Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-25 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась в суду із вказаною позовною заявою до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], Ігровицької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області. У ній просить визнати за нею право власності на 2/7 частини житлового будинку, загальною площею 129,7 м2, житловою 64,7 м2 з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] [PERSON]. В обґрунтування вказаних вимог зазначає, що відсутність правовстановлюючого документа на вказане будинковолодіння унеможливлює спадкування нею цього майна, що порушує її права володіння та розпорядження ним. Для захисту цього права вона змушена була звернутись до суду. В судове засідання позивач не з'явилась. ЇЇ представник - адвокат Процько І.Я. подав заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій також зазначає, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] також у судове засідання не з'явились. Кожен із них подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. У цих заявах також вказують, що проти задоволення позову не заперечують. Представник Ігровицької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи повторно в судове засідання не з'явився, не повідомивши про причини неявок. За даних обставин розгляд справи слід провести за його відсутності на підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України. Суд, всесторонньо, повно та об'єктивно дослідивши докази у справі, вважає за необхідне зазначити таке: [INFO] помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 15 травня 2003 року; актовий запис № 6, здійснений 15 травня 2003 року у Ігровицькій сільській раді Тернопільського району. Після його смерті відкрилась спадщина на частку у праві власності на будинковолодіння в [ADDRESS]. На момент відкриття спадщини це будинковолодіння відноситься до суспільної групи колгоспний двір, і, станом на 01 липня 1990 року, його членами були [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного суду України, котрі він виклав у своїй Постанові № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Враховуючи принцип рівності часток усіх членів колгоспного двору, та зважаючи на те, що у суду відсутні відомості, що хто небуть із цих членів втратив право на частку у його майні, до спадщини, котра відкрилась після смерті [PERSON] входила 1/7 частина вказаного вище будинковолодіння. На момент відкриття спадщини, тобто [INFO], діяв Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 року і саме ним регулюються спірні правовідносини у частині, що стосується прийняття спадщини після смерті [PERSON] Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. (ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР 1963 р.) За життя [PERSON] заповіту не складав, а отже має місце спадкування за законом. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. (ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР 1963 р.) Після смерті [PERSON] було два спадкувальники першої черги: це його дружина - [PERSON] та син - [PERSON] Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. (п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР) На момент смерті [PERSON] з ним були зареєстровані та проживали і дружина і син. Вказане стверджується копією довідки № 465 від 09 жовтня 2017 року, виданої Ігровицькою сільською радою Тернопільського району Тернопільської області. Дружина померлого відмовилась від прийняття спадщини, відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК УРСР 1963 р. Таким чином, шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном, спадщину після [PERSON] прийняв лише його син - [PERSON] В результаті його частка у зазначеному будинковолодінні склала 2/7 (1/7 + 1/7 = 2/7). Не оформивши своїх спадкових прав на зазначену частку у будинковолодінні [PERSON] помер [INFO]. Вказане стверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 26 квітня 2007 року; актовий запис № 10, здійснений 26 квітня 2007 року у Ігровицькій сільській раді Тернопільського району Тернопільської області. Після його смерті відкрилась спадщина до складу якої, окрім іншого, входить 2/7 частини будинковолодіння в с. Ігровиця, Тернопільського району Тернопільської області. На момент смерті [PERSON], діяв і продовжує діяти Цивільний кодекс України від 16 січня 2003 року (далі ЦК України) і саме ним регулюються спірні правовідносини у частині, що стосується прийняття спадщини після його смерті. Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до частини 2 ст. 1270 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ч. 1 ст. 1258 ЦК України). У частині 1 ст. 1261 ЦК України зазначено, що в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як вбачається з наданих державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори матеріалів спадкової справи № 559-2007 року та підтверджується відповідними свідоцтвами про укладення шлюбу та народження, спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є його мати - [PERSON], дружина [PERSON] (позивач) та діти - [PERSON], [PERSON], [PERSON] (відповідачі). Мати та діти померлого, у встановленому частиною 1 ст. 1273 ЦК України порядку відмовились від прийняття спадщини після смерті [PERSON], подавши нотаріусу відповідні заяви. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджуєтсья копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 13 травня 2010 року; актовий запис № 06, здійснений 13 травня 2010 року у Ігровицькій сільській раді Тернопільського району Тернопільської області Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Єдиним спадкоємцем першої черги, який прийняв спадщину після смерті [PERSON] є позивач, оскільки на момент його смерті постійно проживала з ним, що підтверджується довідкою Ігровицької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 09 жовтня 2017 року № 466 та від прийняття спадщини не відмовилась. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Виконуючи дану норму права позивач зверталась до Тернопільської районної державної нотаріальної контори з заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті чоловіка і частково вони їй були видані. Так, державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори їй були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку та грошові вклади. Однак позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку у вказаному вище будинковолодінні, оскільки відсутні правовстановлюючий документ на це майно та державна реєстрація на ім'я померлих [PERSON] та [PERSON] Як вбачається з копії інформаційної довідки № 52 від 28 серпня 2017 року, будинковолодіння у с. Ігровиця, Тернопільського району Тернопільської області складається з житлового будинку (1970 року побудови), літньої кухні (1965 року забудови), господарської будівлі (1991 року забудови), гаража (1991 року забудови), погребу (1991 року забудови) та септика (1991 року забудови). На момент забудови зазначеного будинку та господарських споруд процедуру державної реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювала Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Даний нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від такої державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Таким чином позивач прийняла спадщину за законом після смерті свого чоловіка, до складу якої входить зазначена частина будинковолодіння, однак позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину, оформити на це майно право власності та розпоряджатись ним. Таке порушене право [PERSON] слід захистити.

Outcome: approved