянні шкоди, оскільки той факт, що роботодавець ознайомив свого працівника з умовами праці, не позбавляє підприємства від законодавчо встановленого обов`язку забезпечити якісні та безпечні умови праці. Так, судом встановлено, що внаслідок ушкодження здоров`я позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації її фізичних можливостей, змінився її звичний спосіб життя, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що призводить до порушення її звичайного способу життя та вимагають від неї додаткових зусиль для його організації. У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. При цьому, відповідно до п.9 вказаної вище Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Відповідно до\~ст.23\~ЦК України,\~особа має\~право на\~відшкодування моральної\~шкоди,\~завданої внаслідок\~порушення її\~прав. Моральна шкода полягає,\~зокрема,\~у фізичному\~болю та\~стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~з каліцтвом\~або іншим\~ушкодженням здоров`я. Моральна\~шкода відшкодовується\~грішми,\~іншим майном\~або в\~інший спосіб. Розмір\~грошового відшкодування\~моральної шкоди\~визначається судом\~залежно від\~характеру правопорушення,\~глибини фізичних\~та душевних\~страждань,\~погіршення здібностей\~потерпілого або\~позбавлення його\~можливості їх\~реалізації,\~ступеня вини\~особи,\~яка завдала\~моральної шкоди,\~якщо вина\~є підставою\~для відшкодування,\~а також\~з урахуванням\~інших обставин,\~які мають\~істотне значення.\~При визначенні\~розміру відшкодування\~враховуються вимоги\~розумності і\~справедливості. Моральна\~шкода відшкодовується\~незалежно від\~майнової шкоди,\~яка підлягає\~відшкодуванню,\~та не\~пов`язана\~з розміром\~цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. На думку суду, сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачці моральних страждань, стан її здоров`я, вину підприємства у заподіянні шкоди, суттєвість вимушених змін у житті. Визначаючи розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, ступінь втрати професійної працездатності, наявність у неї 3 групи інвалідності та ступінь втрати професійної працездатності - 30%, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та тривалість, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, наслідків, що наступили. Також, суд приймає до уваги вину підприємства в отриманні позивачем травми під час виконання нею трудових обов`язків, тривалість роботи позивача на підприємстві. Отже, з урахуванням викладеного, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, врахувавши роз`яснення викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 щодо відшкодування розміру моральної шкоди, суд вважає необхідним позов задовольнити частково та стягнути на користь позивача 50000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, вважаючи суму, що просить позивач завищеною. При цьому, суд зазначає, що пп.14.1.180 п.14.1 ст.14 та п.18.1 ст.18 Податкового кодексу України встановлено, що роботодавець - податковий агент, зобов`язаний з доходів, що нараховуються (виплачуються) фізичній особі (платнику), нараховувати, утримувати та сплачувати до бюджету податок від імені та за рахунок коштів особи, якій виплачуються такі доходи. В розумінні п.п.164.2.14 «а» п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю. Таким чином, відшкодування моральної шкоди, завданої в зв`язку із ушкодженням здоров`я та стійкою втратою працездатності, не є об`єктом оподаткування доходу платника податку, отже, розмір моральної шкоди в сумі 50000,00 грн., стягнутої з відповідача на користь позивача, підлягає виплаті без оподаткування податком на доходи фізичних осіб. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно зі ст.141 ЦПК України, суд враховує звільнення позивача від сплати судового збору на підставі п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», у зв`язку з чим вважає за необхідне судовий збір в розмірі 704,80 грн. стягнути з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial