Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до Порошківської сільської ради Перечинського району Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON], про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Свої позовні вимоги мотивує тим, що починаючи з 31 жовтня 2002 року відкрито та безпосередньо проживає в [INFO]. Він не володів і не володіє інформацією про особу, яка є власником вказаного житлового будинку, у нього відсутні будь-які правовстановлюючі титули на такий будинок, відсутні будь-які договори з власником на право користування даним житлом. Факт його проживання у вказаному будинку, власником якого він себе вважає, підтверджується відомостями про місце проживання, які зазначені в його паспорті громадянина України серії ВО № 942886, починаючи з 31 жовтня 2002 року та по теперішній час. Також зазначає, що факт його проживання у вказаному житловому будинку може підтвердити показами свідків. Вважає, що станом на 07 березня 2016 року, він відкрито та безпосередньо проживає в житловому будинку в с. Порошково, вул. Центральна, 102 більше 14 років, що дає йому право на звернення з позовом про визнання права власності за набувальною давністю в порядку, передбаченому ст. 244 ЦК України. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали повністю та просили його задовольнити з підстав, які містяться в ньому. У судовому засіданні представник відповідача сільський голова с. Порошково [PERSON] позовні вимоги не визнав та пояснив, що згідно даних погосподарських книг дворогосподарства по вул. Леніна (після зміни назви Центральна) будинок № 102 в с.Порошково, особового рахунку № 234 станом на 01 січня 1995 року власником зазначений [PERSON]. Крім власника в даному дворогосподарстві значаться інші члени господарства, а саме: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. В подальшому 11 грудня 1996 року [PERSON] помер. Всі інші члени даного господарства в подальшому вибули проживати за адресою вул. Леніна, буд. 105. В подальшому сім'я позивача [PERSON] дійсно вселилася в будинок № 102 по вул. (Леніна) Центральній та була там деякий час зареєстрована, однак підстави для їх вселення йому невідомі. Позивач [PERSON] та його сім'я вже довгий час не мешкають в даному будинку, він перебуває в аварійному стані, занедбаний, в ньому відсутні будь-які побутові та санітарні зручності, відсутнє електро- та водопостачання. Позивач [PERSON] вже тривалий час не мешкає в даному будинку, а отже у відсутні будь-які правові підстави для визнання за ним права власності на дане дворогосподарство за набувальною давністю. На цій підставі просив суд в позові відмовити повністю. Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову та пояснив, що сім'я позивача [PERSON] вселилася у спірний будинок з дозволу його довірителя [PERSON] приблизно 1998 року. Однак в подальшому сім'я позивача переїхала проживати в інший будинок. Крім того, його довіритель є власником будинку № 102 по вул. Центральній в с.Порошково, що підтверджується договором довічного утримання від 30 березня 1982 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON]. Крім того, рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 17 червня 2015 року, яке набрало законної сили 23 вересня 2015 року, [PERSON] відмовлено у позові про встановлення факту спільного проживання [PERSON] та померлого [PERSON] однією сімєю та встановленні факту проживання в будинку с. Порошково, вул. Леніна, 102 до 1996 року. Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з таких підстав. У судовому засіданні встановлено, що згідно даних погосподарських книг дворогосподарства по вул. Леніна (після зміни назви Центральна) будинок № 102 в с.Порошково, особового рахунку № 234 станом на 01 січня 1995 року власником зазначений [PERSON]. Крім власника в даному дворогосподарстві значаться інші члени господарства, а саме: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. В подальшому [PERSON] помер 11 грудня 1996 року. Всі інші члени даного господарства в подальшому вибули проживати за адресою вул. Леніна, буд. 105. В судовому засіданні встановлено, що сім'я позивача [PERSON] дійсно вселилася в будинок № 102 по вул. (Леніна) Центральній та була там деякий час зареєстрована. Згідно записів в будинковій книзі дворогосподарства № 102 по вул. (Леніна) Центральній в с. Порошково позивач [PERSON] був зареєстрований з 31 жовтня 2002 року та знятий з реєстраційного обліку в даному будинку 06 квітня 2011 року. Допитана в ході судового засідання свідок [PERSON] показала, що вона проживає по сусідству з будинком № 102 по вул. Центральній в с. Порошково. Сім'ю позивача [PERSON] вона добре знає і вони дійсно деякий час проживали у вказаному будинку, однак після смерті матері позивача [PERSON], десь приблизно у 2002-2004 роках, вона точніше пригадати не може, вся сім'я переїхала проживати в інший будинок. З того часу ніхто з родини [PERSON] у вказаному будинку не проживає. Будинок знаходиться в занедбаному стані, земельна ділянка, яка розташована поряд з цим будинком, не обробляється. В судовому засіданні встановлено, що згідно договору довічного утримання від 30 березня 1982 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] передав у власність [PERSON] належний йому на праві особистої власності спірний будинок. Крім того, рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 17 червня 2015 року, яке набрало законної сили 23 вересня 2015 року, [PERSON] відмовлено у позові про встановлення факту спільного проживання [PERSON] та померлого [PERSON] однією сім'єю та встановленні факту проживання в будинку с. Порошково, вул. Леніна, № 102 до 1996 року. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року зазначено, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, правильно виходив з того, що 30 березня 1982 року [PERSON] на підставі договору довічного утримання спірний житловий будинок передав у власність [PERSON], у звязку з цим, суди правильно виходили із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. З урахуванням вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст. 330 цього Кодексу закріплюється презумпція правомірності набуття права власності на певне майно. Право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не буде встановлено в судовому порядку, або незаконність права власності не випливатиме із закону. Таким чином, власник не зобов'язаний у кожному випадку доводити іншим особам правомірність набуття права власності на належне йому майно. Водночас окремими нормативно-правовими актами передбачаються різноманітні правовстановлюючі чи інші документи, якими має підтверджуватися право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Як розяснено в п. 9 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року при вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема те, що володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01 листопада 1996 року наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови у цьому. Таким чином, позивач [PERSON] не довів належними та допустимими доказами, що він фактично добросовісно, відкрито та безперервно володів будинком № 102 по вул. Центральній в с. Порошково протягом десяти років. Нерухоме майно може стати предметом набуття за давністю, оскільки вважається, що таке майно існує. Якщо будівля чи споруда не є обєктом нерухомості, прийнятому в експлуатацію, право на яке зареєстровано у встановленому порядку, то набути право власності за давністю володіння на таке майно неможливо. Згідно абз. 3 ч. 1 ст. 344 ЦК України право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Крім того, як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] не довів той факт, що спірний будинок № 102 по вул. Центральній с. Порошково Перечинського району Закарпатської області введений в експлуатацію та щодо цього нерухомого майна проведена державна реєстрація. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed