Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» (далі F ПАТ «Запоріжжяобленерго») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 01.02.2010 року по 27.04.2018 року працював у відповідача на різних посадах, остання посада F начальник тендендерного відділу. 27.04.2018 року [PERSON] звільнився з вищенаведеної посади за ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України (далі F КЗпП України) в звFязку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю та умов колективного договору відповідно до наказу F 1742к від 26.04.2018 року. Відповідно до довідки відповідача F 384 від2704.2018 року належна до сплати сума розрахунку заробітної плати складала 128 092 грн. 64 коп. Однак, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України розрахунок по заробітній палаті з позивачем проведено не було, чим порушено Конституційні права на своєчасне одержання винагороди за працю. Судовим рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.09.2018 року, з відповідача на користь позивача була стягнута сума заборгованості по заробітній платі у розмірі 128 092 грн. 64 коп. Проте, після ухвалення вищезазначеного рішення работотавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Враховуючи те, що день звільнення є 27.04.2018 року, а день фактичного розрахунку відбувся 30.11.2018 року, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за розрахунком позивача становить 80 674 грн. 56 коп., що складається із середньоденної заробітної плати у сумі 541 грн. 44 коп., та кількості робочих днів затримки розрахунку 149 днів. У звFязку з викладеним, [PERSON] просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 80 674 грн. 56 коп. за період з 27.04.2018 року по 30.11.2018 року включно, а також понесені ним судові витрати у розмірі 806 грн. 75 коп., що складаються зі сплати судового збору. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28.02.2019 року, по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22.03.2019 року, за клопотанням відповідача, ПАТ «Запоріжжяоблнерго» продовжено строк для надання відзиву та доказів по справі. 28.03.2019 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого ПАТ «Запоріжжяобленерго» проти позову заперечує та просить відмовити у його задоволенні у повному обсязі. 26.04.2019 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якої [PERSON] вважає доводи, що викладені позивачем у відзиві безпідставними, а тому на задоволенні позовних вимог наполягає у повному обсязі. У судове засідання, призначене на 13.05.2019 року сторони не зFявилися. Позивач подав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідач про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення, однак причини неявки суду не повідомив. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу без фіксування судового засідання технічними засобами у відсутності учасників справи на підставі доказів, які є в матеріалах справи що відповідає положенню ч. 3 ст. 211 та ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 01.02.2010 року по 27.04.2018 року працював на різних посадах у ПАТ «Запоріжжяобленерго», та 27.04.2018 року був звільнений за власним бажанням у звFязку із невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.09.2018 року F 335/7580/18, провадження 2/335/2019/2018, з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на користь [PERSON] стягнуто заборгованість із заробітної плати за періоди вересень 2017 року, листопада-грудень 2017 року, січень-квітень 2018 року в загальному розмірі 128 092 грн. 64 коп. без урахування утримання прибуткового податку з громадян й інших обовFязкових платежів. Стягнуто з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на користь держави судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. Учасниками справи визнається факт повного погашення заборгованості по заробітній платі ПАТ «Запоріжжяобленерго» перед [PERSON] 30.11.2018 року, суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин, а тому згідно ст.82 ЦПК України вони не підлягають доказуванню. Відповідно до ст.ст. 47,115,116 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Власник або уповноважений ним орган зобовFязаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предFявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Однак, в порушення вказаних положень КЗпП України підприємство не провело остаточний розрахунок з позивачем за виконану ним роботу, чим порушено його трудові права. Відповідно до ст.43 Конституції України, держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Згідно із ч. 5 ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобовFязань щодо оплати праці. Відповідно до ч. 1 ст. 21, ч. 6 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. З огляду на наведене, доводи відповідача про скрутне фінансове становище та залежність виплати заробітної плати від політики НКРЕКП щодо встановлення відсотків відрахувань на поточні рахунки відповідача та сум додаткових щодобових утримань коштів з цих рахунків, як підстава для відмови у задоволенні позову, є неспроможними. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України F 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звFязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предFявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, суд приходить до висновку, що не проведення своєчасного розрахунку з позивачем є порушенням статей 47 та 116 Кодексу і з відповідача має бути стягнутий середній заробіток за весь час затримки розрахунку належних до сплати сум по день погашення заборгованості по заробітній платі. Згідно з розFясненнями, викладеними у пункті 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в звFязку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року F 100 (далі - Порядок F 100). Відповідно до пунктів 2, 5, 8 розділу IV Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повFязана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Учасниками справи визнається розмір середньоденної заробітної плати на день звільнення [PERSON], що враховується при обчисленні суми середнього заробітку в сумі 541 грн. 44 коп., суд не має обґрунтованого сумніву щодо добровільності визнання цих обставин, а тому згідно ст. 82 ЦПК України вони не підлягають доказуванню. З урахуванням викладеного, оскільки загальна кількість робочих днів за період невиплаченої заробітної плати за період з 26.04.2018 року по 29.11.2018 року становить 148 робочих днів (день розрахунку не враховується), виходячи із розміру середньоденної заробітної плати позивача на день звільнення в розмірі 541 грн. 44 коп., загальна сума середнього заробітку за вказаний час затримки остаточного розрахунку з позивачем при його звільненні складає 80 133 грн. (148*541 грн. 44 коп.). Із змісту п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року вбачається, що справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовFязком роботодавця та працівника, а отже суд визначає суму до стягнення без утримання цього податку й інших обовFязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Таким чином, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за період затримки розрахунку в розмірі 80 133 грн. 12 коп., з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обовFязкових платежів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в сумі 806 грн. 75 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial