Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання наказу від 25.09.2017 року № 164к про звільнення його з посади юрисконсульта 1 категорії юридичної служби за угодою сторін /п.1 ст.36 КЗпП України незаконним, поновлення його на роботі в КП « Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» на посаді юрисконсульта 1 категорії юридичної служби, стягнення з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 8411 грн.70 коп. Протягом розгляду справи, а саме 20.07.2018р.,31.08.2018р.,31.10.2018р.,09.11.2018р.,14.11.2018р.,11.03.2019р.,10.04.2019р.,20.05.2019р., 24.07.2019р. позивачем надані суду позовні заяви про уточнення позовних вимог. Просить суд стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 151 256 грн. 82 коп. за період з 25 вересня 2017 року по 24 липня 2019 року, а також додатково заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 24.07.2019 року по момент фактичного ухвалення судового рішення про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В позові позивач зазначив, що 04.10.2011 року згідно наказу №188к він був прийнятий на роботу до КП «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» на посаду юрисконсульта 2 категорії, та в подальшому, згідно наказу за №160 к від 15.08.2012 року його переведено на посаду юрисконсульта 1 категорії. 25.09.2017 року, відповідно до наказу №164к від 25.09.2017 року, він звільнений із займаної посади на підставі п.1ст.36 КЗпП України за угодою сторін. Вважає вказаний наказ незаконним, тому що під час написання ним заяви про звільнення за угодою сторін, він дав згоду ні за власною пропозицією, а за зазначеною пропозицією представників відповідача з їх особистих мотивів, на звільнення його за угодою сторін, реального волевиявлення з його боку не було, заява була написана виключно внаслідок психічного та морального примусу, який полягав у постійних загрозах безпідставного застосування заходів дисциплінарно стягнення. Передумовою, внаслідок якої, як безпосередньо керівником підприємства так і керівником юридичної служби, здійснювався психологічний та моральний примус з метою звільнення його за будь-яких обставин, була його правова позиція, оголошена 27.07.2017 року на нараді у якості виконуючого обов`язки начальника юрслужби. Одразу ж після оголошення правової позиції, у присутності майже всіх керівників структурних підрозділів підприємства, керівником підприємства було оголошено про його невідповідальність займаної посаді, незнання законодавства. Після закінчення наради було повідомлено про розпорядження керівника щодо проведення скорочення штатної одиниці - посади юрисконсульта 1 категорії. В подальшому було повідомлено, що неможливе скорочення посади юрисконсульта. 16.08.2017 року керівником юридичної служби, [PERSON] йому було запропоноване звільнення за власним бажанням. 19.08.2017 року ним була подана заява про надання відпустки без збереження заробітної плати на п`ять календарних днів у зв`язку з необхідністю пошуку роботи. Ним була подана заява про звільнення за згодою сторін, 25.09.2017 року був винесений наказ за №164 -к про звільнення його згідно вимог ст.36 п.1 КЗпП України. Вважає вказаний наказ незаконним, тому що ним подана заява про звільнення з посади під впливом психічного та морального примусу. Просить суд задовольнити позовні вимоги - визнати наказ від 25.09.2017 року № 164к про звільнення його з посади юрисконсульта 1 категорії юридичної служби за угодою сторін / п.1 ст.36 КЗпП України незаконним, поновити його на роботі в КП « Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» на посаді юрисконсульта 1 категорії юридичної служби, стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 151 256 грн.82 коп. за період з 25 вересня 2017 року по 24 липня 2019 року, а також додатково заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 24.07.2019 року по момент фактичного ухвалення судового рішення про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В судовому засіданні [PERSON] підтримав позовні вимоги, суду пояснив, що після проходження передбаченої законом процедури, він 25.07.2017 року здав іспит на право заняття адвокатської діяльністю, 28.02.2018 року ним отримано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, з цього часу він займається діяльністю адвоката, є членом Національної Асоціації Адвокатів України. Представник позивача адвокат Козлов О.М. підтримав позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] . заперечував проти задоволення позовних вимог, суду пояснив, що дійсно [PERSON] працював на посаді юрисконсульта 1 категорії юридичної служби КП «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства». За час роботи к дисциплінарної відповідальності не притягувався, ніякого тиску з боку адміністрації підприємства на нього не було, питання про скорочення штату юридичного відділу не приймає керівництво підприємства, це питання узгоджується з Маріупольською міської радою. Йому нічого не відомо про обговорення питання про звільнення позивача, це питання ніким и ніколи не обговарювалось. Під час роботи [PERSON] надавались дні відпочинку, як потім стало відомо, він вирішував питання про отримання свідоцтва про право на заняття адвокатської діяльністю. Підтримав доводи, викладені в запереченнях на позов, а саме позивача не примушували писати заяву про звільнення, заява позивача про звільнення з підстав - угода сторін, заява про звільнення не тільки написана позивачем власноруч, а й подана роботодавцю, що виключає примус. Позивачем не надано доказів, як погроз в застосуванні заходів дисциплінарного стягнення так і застосування до нього дисциплінарного стягнення. Представник відповідача [PERSON] суду пояснила, що позов не визнає, [PERSON] сам подав заяву про звільнення. Вона була присутня на нараді про яку говорить [PERSON] , конфлікту як такового не було, вважає, що обговорювалися рабочі моменти, заяву про звільнення [PERSON] не відкликав, прийшов, отримав наказ, розписався в наказі, забрав трудову книжку. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він працював з 2016 року по 01.11.2017 року заступником начальника управління з економіки і комерції. Наприкінці липня 2017 року [PERSON] повідомив про те, що між ним та керівником підприємства був конфлікт, йому все відомо зі слів [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснив, що на час звільнення [PERSON] він працював начальником юрслужби підприємства. На нараді, про яку говорить [PERSON] він не був присутнім, обставини відомі зі слів інших, а саме [PERSON] заявив про те, що не згоден з точкою зору керівника підприємства. Питання про скорочення штату юрслужби було предметом обговорення, однак рішення про це не було прийнято. Чому [PERSON] вирішив звільнитися за згодою сторін йому не відомо, його не примушували писати заяву про звільнення. [PERSON] подав заяву про звільнення за угодою сторін, заяву не відкликав. На період роботи на підприємстві [PERSON] часто брав відпустки, дні відпочинку без зберігання заробітної плати для своїх потреб с метою отримання адвокатського свідоцтва. Свідок [PERSON] суду пояснила, що з 2004 року по 31.12.2017 року працювала на підприємстві. Вона не була присутня на нараді, зі слів інших їй відомо, що керівник підприємства виказав [PERSON] зауваження. Після наради [PERSON] просив у неї медикаменти, тому що знаходився у стресовій ситуації. Їй відомо, що [PERSON] отримав свідоцтво на заняття адвокатської діяльністю. 27.09.2017 року він повідомив їй про те, що подав заяву про звільнення за згодою сторін, тому що зі слів начальника юрслужби стало відомо про скорочення штату юрвідділу. Свідок [PERSON] суду пояснив, що на момент звільнення за згодою сторін [PERSON] він працював керівником КП «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства». Подробиці наради, яка відбулася на підприємстві у 2017 році, він не пам`ятає, він особисто з [PERSON] у зв`язку з його звільненням не розмовляв, з якої причини він звільнявся йому не відомо, він підписав заяву [PERSON] як усі інші, він не обговорював з [PERSON] умови звільнення за згодою сторін. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, представників відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог частково з наступних підстав: Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог п.1 ст.36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є угода сторін. Згідно вимог ст. 232 КЗпП України, безпосередньо в районних судах розгядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи. Згідно вимог ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Суду наданий наказ № 164 к про припинення трудового договору від 25.09.2017 року, згідно якого [PERSON] звільнений з посади юрисконсульта 1 категорії, причина звільнення вказана як п.1 ст.36 КЗпП України - за угодою сторін, підстави звільнення - заява [PERSON] , на наказі є підпис працівника 25.09.2017 року про ознайомлення з наказом. Приймаючи до уваги пояснення свідка [PERSON] у судовому засідання, який на день винесення наказу про припинення трудового договору від 25.09.2017 року з [PERSON] був керівником КП «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства», саме він підписав вказаний наказ, про те, що він не бачив [PERSON] , ніяких умов з вказаним працівником про звільнення за угодою сторін не обговорював, суд не знаходить підстав для відмови у задоволення позову з наступних підстав. П. 1 ст. 36 КЗпП передбачає можливість припинення трудового договору за угодою сторін. В Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 р. №9 зазначається, що однією з підстав припинення трудового договору є волевиявлення його сторін щодо звільнення за угодою (домовленістю) сторін. Звільнення за угодою сторін дозволяє роботодавцю і працівнику уникнути трудових спорів, пов`язаних із розірванням трудового договору за іншими підставами з ініціативи роботодавця. Ці обставини вимагають визначеної у законі процедури досягнення домовленості сторін щодо звільнення за цією підставою, та й взагалі щодо взаємного волевиявлення сторін договору щодо підстав його припинення. Трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою. Виходячи з цього, ініціативу щодо звільнення за угодою сторін може виявити як працівник, так і роботодавець. У п.1 ст.36 КЗпП України не визначено форму домовленості (угоди сторін) про звільнення за цією підставою припинення трудового договору. Однак вільне волевиявлення сторін на укладення і припинення трудового договору варто розглядати у зв`язку з формою його вираження, встановленою у законі. Трудовий договір укладається, як правило, у письмовій формі (ст.24 КЗпП України), і угоду про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України теж варто укладати у письмовій формі. Крім того, у п.1 ст.36 КЗпП України не вказані причини, які обмежують можливість припинення трудового договору за угодою сторін. Тому, при досягненні домовленості між працівником і роботодавцем трудовий договір припиняється у строк, визначений сторонами. Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України, трудовий договір укладається між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом. У зв`язку з цим і угода про припинення трудового договору згідно до п.1 ст.36 КЗпП України укладається між сторонами трудового договору, якими є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, а рішення про розірвання трудового договору приймається власником або органом управління підприємства, установи, організації, який наділений такими повноваженнями. Таким чином, за угодою сторін розірвання трудового договору, укладеного як на невизначений, так і на визначений строк, допускається при досягненні домовленості між працівником і роботодавцем у будь-який час і у строк, визначений сторонами. При цьому бажання однієї сторони трудового договору недостатньо для звільнення працівника за цією підставою, і анулювання такої домовленості щодо строку і підстави звільнення можливе лише за волевиявленням працівника і роботодавця. Приймаючи до уваги той факт, що при припиненні трудового договору з [PERSON] фактично не було домовленості між працівником і роботодавцем, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у частини скасування наказу про припинення трудового договору від 25.09.2017 року та поновлення [PERSON] на посаді юрисконсульта 1 категорії в КП «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства». При цьому суд прийшов до висновку про частково задоволення позову у частині розміру стягнення заробітної платі на користь позивача за час вимушеного прогулу. В судовому засіданні [PERSON] пояснив, що він у період часу коли він працював в КП «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства», 25.07.2017 року пройшов іспит щодо отримання свідоцтва про адвокатську діяльність, після звільнення, згідно вимогам закону він пройшов стажування та 28.08.2018 року ним отримано свідоцтво на заняття адвокатською діяльністю, він внесеній у Единий реєстр адвокатів України, займається адвокатською діяльністю. Суду наданий Витяг з Національної Асоціації Адвокатів України, згідно якого [PERSON] отримано свідоцтво на право заняття адвокатською діяльністю 28.02.2018 року на підставі рішення №2 Ради адвокатів Донецької області, форма адвокатської діяльності- індивідуальна адвокатська діяльність. /а.с.66 т2./ Згідно даним Міністерства юстиції України, [PERSON] займається діяльністю у сфері права /основний/ вид діяльності, зареєстрований У Єдиному державному реєстрі, внесені відомості як фізичної особи- підприємця /а.с.63-65 т.2/ Згідно довідки про середній заробіток [PERSON] від 21.01.2020 року, яка надана відповідно до Постанови Кабінету Міністров №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення заробітної плати», середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 342 грн.24 коп., середньомісячна заробітна плата- 4962 грн.45 коп. Судом встановлено що [PERSON] був звільнений з КП «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» 25.09.2017року. Приймаючи до уваги той факт, що з 28.02.2018 року [PERSON] працює, займається адвокатської діяльністю, отримує адвокатську винагороду, суд прийшов до висновку про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу у період часу з 25.09.2017 року по 28.02.2018 року, а саме за 5 місяців 3 дня що складає /4962.45 х 5 + 342.24 х 3/ = 25 838 грн.97 коп. В задоволенні решти позовних вимог суд відмовляє.

Outcome: partial