Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом про стягнення з Державної продовольчо-зернової корпорації Українисуму середнього заробітку за період затримки з розрахунком при звільненні у розмірі 62 462,49 грн., а саме з 20 листопада 2018 року по 28 грудня 2018 року, мотивуючи тим, що у день його звільнення було видано трудову книжку, але не здійснено остаточного розрахунку. Ухвалою судді від 24 січня 2019 року відкрито провадження у справі, а її розгляд призначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін, яким роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи. 18 лютого 2019 року від відповідача надійшов письмовий відзив, який мотивований тим, що вказані позивачем суми - 4 430,53 грн. та 1 073,24 грн. не є коштами відповідача, що підлягають до сплати за рахунок останнього в якості грошової винагороди за виконання трудових обов`язків позивачем, а є лише виплатою допомоги по тимчасовій непрацездатності працівника, яка здійснюється за рахунок коштів Фонду соціального страхування України на підставі ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» на підставі листка непрацездатності серії АДХ № 568413, а відтак на переконання представника відповідача доводи позивача щодо стягнення середнього заробітку за затримку розрахункуу вказаний період є безпідставними. У відповідь на відзив відповідача, позивач зазначив про відсутність повноважень у представника відповідача, порушення строку на подачу відзиву та на те, що вимоги позову є обґрунтованими з огляду на те, що й сам відповідач у своєму розрахунковому листі за грудень 2018 року наданому разом із відзивом зазначає, що 4 430,53 грн. - це лікарняні, а 1 073,24 грн. - чергова виплата № ПЗК00000584, яка як вбачається виплачена із затримкою в 39 днів, що складає 62 462,49 грн. Ухвалою судді від 25 березня 2019 року за клопотанням представника відповідача розгляд справи призначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, яким додатково роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи. 13 липня 2020 року до суду від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі. Позов підтримав, просив задовольнити. Вислухавши представника відповідача, який проти задоволення позову заперечував, посилаючись на доводи, викладені в його відзиві, просив в задоволенні позову відмовити, суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення у справі рішення та задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до трудової книжки 25 липня 2018 року [PERSON] відповідно до наказу № 681-К від 24 липня 2018 року прийнято на посаду заступника директора юридичного департаменту публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорації України», а 19 листопада 2018 року згідно з наказом № 995-К від 16 листопада 2018 року звільнено з посади за угодою сторін, згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 4). Позивач стверджує, що остаточний розрахунок при звільненні відповідач провів лише 28 грудня 2018 року, перерахуванням 1 073,24 грн., яке здійснено із затримкою в 39 днів. Відповідач зазначає про те, що остаточний розрахунок було проведено, а 1 073,24 грн. є виплатою допомоги по тимчасовій непрацездатності працівника, яка здійснюється за рахунок коштів Фонду соціального страхування України на підставі ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» на підставі листка непрацездатності [PERSON] серії АДХ № 568413, що не відноситься до виплат за виконання останнім трудових обов`язків, що не відповідає встановленим судом обставинам та матеріалам справи з огляду на наступне. Основним Законом України, ст. 43 Конституції України передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати працю працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Згідно з ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (ст. 117 КЗпП України). Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява № 9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Закону України «Про оплату праці», а позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до 19 листопада 2018 року, проте при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань у розумінні практики Європейського Суду. В п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», судам роз`яснено, що необхідно враховувати, що норми і гарантії оплати праці, визначені законодавством для працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, є мінімальними державними гарантіями і тому при договірному регулюванні вони не можуть бути погіршені. Йдеться як про мінімальний розмір заробітної плати, так і про норми оплати праці, зокрема за час простою. Відповідно до роз`яснень викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає у резолютивній частині рішення. При визначені розміру суми середнього заробітку за весь час затримки з розрахунком при звільненні, суд бере розрахунок розміру середньоденної заробітної плати позивача, зазначений у позові, а саме, що за 118 робочих днів та 10 днів компенсації відпустки позивачу нараховано заробітну плату у розмірі 205 005,06 грн. (205 005,06 грн. / 128 = 1601,60 грн. - день) та період затримки: з дати звільнення по день розрахунку (28 грудня 2018 року), тобто 39 днів. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі несплати власником або уповноваженим ним органом належних звільненому працівнику сум у встановлені строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при вiдсутностi спору про їх розмiр, підприємство, установа, організація повинні сплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку або на момент розгляду справи в суді. Так, відповідно до розрахункового листа за грудень 2018 року наданого разом із відзивом сам відповідач вносячи відомості щодо виплат позивачу зазначає про те, що 4 430,53 грн. - це лікарняні ФСС №ПЗК00000582, а 1 073,24 грн. - чергова виплата № ПЗК00000584. Таким чином, суд приходить до переконання, що доводи відповідача щодо того, що 1 073,24 грн. є виплатою допомоги по тимчасовій непрацездатності працівника, яка здійснюється за рахунок коштів Фонду соціального страхування України на підставі ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» на підставі листка непрацездатності [PERSON] серії АДХ № 568413, що не відноситься до виплат за виконання останнім трудових обов`язків не відповідають встановленим судом обставинам. Враховуючи зазначене та те, що відповідачем не спростовано викладених у позовній заяві доводів, суд вважає за можливе прийняти наданий позивачем розрахунок та стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 62 462,49 грн. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд повно і всебічно з`ясувавши обставини у справі, надані суду докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: approved