Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], Вознесенської міської ради Миколаївської області про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування в частині та державного акта на земельну ділянку, зобов'язання повернути земельну ділянку площею 349 кв.м. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що відповідно до рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24.05.2012 року до нього перейшли права та обов'язки забудовника житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON]., яка померла [INFO]. За вказаною адресою з 1948 року зареєстрована земельна ділянка, загальною площею 0,13 га. Проте, під час виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON], останнім було встановлено, що площа земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], складає 951 кв.м., що сталося, на думку позивача, внаслідок самовільного захоплення земельної ділянки, площею 349 кв.м. відповідачем [PERSON], який є власником суміжної земельної ділянки, розташованої по [ADDRESS]. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив визнати недійсним рішення Вознесенської міської ради Миколаївської області, відповідно до якого відповідачу [PERSON] було передано у власність земельну ділянку, а також державний акт, що був виданий на підставі даного рішення. Крім того просив зобов'язати відповідача [PERSON] повернути земельну ділянку, площею 349 кв.м., оскільки остання неправомірно перебуває в його володінні. Ухвалою суду від 13.03.2013 року провадження по справі в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про зобов'язання повернути земельну ділянку - закрито, в зв'язку з відмовою позивача від цієї частини позовних вимог. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Крім того, звертали увагу суду на те, що погодження меж між позивачем та відповідачем у передбаченому законом порядку не відбулося та відповідач [PERSON] відмовляється погодити проект землеустрою, виготовлений за замовленням позивача, що в сукупності є підставою для визнання недійсними як рішення Вознесенської міської ради про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки, та і державного акта, виданого на підставі даного рішення. Представник відповідача Вознесенської міської ради - Тихонова Г.В. в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала, посилаючись на те, що земельна ділянка була передана в приватну власність [PERSON] з дотриманням вимог діючого на той час законодавства на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування з подальшим оформленням державного акта. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON], вказуючи на їх необґрунтованість. При цьому зазначав, що на час прийняття спірного рішення Вознесенською міською радою жодних заперечень з приводу площі, меж земельної ділянки від суміжних землекористувачів, зокрема, [PERSON], не надходило. Представник Вознесенської міжрайонної прокуратури в судовому засіданні також вказувала на відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON], оскільки останній не довів порушення його прав спірними актами. Представник третьої особи без самостійних вимог - Управляння Держземагенства у Вознесенському районі Миколаївської області в судове засідання не з'явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Зокрема, судом встановлено, що відповідно до рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24.05.2012 року до [PERSON] перейшли права та обов'язки забудовника житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON]., яка померла [INFO]. Свідоцтво про право власності на обумовлений будинок позивач на час розгляду справи в суді не отримав. Згідно рішення Вознесенської міської ради Миколаївської області № 12 від 21.06.2013 року [PERSON] дозволено складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS], приблизною площею 0,0951 га. Державний акт на право власності на земельну ділянку позивач на даний час не отримав. Суміжна земельна ділянка, площею 0,0618 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], належить на праві власності [PERSON], відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку, серії ЯИ № 598900, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі по Вознесенській міській раді Вознесенського району Миколаївської області за № 010947400585 від 29.11.2009 року. Обумовлений державний акт був виданий на підставі рішення Вознесенської міської ради Миколаївської області за № 11 від 16.12.2003 року. В подальшому Вознесенською міською радою Миколаївської області було прийнято рішення за № 9 від 23.07.2004 року про надання [PERSON] дозволу на складання технічної документації із землеустрою. Остання була складена державним підприємством «Центр Державного земельного кадастру» за замовленням відділу Держкомзему у місті Вознесенськ Миколаївської області та містила: пояснювальну записку, технічне завдання на виконання робіт, копію заяви [PERSON], кадастровий план земельної ділянки, експлікацію земель, рішення Вознесенської міської ради, акт прийомки - передачі межових знаків на зберігання, перелік обмежень прав на земельну ділянку і наявні земельні сервітути. Обумовлені обставини сторонами в судовому засіданні не оспорювалися. Відповідно до ст. 125, ч. 1 ст. 126 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних відносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Громадянин, зацікавлений в приватизації земельної ділянки, яка перебуває в його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту приватизації земель, який здійснюють особи, що мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін (ст. 118 ЗК України в редакції на час виникнення спірних відносин). При цьому, проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок і технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) є різновидами документації із землеустрою ( ст. 25 Закону «Про землеустрій). Документація із землеустрою розробляється у вигляді програм, схем, проектів, спеціальних тематичних карт, атласів, технічної документації. Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. У відповідності до положень ст.ст. 55, 56 Закону «Про землеустрій», п.п. 1.12, 1.13, 1.14, 1.16 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 року № 43 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 04.06.1999 року за № 354/3647), ст. 198 ЗК України акт встановлення та погодження меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), є обов'язковою складовою технічної документації із землеустрою. Ч.1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (ст.13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч.1 ст. 55), рівність усіх суб'єктів права власності перед законом. Захист цивільних прав, свобод чи інтересів особи в разі їх порушення, невизнання або оспорювання здійснюється судом в порядку цивільного судочинства (ст. 3 ЦПК України). З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. При цьому, факт порушення, невизнання або оспорювання прав особи має бути доведено з дотриманням положень ст.ст. 58-59 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Між тим, в судовому засіданні позивач не довів, що оспорюване ним рішення Вознесенської міської ради про передачу земельної ділянки у власність [PERSON], а також виданий на його підставі державний акт на право власності на земельну ділянку, порушує його права, в чому саме полягає таке порушення. Відсутність акта про встановлення та погодження меж земельної ділянки в натурі без доведеності настання негативних наслідків для позивача такої відсутності не є свідченням порушення прав позивача. Зокрема, враховуючи погодження останнього з розміром земельної ділянки (0,0951 га), щодо якої йому було надано дозвіл на складання проекту з землеустрою. Не може бути підставою для визнання оспорюваних позивачем актів недійсними відмова відповідача [PERSON] підписати проект землеустрою, виготовленого на замовлення [PERSON], оскільки передача земельної ділянки у власність громадян не залежить від узгодження зовнішніх меж сусідніх землеволодінь (протилежне суперечило б конституційній нормі про недоторканість прав та свобод громадянина). Таким чином, проаналізувавши викладене, суд вважає, що оскільки досліджені докази не доводять порушення прав позивача [PERSON] з боку відповідача [PERSON], тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON]

Outcome: dismissed