Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача державного підприємства «Красноармійськвугілля» (далі за текстом ДП «Красноармійськвугілля») про стягнення одноразової допомоги при звільненні у звязку з виходом на пенсію, середнього заробітку за час затримки розрахунку, в обгрунтування якого вказав, що з відповідачем по справі він знаходився у трудових відносинах з 07.06.1968 року по 04.03.2003 року, працюючи на шахті «Центральна», його було звільнено за ст.38 КЗпП України за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію. У порушення ст.116 КЗпП України його не було письмово повідомлено про виплату нарахованих йому сум при звільненні, тому він не міг знати про наявність чи відсутність нарахування йому одноразової допомоги при звільненні у звязку з виходом на пенсію, яка передбачена п.12.15 Галузевої (тарифної) угоди між Держвуглепромом і галузевими вугільними профспілками від 12.02.1992 року. Тому 23.07.2015 року він звернувся до відповідача, на що 11.08.2015 року останнім було повідомлено про те, що йому не нараховувалась та не сплачувалась вихідна допомога при звільненні у звязку із виходом на пенсію. Відповідно до п.12.15 Галузевої угоди працівнику, що має право на пенсію за віком чи по інвалідності, при першому його звільненні з підприємства сплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі і середнього заробітку, а саме: при наявності стажу роботи 20 і більше років сплачується допомога у розмірі трьохмісячного середнього заробітку. При звільненні з шахти 04.03.2003 року його стаж на підприємстві складав понад 20 років, тому він мав право на виплату одноразової допомоги в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, що складає 1020,54 грн., виходячи із його середньомісячної заробітної плати у 340,18 грн. Так як він був звільнений 04.03.2003 року, а повний розрахунок підприємством не був проведений, тому загальна затримка розрахунку при звільненні на час подання позовної заяви становить з 05.03.2003 року по 31.07.2015 року - 3089 днів. Середній заробіток за цей час затримки складе 51246,51 грн., виходячи із його середньоденного заробітку у 16,59 грн. Тому позивач просить стягнути з відповідача одноразову допомогу при звільненні у звязку з виходом на пенсію в сумі 1020,54 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 51246,51 грн. Після подання позову, позивач збільшив свої позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, звернувшись до суду з проханням стягнути з відповідача 52142 грн. 37 коп., які розраховані за 3143 дні затримки розрахунку за період з 05.03.2003 року по 16.09.2015 року. Сторони до суду не зявилися, про час і місце розгляду справи сповіщені належним чином, письмово повідомили суд про розгляд справи у їх відсутність. Представник відповідача ДП «Красноармійськвугілля» надав судові письмове заперечення, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнає у повному обсязі, оскільки позивач працював на підприємстві під час дії Колективного договору на 2001 рік, згідно до п.8.1 якого спірна допомога сплачувалася із фонду матеріального заохочення, тобто лише за наявності прибутку. У 2003 році підприємство мало збитки, що унеможливлювало виплату соціальної гарантії, до якої відноситься допомога у звязку із звільненням. Тому допомога у той час позивачу не була нарахована та відповідно не сплачена. Також, відповідач не погоджується із розрахунком позивача щодо суми середнього заробітку за затримку сум при звільненні, оскільки відповідно до п.8 постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 Про порядок обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі днів. Тобто, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні повинен розраховуватися виходячи із робочих, а не календарних днів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 07.06.1968 року по 04.03.2003 року знаходився у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на шахті «Центральна», яка є відокремленим підрозділом відповідача, прохідником підземним, гірничим робітником підземним з повним робочим днем у шахті, і був звільнений за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію, що підтверджено записами з трудової книжки позивача (а.с.3-7). Відповідно до довідки відповідача від 11.08.2015 року середньомісячна заробітна плата позивача за два місяця до його розрахунку склала 340,18 грн., а середньоденна 16,59 грн. (а.с.12). За змістом п.12.15 Галузевої угоди по тарифам, трудовим та соціальним гарантіям між Урядом України і галузевими профспілками працівників вугільної промисловості від 14.02.1992 року при виході працівника на пенсію сплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі і середнього заробітку, але не менш, зокрема, 20 років та більше 3-х місячний заробіток. Відповідно до п.8.1 Колективного договору по шахті «Центральна» в/о «Красноармійськвугілля» на 2001 рік при звільненні працівника у звязку з переходом на пенсію виплачується одноразова допомога у залежності від стажу роботи на підприємстві, зокрема, при стажі понад 20 років трьохмісячних заробіток. Згідно за ч.1 ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обовязковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Оскільки позивач був звільнений з підприємства у звязку з виходом на пенсію та мав стаж у вугільній галузі понад 20 років, про що свідчать записи з його трудової книжки (а.с.3-7), відповідач повинен був сплатити йому 3-х місячний заробіток, який складає 1020,54 грн. (340,18 грн. х 3 місяці). Згідно за абз.1 ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Таким чином, підприємство повинно було виплатити позивачу вказану допомогу у день його звільнення. Суд зауважує, що у абз.1 ч.1 ст.116 КЗпП України, йде мова про всі суми, а не тільки заробітну плату. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до інформації відповідача, проти якої позивач не заперечував, заробіток позивача у сфчні 2003 року за 11 робочий день склав 182,54 грн., у лютому 2003 року за 5 робочих дні 82,97 грн., отже середньоденна заробітна плата позивача складає 16,59 грн. ((182,54 грн. + 82,97 грн.) : (11 днів + 5 днів)) (а.с.11). Позивач просить суд стягнути його середній заробіток за період з 05.03.2003 року по 16.09.2015 року в сумі 52142 грн. 37 коп., із розрахунку: 3143 дні х 16,59 грн. середньоденний заробіток позивача за два останніх місяці праці позивача перед звільненням: за січень та лютий 2003 року. Перевіривши розрахунок, суд находить його таким, що відповідає вимогам Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 № 100, та додаткам до листів Міністерства праці та соціальної політики України про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2003 - 2015 роки № 010-1135 від 06.11.2002 року, № 03-3/7221-013-15 від 18.11.2003 року, № 03-3/10426-036-15 від 12.10.2004 року, № 7881/0/14-05/036-15 від 04.10.2005 року, № 6540/0/14-06/13 від 09.10.2006 року, № 6884/0/14-07/13 від 18.09.2007 року, № 10338/0/14-08/13 від 30.09.2008 року, № 9681/0/14-07/13 від 25.08.2009 року, № 9111/0/14-10/13 від 25.08.2010 року, № 8515/0/14-11/13 від 23.08.2011 року, № 9050/0/14-12/13 від 21.08.2012 року, № 9884/0/14-13/13 від 04.09.2013 року, №10196/0/14-14/13 від 09.09.2014 року згідно яким кількість робочих днів, за які позивачеві затримано виплату зарплати становить: - за 2003 рік з 05.03.2003 року по 31.12.2003 року - 207 днів, - за 2004 рік - 252 днів, - за 2005 рік 251 день, - за 2006 рік 250 днів, - за 2007 рік - 251 день, - за 2008 рік - 252 дні, - за 2009 рік - 251 день, - за 2010 рік - 251 день, - за 2011 рік - 250 днів, - за 2012 рік - 251 день, - за 2013 рік 251 день, - за 2014 рік - 251 день - за 2015 рік з 01.01.2015 року по 16.09.2015 року 175 день, а всього 3143 робочих днів. Суд не приймає позицію відповідача, згідно якої позивачем розрахована спірна сума з урахуванням календарних днів, оскільки це не відповідає дійсності, розрахунок проведено, виходячи із робочих днів. Відповідно до ч.3 ст.117 КЗпП України, яка діяла на час виникнення спірних відносин до її виключення із статті на підставу Закону України від 20.12.2005 року № 3248-1У, який набрав чинності 05.01.2006 року, у разі, якщо звільнений працівник до одержання остаточного розрахунку стане на іншу роботу, розмір зазначеної в частині першої цієї статті компенсації зменшується на суму заробітної плати, одержаної за новим місцем роботи. Записи трудової книжки позивача свідчать про те, що після звільнення з підприємства [PERSON] знову працевлаштувався 10.08.2006 року, тобто після 05.01.2006 року. Тому сума компенсації зменшенню не підлягає. Згідно за ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (у цій редакції наведена норма діє з 01.08.2001 року). Відповідно до п.2.42 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Міністерства статистики України № 323 від 11.12.1995 року, яка діяла на час звільнення позивача, сума наданих підприємством трудових і соціальних пільг працівникам, а саме одноразова допомога працівникам, які виходять на пенсію, входила до інших заохочувальних та компенсаційних виплат, які в свою чергу входять до фонду оплати праці. Таким чином, вказана допомога входить до фонду оплати праці і на неї розповсюджується ч.2 ст.233 КЗпП України. Позивач звернувся з даним позовом у серпні 2015 року. Тому в силу ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 531 грн. 62 коп., так як позивач на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VІ в редакції до 01.09.2015 року звільнений від вказаних витрат при подачі даного позову до суду. На підставі ст.ст.116, 117, 232, 233 КЗпП України, ч.1 ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди», постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.95 № 100, п.12.15 Галузевої угоди по тарифам, трудовим та соціальним гарантіям між Урядом України і галузевими профспілками працівників вугільної промисловості від 14.02.1992 року,

Outcome: approved