Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-22 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], згідно якої просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачки на її користь борг за договором позики в розмірі 112\~000 грн. та витрати, понесені у звязку зі сплатою судового збору в розмірі 1\~120 грн. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 03 липня 2012 року між нею та відповідачкою, [PERSON], було укладено договір позики, за умовами якого позивачка передала [PERSON] в борг кошти в сумі 70\~000 грн. та зобовязалася повернути ці кошти в строк до 03 липня 2013 року. Окрім того, умовами зазначеного договору передбачена сплата позичальником 60 % річних у разі порушення строку повернення боргу від простроченої суми. Факт передачі грошових коштів підтверджується написаною відповідачкою розпискою. Як вказує [PERSON], станом на 21 червня 2016 року відповідачка борг в розмірі 70\~000 грн. не повернула, на неодноразові вимоги позивачки про повернення коштів не реагує, у звязку із чим позивачка і вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав. В судове засідання позивачка, [PERSON]В,, не зявилась, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, надала до суду клопотання про розгляд справи без її участі. Окрім того, згідно матеріалів виконаного судового доручення Баранівським районним судом Житомирської області від 26 грудня 2016 року, позивач не заперечує проти розгляду справи без її участі та позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачка, [PERSON], а також її представник, [PERSON], в судове засідання не зявились, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, однак останній надав до суду заяву, згідно якої просив розглянути справу без участі відповідачки, а також просив в задоволенні позову в частині стягнення з відповідачки штрафних санкцій відмовити, оскільки позивачкою були порушені умови договору позики від 03 липня 2012 року, а саме зміна місця проживання без попередження про це [PERSON] в письмовому вигляді, що позбавило останню належним чином виконати взяті на себе зобовязання щодо повернення суми боргу та нарахованих відсотків. Одночасно зазначив, що в частині стягнення основної суми боргу відповідачка позовні вимоги визнає в повному обсязі. За викладених обставин суд приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності позивача та відповідача на підставі наявних у справі доказів та матеріалів про їх права та взаємовідносини, прийнявши до уваги письмові пояснення сторін, ретельно вивчивши, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Згідно матеріалів справи, 03 липня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] надала [PERSON] в борг грошові кошти в розмірі 70\~000 грн. Позичальник зобовязався повернути кошти до 03 липня 2013 року. Згідно частини 1 статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до змісту частини 2 статті 1047 Цивільного-кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Так, на підтвердження отримання відповідачкою від позивачки в борг коштів в розмірі 70\~000 грн. останньою була складена розписка, з якої вбачається, що [PERSON] дійсно отримала від позивача грошові кошти в зазначеному розмірі. Таким чином, між сторонами виникли правовідносини з приводу виконання умов договору позики. Як встановлено в судовому засіданні, а також підтверджується письмовими поясненнями відповідачки, [PERSON], остання підтвердила факт порушення нею зобовязань за договором позики від 03 липня 2012 року, укладеного між нею та [PERSON] в частині повернення основної суми заборгованості. Положеннями частини 1 статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. За приписом статті 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 Цивільного кодексу Украйни встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Враховуючи викладене, аналізуючи матеріали справи, документи, приймаючи до уваги визнання позову відповідачем в частині стягнення суми основного боргу, суд вважає достовірно доведеним факт невиконання останньою своїх зобовязань, що випливають з договору позики, а також наданої нею письмової розписки, у звязку з чим позовні вимоги в частині сплати основної заборгованості за договором позики від 03 липня 2012 року в розмірі 70 000 грн., підлягають задоволенню. Твердження відповідачки, [PERSON] про те, що нею не були виконані умови договору у звязку із порушенням позивачем умов договору в частині неповідомлення про зміну свого місця проживання, у звязку із чим вона не мала змогу повернути останній суму боргу, суд сприймає критично, виходячи з наступного. Відповідно до частини 1 статті 60 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно матеріалів виконаного судового доручення Баранівським районним судом Житомирської області від 26 грудня 2016 року, позивачка, [PERSON], пояснила, що з дати укладання договору позики у 2012 році вона постійно проживає в [INFO], місце фактичного проживання не змінювала. До селища міського типу Першотравянськ Баранівського району Житомирської області, де вона прописана, приїжджає один раз на тиждень, оскільки там проживає її хвора мати. За викладених обставин, суд вважає недоведеним в судовому засіданні факт неповідомлення [PERSON] про зміну місця проживання [PERSON], оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження заявлених відповідачкою фактів. Щодо стягнення з відповідачки пені в розмірі 42\~000 грн., нарахованої згідно пункту 3.2 договору позики від 03 липня 2012 року, укладеного між сторонами, суд виходить з наступного. Пунктом 3.2 вказаного договору передбачено, що при порушенні строку повернення боргу позичальник повинен сплатити позикодавцю 60% річних від простроченої суми, що, згідно розрахунків позивачки, становить 42\~000 грн. Відповідно до матеріалів виконаного судового доручення, [PERSON] обґрунтовує вимогу щодо стягнення 60% річних в розмірі 42\~000 грн., посилаючись на пункт 3.2 Договору позики від 03 липня 2012 року. Згідно із частиною 1 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Частиною 2 статті 549 Цивільного кодексу України встановлено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Відповідно до частини 3 статті 549 Цивільного кодексу України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Таким чином, аналізуючи вказані вище норми чинного законодавства, враховуючи зміст договору позики, укладеного 03 липня 2012 року між [PERSON] та [PERSON], та приймаючи до уваги пояснення позивачки, суд розцінює передбачену пунктом 3.2 умову вказаного договору позики у вигляді сплати в розмірі 60% річних від простроченої суми заборгованості відповідачем, як різновид неустойки, а саме штраф. Статтею 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 Цивільного кодексу України\~встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Однак, стаття 258 Цивільного кодексу України передбачає, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність, зокрема позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Так, пунктом 2.1 договору позики, укладеного між сторонами 03 липня 2012 року, передбачений строк повернення позичальником боргу, а саме до 03 липня 2013 року. У звязку із невиконанням позичальником умов договору щодо повернення суми основного боргу позивачкою нараховано неустойку в період з 03 липня 2012 року по 03 липня 2013 рік, яка, згідно її розрахунків, становить 42\~000 грн. Статтею 253 Цивільного Кодексу України\~визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що строк позовної давності щодо вимоги про стягнення неустойки з відповідачки, [PERSON], скінчився 03 липня 2014 року, а позивач звернулась до суду лише 02 липня 2016 року. Згідно із частиною 4 статті 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Приймаючи до уваги вищевикладені положення чинного законодавства, оскільки відповідачем, [PERSON], заявлено клопотання про застосування строку позовної давності щодо зазначених вище вимог, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову в частині стягнення з відповідачки штрафу в зазначеному розмірі, оскільки строк позовної давності за цією вимогою скінчився. Оскільки, статтею 88 Цивільно-процесуального Кодексу України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати; якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, приймаючи до уваги те, що позов [PERSON] задоволено частково, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь позивачки судовий збір в розмірі 700 грн. 00 коп., який було сплачено останньою при подачі позову до суду.

Outcome: partial