Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог: державний нотаріус Золотоніської міської державної нотаріальної контори [PERSON], Орган опіки та піклування виконкому Золотоніської міської ради про визнання одностороннього правочину недійсним та скасування його реєстрації, обґрунтовуючи свої вимоги тими обставинами, що його мати [PERSON] на момент написання заяви про відмову від прийняття спадщини перебувала в нестабільному психічному стані та не розуміла значення своїх дій і не могла ними керувати, а тому підписала заяву не розуміючи її зміст та наслідки, яка порушувала її інтереси на майно набуте подружжям [PERSON] та [PERSON], а саме на ? частину будинку, що розташований за адресою вул. Згарська, 13 у м. Золотоноша. Тому звернувся до суду із даним позовом, в якому просить суд визнати вчинений 19.09.2013р. [PERSON] односторонній правочин заяву про відмову від прийняття спадщини недійсною та скасувати його реєстрацію. До початку розгляду справи по суті 18.06.2015р. стороною позивача було подано заяву про зміну предмету позову, в якій позивач просить визнати вчинений 19.09.2013р. [PERSON] односторонній правочин заяву про відмову від претензій майнового та фінансового характеру та не прийняття спадщини недійсною та скасувати його реєстрацію. У судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали та наполягали на його задоволенні. Позивач [PERSON] в обґрунтування своїх позовних вимог пояснив, що він є сином померлої [PERSON] При подачі заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори він дізнався, що його батько залишив заповіт на імя його покійного брата [PERSON] на все належне йому на день смерті майно, в тому числі будинок за адресою вул. Згарська, 13 в м. Золотоноша, який брат успадкував повністю, незважаючи на те, що ? частина даного будинку, як частка у спільному сумісному майні подружжя, належала його матері. Після смерті брата належне йому майно успадкували його дружина та син відповідачі по справі. Підписана матірю 19.09.2013р. заява про відмову від претензій майнового та фінансового характеру та не прийняття спадщини не відповідала її внутрішній волі та переконанню, а була зумовлена лише корисливими інтересами відповідачів щодо заволодіння майном у власних цілях. Крім того, він посилається на те, що на момент підписання заяви матері було 75 років, вона мала ряд хронічних вікових хвороб, а після смерті брата [PERSON] почала проявляти ознаки психічних розладів, що позбавило її можливості розуміти значення своїх дій та керувати ними під час вчинення одностороннього правочину 19.09.2013р. Також позивач посилається на те, що оспорювана заява прийнята нотаріусом в порушення норм закону про нотаріат, оскільки в той час паспорт [PERSON] зберігався у нього, а тому особа [PERSON] встановлена не була та її дієздатність не перевірялася, крім того їй не були розяснені у заяві її права. Просить суд визнати вказаний правочин недійсним та скасувати його реєстрацію. [PERSON], як відповідач та як законний представник неповнолітнього відповідача [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що заява [PERSON] про відмову від 19.09.2013р. по своїй правовій природі не є правочином. Даною заявою [PERSON] реалізувала своє право на відмову від прийняття спадщини після смерті свого сина [PERSON] За життя вона не здійснила жодної дії щодо визнання за нею права власності на ? частину домоволодіння № 13 по вул. Згарська в м. Золотоноша, як частину спільного сумісного майна подружжя, ні за життя покійного чоловіка [PERSON], ні після його смерті протягом 11 років, а саме не отримала свідоцтва про право на частку в спільному сумісному майні подружжя та не оформила право на обовязкову частку в спадщині після смерті свого чоловіка. Таким чином, позивач [PERSON] не мав і не має жодного відношення до спадкового майна, що залишилося після смерті його рідного брата [PERSON], оскільки його спадкоємці першої черги добровільно на власний розсуд вирішили питання розподілу спадщини в нотаріальному порядку та набули права власності на спадщину на підставі свідоцтва про право на спадщину, а не на підставі заяви [PERSON] про відмову від прийняття спадщини. У задоволенні позову [PERSON] просить відмовити. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - державний нотаріус Золотоніської міської державної нотаріальної контори [PERSON] у судове засідання не прибула, направила до суду письмові заперечення, де просила справу розглядати без її присутності та пояснила, що [PERSON] в Золотоніську міську державну нотаріальну контору заяви про відмову від прийняття спадщини після смерті сина [PERSON] ніколи не подавала. [PERSON] після спливу шестимісячного терміну для прийняття спадщини, передбаченого ч.1 ст. 1270 ЦК України подала заяву про те, що вона підтверджує, що спадщину в установлені законом строки не прийняла, за наданням додаткового строку для подачі заяви до суду звертатися не буде, претензій майнового та фінансового характеру до спадкоємців не має, не заперечує проти видачі свідоцтв про право на спадщину на інших спадкоємців, а саме: [PERSON] та [PERSON]. Жодних заяв ні про прийняття спадщини, ні про відмову від прийняття спадщини, [PERSON] в нотаріальну контору не подавала. Зареєстрована разом з померлим не була, а тому спадщину не прийняла. Вона ствердила, що нею особисто, за оригіналом паспорта 19.09.2013р. було встановлено особу [PERSON] та особисто було зроблено копію з паспорта та залишено в спадковій справі. Крім того, 26.05.2014р. нею були видані свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок № 13 по вул. Згарській в м. Золотоноша Черкаської обл. оригінали правовстановлювальних документів, які, як стверджує позивач, разом із паспортом [PERSON], знаходились у нього, знаходяться в спадковій справі після померлого [PERSON] Також, вона, як нотаріус Золотоніської МДНК, при посвідченні даної заяви діяла відповідно до чинного законодавства України. Жодних сумнівів щодо дієздатності особи не мала. Крім того, вищевказана нотаріальна дія не є правочином в розумінні ч.1 ст. 202 ЦК України, оскільки дана заява не набуває, не змінює та не припиняє жодних цивільних прав та обовязків, оскільки особа має право змінити свою думку. При вчиненні нотаріальної дії нотаріусом було лише засвідчено справжність підпису [PERSON] на заяві, а не зміст заяви, а тому немає підстав для скасування правочину, оскільки не існує самого правочину. У задоволенні позову просить відмовити. Представник третьої особи Органу опіки та піклування виконкому Золотоніської міської ради [PERSON] за довіреністю просила справу розглядати у її відсутність. Позовні вимоги не визнала, оскільки вважала, що будуть порушені житлові та майнові права і інтереси неповнолітнього [PERSON] Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення та доводи сторін та їх представників, свідків, висновок експертизи, проаналізувавши докази, надані сторонами, приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає, виходячи із наступних підстав. Судом встановлено, що 20.07.1961р. був укладений шлюб між [PERSON], 1934р.н. та [PERSON], 20.12.1938р.н. Відповідно до договору купівлі-продажу від 22.11.1996р., [PERSON] належало домоволодіння за адресою вул. Згарська, 15 в м. Золотоноша, Черкаської обл. Відповідно до договору купівлі-продажу від 10.12.1965р., посвідченого державним нотаріусом Золотоніської міської державної нотаріальної контори за № 4368, [PERSON] належало домоволодіння за адресою вул. Згарська, 13 в м. Золотоноша, Черкаської обл. З викладеного вбачається, що подружжям [PERSON] було поділено в натурі майно, що являлося обєктом права спільної сумісної власності їх як подружжя. 05.10.2002р. [PERSON] залишив заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром № 3031, відповідно до якого усе своє майно, що буде належати йому на день смерті, у тому числі житловий будинок з надвірними будівлями за № 13, що знаходиться за адресою: місто Золотоноша вул. Згарська Черкаської обл., заповів своєму сину [PERSON] 14.12.2002р. [PERSON] помер. Спадщину після смерті батька [PERSON] прийняв, оскільки проживав на день його смерті разом зі спадкодавцем [PERSON] за однією адресою, що стверджується довідкою № 3413 від 29.08.2013р. Інші спадкоємці спадщини після смерті [PERSON], в тому числі дружина [PERSON], не приймали, оскільки спадкова справа після померлого 14.12.2002р. [PERSON] в нотаріальній конторі не заводилася, що стверджується повідомленням завідувача Золотоніської міської державної нотаріальної контори [PERSON] № 771/01-16 від 19.09.2016р., а зареєстрована [PERSON] із 07.04.1999р. і по день смерті була за адресою вул. Згарська, 15 м. Золотоноша. 21.02.2013р. помер [PERSON]. Спадкоємцями першої черги, які прийняли спадщину, оскільки проживали на день його смерті разом зі спадкодавцем [PERSON] за однією адресою, являються його дружина [PERSON] та син [PERSON] Мати померлого [PERSON] спадщини не прийняла, оскільки у встановлений законом шестимісячний термін до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не звернулася. Лише після спливу вказаного терміну, 19.09.2013р. звернулася із заявою, посвідченою нотаріально, відповідно до якої повідомляє нотаріальну контору про те, що спадщину вона не прийняла, за наданням додаткового строку для подачі заяви до суду звертатися не буде, претензій майнового та фінансового характеру до спадкоємця не має, не заперечує проти видачі свідоцтв про право на спадщину на інших спадкоємців. Відповідно до ч. ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкоємцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Із заяви від 19.09.2013р., посвідченої державним нотаріусом Золотоніської міськдержнотконтори за реєстром № 1379, від імені [PERSON] вбачається, що вона повідомляє, що спадщину в установлені законом строки після смерті 21.02.2013р. свого сина [PERSON] не прийняла, за наданням додаткового строку для подачі заяви до суду звертатися не буде, претензій майнового та фінансового характеру до спадкоємців не має, не заперечує проти видачі свідоцтв про право на спадщину на інших спадкоємців, а саме: [PERSON] та [PERSON]. Жодних заяв ні про прийняття спадщини, ні про відмову від прийняття спадщини [PERSON] протягом шестимісячного терміну з дня смерті [PERSON] 21.02.2013р. в матеріалах спадкової справи не міститься, тому суд приходить до висновку, що [PERSON] не реалізувала свого права на прийняття спадщини. Відповідно до вимог ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до ч.3 ст. 202 ЦК України одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обовязки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обовязки для інших осіб, лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Із висновку за № 152 від 25.02.2016р. посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи, вбачається, що [PERSON] на час підписання заяви про відмову від претензій майнового та фінансового характеру та неприйняття спадщини від 19.09.2013р., страждала стійким хронічним психічним розладом у вигляді Органічного ураження головного мозку судинно-дисциркулярного ґенезу з деменцією. [PERSON] за своїм психічним станом та з урахуванням її вікових особливостей, індивідуально-психологічних властивостей, на час вчинення нею одностороннього правочину від 19.09.2013р. не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Суд, всебічно, повно та обєктивно проаналізувавши вищевказаний висновок посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи № 152 від 25.02.2016р. стосовно [PERSON] на предмет здатності останньої розуміти значення своїх дій та керувати ними на час підписання заяви 19.09.2013р., оцінює його як належний та допустимий доказ, який будь-яких сумнівів у суду не викликає щодо його правильності та повноти дослідження з врахуванням при цьому всіх наданих сторонами доказів, в тому числі пояснень допитаних в судовому засіданні свідків. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що жила по сусідству із [PERSON] близько 10 років. Психічного розладу вона не виявляла, була адекватна, усвідомлювала свої дії, орієнтувалася в часі. На її питання завжди давала поради. Стосовно будинку, то вона говорила, що він буде онуку [PERSON]. До лікаря психіатра вона не зверталася при ній. У неї був тиск та цукор. Дивної поведінки не було, тільки говорила, що бачила [PERSON], їй усе набридло та вона хоче померти. Ті покази, що вона давала під час розслідування кримінального провадження, були дані нею під тиском, вона давала їх під диктовку, при цьому на неї кричали. Допитаний в судовому засіданні спеціаліст лікар-психіатр [PERSON] пояснив, що [PERSON] на обліку не перебувала та за психіатричною допомогою не зверталася. Наявні у [PERSON] атеросклероз судин та енцефалопатія не є причиною появи психічного захворювання, симптоматика може відноситися до неврології. Парціальна судинна деменція це зниження памяті, неврологія відносить її до тих станів, коли людина відповідає за свої вчинки. Суд, також проаналізував покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які пояснили в судовому засіданні, що психічний стан [PERSON] був нормальний, її фізичний стан відповідав її віку, після смерті сина [PERSON] її стан був пригнічений. Ці покази свідків також були предметом дослідження посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи, про що зазначено в її висновку. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. Оскільки у ч. 1 ст. 225 ЦК України вживається термін «момент» вчинення правочину, то в разі призначення психіатричної експертизи слід ставити перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, оскільки протягом дня психічний стан особи може змінюватись. Проте в будь-якому випадку слід враховувати, що експертний висновок є не беззаперечним фактом, а одним із доказів, який повинен оцінюватись у сукупності з іншими доказами у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставнини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень… Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] не доведена в судовому засіданні недійсність вчиненого [PERSON], померлою 29.12.2013р. одностороннього правочину заяви про відмову від претензій майнового та фінансового характеру та не прийняття спадщини від 19 вересня 2013 року, посвідченого державним нотаріусом Золотоніської міської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстром № 1379, в контексті відмови від прийняття спадщини після смерті сина [PERSON], оскільки [PERSON] на момент підписання заяви від 19.09.2013р. хоч і не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними, однак вищевказана нотаріальна дія не є правочином в розумінні ч.1 ст. 202 ЦК України. Дана заява не набуває, не змінює та не припиняє жодних цивільних прав та обовязків, оскільки особа має право змінити свою думку. При вчиненні нотаріальної дії нотаріусом було лише засвідчено справжність підпису [PERSON] на заяві, а не зміст заяви, а тому у суду немає підстав для скасування правочину, оскільки не існує самого правочину. Жодних інших заяв, ні про прийняття спадщини, ні про відмову від прийняття спадщини після смерті 21.02.2013р. [PERSON], - [PERSON] в нотаріальну контору не подавала. За цих обставин, оскільки заява [PERSON] від 19.09.2013р. не створює жодних правових наслідків та не порушує прав позивача, суд відмовляє [PERSON] у задоволенні позову про визнання одностороннього правочину недійсним.

Outcome: dismissed