Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до вказаного вище відповідача в якому просила стягнути з [PERSON] державного гуманітарного університету на її користь заборгованість із заробітної плати, невиплачену при звільненні з роботи, в сумі 6689,35 грн., грошову компенсацію за невикористану відпустку в сумі 576,8 грн., та вихідну допомогу в сумі 3654 грн., допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше чим за один місяць. В ході розгляду справи, позивач та її представник, відповідно до ч.2 ст. 31 ЦПК України подали суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просять суд стягнути із [PERSON] державного гуманітарного університету на її користь заборгованість із заробітної плати, невиплачену при звільненні з роботи, в сумі 6821,40 грн., грошову компенсацію за невикористану відпустку в сумі 495,90 грн., та вихідну допомогу в сумі 3814 грн., допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше чим за один місяць. В судовому засіданні [PERSON] та її представник [PERSON] вказаний вище збільшений розмір позовних вимог підтримали. Пояснили суду, що із наданими санаторієм профілакторієм РДГУ розрахунками, щодо заборгованості по заробітній платі, згідні. Вважають позицію представника відповідача, щодо не визнання позову не законною, оскільки наявні підстави для стягнення вказаної заборгованості коштів, саме із РДГУ, як юридичної особи. Представник відповідача [PERSON] який також діє в судовому засіданні згідно довіреності від третьої особи на стороні відповідача відокремленого структурного підрозділу санаторій - профілакторій [PERSON] державного гуманітарного університету, заперечив вимоги позивача. Просить суд, відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі у зв»язку з безпідставністю їх пред»явлення. Надав суду письмове заперечення у якому виклав на його думку безпідставність вимог позивача. Заслухавши в судовому засіданні сторону позивача, представника відповідача та третьої особи на стороні відповідача, дослідивши письмові докази, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, суд вважає, що позов підлягає до задоволення повністю. Судом встановлено, що з 01.09 2003 р. по 07.10.2015 р. позивач [PERSON] працювала в відокремленому структурному підрозділі санаторій-профілакторій [PERSON] державного гуманітарного університету - комірником. 07.10. 2015 року наказом по відокремленому підрозділу санаторій-профілакторій РДГУ № 10 від 07.10.2015 року [PERSON] була звільнена з роботи за власним бажанням, згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України у звязку із невиконанням роботодавцем законодавства про працю, а саме невиплатою заробітної плати. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. При звільненні, розрахункові кошти позивачу були виплачені лише частково, а саме: з [PERSON] проведено розрахунок в сумі 203,00 гривень за січень 2015 року ( частину місяця перебувала у відпустці без збереження заробітної плати), та нараховані відпускні за період з 01.09.2014 року по 31.12.2014 року в сумі 352,5 грн.. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. На день звільнення роботодавець не виплатив позивачу заробітну плату за лютий, березень, квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень та 5 робочих днів жовтня 2015 року, а також компенсацію за невикористану відпустку за період роботи з 01.01.2015 року по 07.10.2015 року. Згідно ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Як встановлено з січня 2015 року по 07.10.2015 року санаторій-профілакторій РДГУ простоював не з вини працівників. Згідно із ч. 1 ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Відповідно до вимог ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Однак, заробітна плата у встановлені законодавством терміни позивачу не виплачувалася, чим порушувалося законодавство про працю, а тому позивача, за її заявою, звільнено з роботи згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у звязку із невиконанням роботодавцем законодавства про працю, а саме невиплатою заробітної плати. Представник третьої особи Санаторій профілакторій РДГУ, надав суду розрахунок заборгованості заробітної плати [PERSON]. Відповідно до вказаного розрахунку, заборгованість перед [PERSON] по заробітній платі за сім місяців ( січень - серпень 2015 року) становить 5684, 00 грн. ( 812 грн. ( 2/3 від посадового окладу) х 7 ), за вересень 2015 року заборгованість становить 918,67 грн. ( 2/3 від посадового окладу 1378 грн.), за 5 робочих днів жовтня - 218,73 грн.. Всього заборгованість по заробітній платі з 1 лютого по 5 жовтня 2015 року становить 6821,40 грн. ( 5684,00 + 918,67+218,73). Роботодавцем не виплачена грошова компенсація за невикористану відпустку за період роботи з 01.01.2015 року по 07.10.2015 року. Заборгованість компенсації за невикористану відпустку, за наданими санаторієм профілакторієм РДГУ, підрахунками становить 495,90 грн.. Згідно з ч. 1 ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38\~і\~39) - працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. За підрахунками, наданими санаторієм профілакторієм РДГУ, тримісячний заробіток позивача становить 3814 грн. ( липень 2015 року - 1218 грн., серпень 2015 року 1218 грн. , вересень 2015 року 1378 грн.). Вищевказані розрахунки щодо заборгованості перед позивачем наданими санаторієм-профілакторієм РДГУ, перевірені судом та з якими погодилась сторона позивача. Отже, роботодавець повинен виплатити позивачу 1131,3 грн. (6821,40 грн. - заборгованість по заробітній платі + 495,90 грн. компенсація за невикористану відпустку + 3814 грн. вихідна допомога). Суд не погоджується та відхиляє твердження відповідача, висловленим представником в судовому засіданні та в запереченні на позовну заяву, що відповідачем по справі повинен бути не РДГУ, як власник санаторію профілакторію, а сам відокремлений структурний підрозділ-санаторій-профілакторій РДГУ. Відповідно до чинного законодавства не структурний підрозділ, який не має статусу юридичної особи, а юридична особа відповідає за зобовязаннями структурних підрозділів всім своїм майном. Згідно дослідженого Положення про відокремлений структурний підрозділ санаторій - профілакторій [PERSON] державного гуманітарного університету (2015р.) визначено в п. 1.1.,1.3., що санаторій - профілакторій, згідно наказу РДГУ № 73 від 31 березня 2006 року, введений до складу РДГУ, як відокремлений структурний підрозділ без створення юридичної особи. Відповідно до ст. 95 ЦК України : 1. Філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. 2. Представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. 3. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. 4. Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності. 5. Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру. Статтею 96\~ ЦК України визначено відповідальність юридичних осіб: 1. Юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями. 2. Юридична особа відповідає за своїми зобов'язаннями усім належним їй майном. Згідно ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Тобто, відокремлений структурний підрозділ юридичної особи, яким є санаторій-профілакторій не може бути відповідачем у цій справі. Пункт 27 Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вказує, що, судам необхідно враховувати, що згідно зі ст.21 КЗпП належним відповідачем у справі за позовом про оплату праці є та юридична особа (підприємство, установа, організація), з якою позивачем укладено трудовий договір. Оскільки, санаторій профілакторій не має статусу юридичної особи, а відповідно до п 2.1. Положення про відокремлений структурний підрозділ санаторій профілакторій [PERSON] державного гуманітарного університету (2014р.) здійснює свою діяльність від імені РДГУ, належним відповідачем у позові є [PERSON] державний гуманітарний університет, який має статус юридичної особи. Суд дійшов висновку, що позивачем [PERSON] доведено ті обставини на які вона посилалась як на підставу своїх вимог. Отже, в звязку із викладеним, у суду наявні юридичні підстави для стягнення саме із РДГУ, вказаних вище коштів відповідно до заявлених позовних вимог. На підставі п.2 ч.1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання цього рішення у зв»язку із присудженням позивачу заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. [PERSON] державного гуманітарного університету підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved