Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до прокуратури Вінницької області, третя особа: ТОВ «КЕЙ-КОЛЛЕКТ», про звільнення майна з-під арешту та просив звільнити з-під арешту квартиру [ADDRESS], накладеного постановою слідчого прокуратури Оратівського району Вінницької області про накладення арешту на майно від 27.08.2010 року, яка належить йому на праві власності відповідно до Свідоцтва від 02.03.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 880, зареєстрованого 20.08.2012 року у електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, оскільки наявністю накладеного арешту порушуються права позивача як власника майна (житла). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14.02.2014 року було залучено до участі у справі як співвідповідача [PERSON]. Представник позивача за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав, викладених у позовній заяві, та просила їх задовольнити. Представник відповідача - прокуратури Вінницької області - Колівошко С.М. у судовому засіданні позов не визнала, просила закрити провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, оскільки даний спір не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, а питання зняття арешту зі спірного майна повинно вирішуватися у порядку, передбаченому ст. ст. 324, 409 КПК України, тобто у порядку кримінального судочинства, надала письмові заперечення від 28.02.2014 року, які долучено до матеріалів справи. Відповідач [PERSON] та представник третьої особи ТОВ «КЕЙ-КОЛЛЕКТ » у судове засідання не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що, як вбачається з Акту про проведений аукціон з реалізації арештованого майна від 01.03.2012 року, затвердженого начальником Ленінського відділу ДВС Вінницького МУЮ Горобчуком В.Ю., на аукціоні було реалізоване арештоване нерухоме майно, що належало [PERSON], а саме квартиру [ADDRESS]; переможцем аукціону було визнано учасника № 2 - фізичну особу [PERSON], який придбав зазначену квартиру за ціною 125 700 гривень (а.с.7). Як вбачається з Свідоцтва від 02.03.2012 року (реєстровий № 880), приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] посвідчила, що [PERSON] належить на праві власності майно, що складається з однокімнатної квартири під [ADDRESS], вартістю 125 700 гривень (а.с.8); вказане Свідоцтво 20.08.2012 року зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно (а.с.9). Реалізоване арештоване майно з 25.06.2005 року (Договір іпотеки від 25.06.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1134) було іпотечним майном АКІБ «Укр Сиббанк». З 13.02.2012 року реалізоване арештоване мано було іпотечним майном ТОВ «КЕЙ-КОЛЛЕКТ» (Договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 649-650). На підставі листів-повідомлень іпотекодержателя - ТОВ «КЕЙ-КОЛЛЕКТ» № 075-12131 від 06.11.2013 року чинність іпотеки та відповідного обтяження було припинено, що підтверджується Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 15.11.2013 року № 12882000 та № 12883596 (а.с.12-13). Постановою слідчого прокуратури Оратівського району Вінницької області Карнауха О.П. про накладення арешту на майно від 27.08.2010 року, з метою забезпечення цивільного позову та виконання вироку в частині конфіскації майна було накладено арешт на квартиру [ADDRESS], яка належала [PERSON] (а.с.11). Вказана обставина також підтверджується Витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № 28292336 від 27.08.2010 року (а.с.10). У зв'язку із викладеними обставинами, позивач [PERSON] не може володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Аналогічні положення містяться і у ст. ст. 317, 321 ЦК України, згідно яких власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. При цьому, суд не вважав за можливе задовольнити клопотання представника відповідача - прокуратури Вінницької області та закрити провадження у даній справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України у зв'язку з тим, що цей спір не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, а питання зняття арешту з спірного майна повинно вирішуватися у порядку, передбаченому ст. ст. 324, 409 КПК України, тобто у порядку кримінального судочинства з огляду на наступне. По-перше, як вбачається з матеріалів справи, спір між сторонами виник у зв'язку із порушенням прав позивача [PERSON] як власника квартири, який не є учасником кримінального судочинства і вимагає усунути перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні ним своїм майном, а тому цей спір є цивільно-правовим і відповідно до ст. 15 ЦПК України підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. По-друге, суд звертає увагу, що предметом позову є не скасування постанови слідчого прокуратури Оратівського району Вінницької області Карнауха О.П. про накладення арешту на майно [PERSON] від 27.08.2010 року, а зняття арешту з квартири, що є майном, належним позивачу [PERSON], який не є учасником кримінального судочинства. По-третє, громадянин може самостійно обирати встановлений договором або законом спосіб захисту свого цивільного права або інтересу. Відповідно до положень ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, а тому у даному випадку існують підстави і необхідність для захисту прав позивача як власника та задоволення позову у повному обсязі. Крім того, згідно положень ст. 88 ЦПК України, суд приходить до висновку про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 243,60 грн. судового збору, оскільки відповідно до п. 11 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», органи прокуратури при здійсненні представництва інтересів громадян або держави в суді від сплати судового збору звільняються. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 41 Конституції України, ст. ст. 16, 317, 319, 321, 328, 391 ЦК України, ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження»,

Outcome: approved