Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вищезазначеним позовом, вимоги якого мотивує тим, що з народження (03 вересня 1995 року) проживав та в подальшому зареєстрований за адресою [INFO]. Позивач був визнаний дитиною інвалідом та 29 вересня 2010 року отримав статус дитини, позбавленої батьківського піклування. За станом здоровя навчався в спеціалізованих навчальних закладах, зокрема у Крищинецькій ЗОШ та Ситковецькій ЗОШ. По зазначеній адресі позивач проживав разом із своєю матірю інвалідом 2-ї групи [PERSON] та старшим братом [PERSON] інвалідом з дитинства по психічному захворюванню. Також в зазначеній квартирі проживала бабуся позивача по матері [PERSON] та без реєстрації її син [PERSON]. В 2011 році, коли позивач, його матір та брат були відсутні, в квартиру вселилась [PERSON] та її чоловік [PERSON], у яких згодом в 2015 році народилась друга дитина. Позивач розпочав цікавитись, яким чином була приватизована квартира та 30 жовтня 2015 року отримав від ВМР копії шести приватизаційних документів на квартиру, які вважає були оформлені з грубими порушеннями. Такими порушеннями вважає підписання документів не начальником ЖЕКу а бухгалтером, заява на приватизацію підписана не квартиронаймачем [PERSON], [PERSON] та Говенко в 1998 році змінили прізвища на [PERSON] та [PERSON] відповідно, натомість в документах 1999 року зазначені старі прізвища, в довідці про склад сімї у всіх осіб крім [PERSON], зазначені невірні дати проведення реєстрації місця проживання. Також, вказує на те, що відповідно до довідки ТОВ «ЖЕО» від 04 грудня 2015 року, станом на день прийняття рішення про приватизацію житлової площі, у зазначеній квартирі були зареєстровані лише бабуся позивача [PERSON] його мати [PERSON], брат [PERSON] та сам позивач. Крім того, ордер на зазначене житлове приміщення в 1990 році видавався [PERSON] та матері позивача [PERSON] (на той час [PERSON]) [PERSON] та бабуся позивача згоди на реєстрацію та проживання [PERSON] та її трьох дітей ([PERSON], [PERSON], [PERSON]В) не давали. В 2009 році мати позивача [PERSON] рішенням суду визнано недієздатною, а з 2011 року остання перебуває у Вороновицькому психоневрологічному інтернаті. Брат позивача [PERSON] з 2011 року відбуває покарання у місцях позбавлення волі. 25 червня 2009 року померла бабуся позивача [PERSON]. За заповітом, син померлої [PERSON] отримав спадщину в розмірі 5/48 частки квартири [ADDRESS]. 21 березня 2016 року позивач ознайомився з рішенням ВК ВМР від 15 березня 2012 року про призначення [PERSON] опікуном над майном і житлом позивача. Позивач вважає, що родичі в 2015 році незаконно зняли з реєстрації його матір. Рішення ВК ВМР від 25 березня 1999 року позивач вважає помилковим, адже ґрунтувалось на недостовірних, сфальшованих даних , що призвело до заволодіння квартирою незаконними власниками. За наведеного просив визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету ВМР від 25 березня 1999 року № 339, а також скасувати свідоцтво на право власності на квартиру від 25 березня 1999 року. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29 квітня 2016 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору залучені Вінницький міський центр соціальних служб для сімї, дітей та молоді, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а. с. 39-40). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30 травня 2016 року процесуальний статус [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору змінено на співвідповідачів, та до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучений [PERSON] (т. 1 а. с. 93-94). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 21 листопада 2016 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучене Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлово-Експлуатаційне Обєднання» (т. 1 а. с. 211). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 21 листопада 2016 року до участі у справі в якості органу, якому за законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб Служба у справах дітей Вінницької міської ради (т. 1 а. с. 235-236). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2017 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено [PERSON] та [PERSON], законним представником якої являється Вороновицький психоневрологічний інтернат (т. 2 а.с. 19, 20). Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав викладені в позовній заяві та просили їх задовольнити. Представник відповідача виконавчого комітету ВМР [PERSON] в судовому засіданні при вирішенні даного спору поклалась на думку суду. Відповідачка [PERSON]Г та її представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували щодо задоволення вимог позовної заяви просили суд у їх задоволенні відмовити. Окрім того, представником відповідача було заявлено клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки про обставини, яким обґрунтовується позов, позивачу було ще відомо в 2011 році при розгляді цивільної справи № № 2-2890/11 за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування житлом. Третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували щодо задоволення вимог позовної заяви, просили суд у їх задоволенні відмовити. Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] - Вороновицький психоневрологічний інтернат в особі представника [PERSON] не заперечувала щодо задоволення вимог позовної заяви, просила суд їх задовольнити. Третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] надав на адресу суду заяву, у якій зазначає, що проти задоволення вимог позовної заяви не заперечує, просить суд їх задовольнити (т. 1 а.с. 215). Представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради [PERSON] в судовому засіданні при вирішенні даного спору поклалась на думку суду, та просила, щоб при ухваленні рішення не було порушено права дітей. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявились, про причини своєї неявки суд не повідомили, хоча про дату час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані положеннями Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та ЖК УРСР. В удовому засіданні встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 25 березня 1999 року співвласниками квартири [ADDRESS] є [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (т. 1, а. с. 18). З витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 16 червня 2016 року № 61589404 вбачається, що [PERSON] померла, а відповідно до свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 31 березня 2010 року, власником 5/48 частки квартири [ADDRESS] є [PERSON] (т. 1, а. с. 113-115). Крім того, судом встановлено, що померла [PERSON] є бабусею позивача [PERSON] В сою чергу [PERSON] ([PERSON], [PERSON]) [PERSON] є матірю позивача, яка рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 12 червня 2009 року визнана недієздатною, рішення набрало законної сили 25 червня 2009 року (т. 1, а. с. 20). Співвласник [PERSON] є рідним братом позивача, який на даний час відповідно до довідки Дарівської ВК УДПС України в Херсонській області від 30 липня 2012 року відбуває міру кримінального покарання з 02 вересня 2011 року по 02 вересня 2021 року (т. 1, а. с. 23). Співвласники [PERSON] та [PERSON] є відповідно рідними дядьком та тіткою позивача та дітьми померлої [PERSON] Співвласники [PERSON], [PERSON], [PERSON] є дітьми [PERSON] та онуками померлої [PERSON] Зазначені обставини родинних стосунків визнані сторонами в судовому засіданні, та в розумінні положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Позивачем заявлені позовні вимоги про визнання рішення виконавчого комітету ВМР від 25 березня 1999 року № 339 недійсним та скасування свідоцтва на право власності на квартиру [ADDRESS] від 25 березня 1999 року. Відповідно до п. 2.15. рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 25 березня 1999 року № 339 «Про приватизацію державного житлового фонду в м. Вінниці», дозволено госпрозрахунковому відділу по приватизації житла при управлінні міського господарства оформити документи на приватизацію квартир з безоплатною передачею у власність [ADDRESS], що складається із 2 кімнат, загальною площею 49.0 кв.м. з відповідною вартістю 8 грн. 82 коп. з наданням житлових чеків на суму 23,22 згідно з розрахунком передати в приватну спільну власність [PERSON], яка прописана та проживає в цій квартирі з 1991 року. Склад сімї 8 осіб, в т.ч. 2 дочки, 3 онуки та 2 онучки (т. 2 а.с. 64). На підставі зазначеного рішення виконкомом ВМР видане Свідоцтво на право власності на житло від 25 березня 1999 року щодо права власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (т. 1 а. с. 18). Відповідно до ст.ст. 5,8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції чинній станом на 25 березня 1999 року), право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках). До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається прав на житло. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Згідно із ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до п. 5, 18, 20 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово - комунальному господарству від 15.09.1992 року №56, виданого на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 06.10.1992 року №572 «Про механізм впровадження Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (чинного на момент приватизації житла), передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сімї з обовязковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сімї наймача включається лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло. Громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сімї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню, де одержує бланк заяви. При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує житловий будинок, довідку про склад сімї та займані приміщення. У довідці вказуються члени сімї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. Крім того, відповідно до положень ст. 17 Цивільного кодексу УРСР 1963 року, (в редакції чинній станом на 25 березня 1999 року) місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає. Місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п'ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів. З наведеного вбачається, що місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сімї. Місцем проживання дитини до пятнадцяти років є місце проживання її батьків (ЦК УРСР). Отже право на приватизацію житлового приміщення мають саме особи, які є членами сім'ї наймача та які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем на законних підставах або мають право на житлове приміщення. Аналогічна правова позиція висловлена і Верховним Судом України в постанові від 30 січня 2013 року (справа № 6-125цс15). Вирішуючи питання про наявність права на приватизацію житлового приміщення у осіб, якими було використане право на приватизацію квартири [ADDRESS] суд зазначає наступне. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до ордеру № 4 від 18 грудня 1990 року, право на зайняття двох кімнат в квартирі [ADDRESS] надано [PERSON] зі складом сімї [PERSON] (донька), що підтверджується копією відповідного ордера (т. 1, а. с. 9). 18 лютого 1999 року квартиронаймач [PERSON] звернулась до відповідача із заявою про передачу у власність квартири [ADDRESS]. До заяви додала зокрема і довідку про склад сімї. Заява підписана повнолітніми членами сімї, зокрема самою [PERSON], та її доньками [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а. с. 12). Відповідно до довідки про склад сімї, виданої ВУЖКГ «Вінницябуд» право на житло в квартири [ADDRESS] мають квартиронаймач [PERSON] (зареєстрована з 1991 року), донька [PERSON] (зареєстрована з 1991 року), донька [PERSON] (зареєстрована з 1991 року), онук [PERSON] (зареєстрований з 1991 року), онучка [PERSON] (зареєстрована з 1991 року), онук [PERSON] (зареєстрований з 1991 року), онучка [PERSON] (зареєстрована з 1993 року) та онук [PERSON] (зареєстрований з 1991 року) (т. 1, а. с. 13). Крім того, позивачем в обґрунтування позовних вимог надано довідку ТОВ «ЖЕО» від 04 грудня 2015 року № 4959, відповідно до якої станом на 25 березня 1999 року за адресою [ADDRESS] були зареєстровані квартиронаймач [PERSON], донька [PERSON], та онуки [PERSON], [PERSON] (т. 1 а. с. 19). Ухвалою суду від 04 жовтня 2016 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] про витребування копії картки прописки осіб за адресою: [ADDRESS]. На виконання зазначеної ухвали суду, ТОВ «ЖЕО» надано копію картки форма № 17 про реєстрацію осіб за зазначеною адресою, з якої вбачається, що квартиронаймачка [PERSON] зареєстрована в житловому приміщенні з 04 червня 1991 року (знята з реєстрації 08 липня 2009 року в звязку із смертю), донька [PERSON] зареєстрована з 18 лютого 1993 року, онук [PERSON] зареєстрований з вересня 1995 року, онук [PERSON] зареєстрований з 10 липня 2007 року, онучка [PERSON] зареєстрована з 04 листопада 2009 року, син [PERSON] зареєстрований з 11 серпня 2010 року, онучка [PERSON] зареєстрована з 12 травня 2011 року, правнук [PERSON] зареєстрований з 22 вересня 2011 року, правнук [PERSON] зареєстрований з 31 березня 2016 року. При цьому суд звертає увагу, що інформації про прописку відповідачки [PERSON] та відповідача [PERSON] за адресою [ADDRESS] зазначена форма №17 взагалі не містить (т. 1, а. с. 203). Отже, в матеріалах справи містяться три письмових докази про кількість реєстрації осіб в житловому приміщенні за адресою [ADDRESS] станом на 25 березня 1999 року (час проведення приватизації житлового приміщення). Надаючи оцінку зазначеним доказам суд виходить з того, що данні, які містяться в картці форма № 17 є первинними даними на підставі яких надавались довідки про склад сімї, зокрема ТОВ «ЖЕО» від 04 грудня 2015 року № 4959 та ВУЖКГ «Вінницябуд» (які в свою чергу є похідними), а тому саме той склад прописаних осіб, що зазначені в формі №17 суд приймає до уваги. За наведеного, суд приходить до висновку, що склад осіб зазначений в довідці про склад сімї, яка надана для проведення приватизації житлового приміщення не відповідає дійсності та містить недостовірні данні, зокрема особи [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON] не мали місця реєстрації за адресою [ADDRESS] на час проведення приватизації житлового приміщення. Вирішуючи питання про наявність права на приватизацію житлового приміщення відповідачами [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON] суд не повязує наявність такого права лише з фактом прописки у спірній квартирі, а виходить також і з необхідності встановити право останніх на спірне житло (зокрема належність до членів сімї наймача) та факт їх проживання у спірній квартирі на час проведення приватизації. Так відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] є дітьми відповідачки [PERSON], яким на час прийняття рішення про приватизацію житлового приміщення виповнилось 13 років, 6 років та 10 років відповідно. Отже, в розумінні положень ст. 17 ЦК УРСР (який діяв на той час), останні були неповнолітніми дітьми, які не досягли 15 років, а тому місце їх проживання визначалось за місцем проживання батьків, у даному випадку матері [PERSON] Враховуючи системний аналіз ст. 17 ЦК УРСР (який діяв на той час), положення ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР, відповідно до якої до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки, суд вважає, що відповідачка [PERSON] на час приватизації житлового приміщення не мала права на житлове приміщення у зазначеній квартирі на підставі закону, як дитина квартиронаймача адже, хоча і була донькою [PERSON], натомість досягла повноліття (станом на 25 березня 1999 року - 32 років). В судовому засіданні ні позивачем ні відповідачами не доведено і обставини постійного проживання [PERSON] станом на 25 березня 1999 року з квартиронаймачкою та ведення з нею спільного господарства та не встановлено право відповідачки на збереження за нею житлового приміщення на законних підставах. За наведеного, суд приходить до висновку, що і неповнолітні діти відповідачки не мали права на день проведення приватизації на житлове приміщення за адресою [ADDRESS]. Підсумовуючи наведене суд бере до уваги, що відповідач [PERSON] станом на 25 березня 1999 року не була зареєстрована у спірній квартирі, так само як і її неповнолітні діти [PERSON], [PERSON], [PERSON], не була членом сімї квартиронаймача в розумінні положень ст. 64 ЖК УРСР, обставин постійного проживання в житловому приміщенні (обставин вселення в житлове приміщення) та ведення спільного господарства з квартиронаймачкою на той час не встановлено, як і обставин наявності у відповідачки права на збереження за нею житлового приміщення при тимчасовій відсутності. В звязку з наведеним не мали такого права і неповнолітні на той час (25 березня 1999 року) діти відповідачки [PERSON], [PERSON], [PERSON] Також суд звертає увагу на те, що відповідно до згаданої заяви про оформлення передачі у приватну власність квартири від 18 лютого 1999 року (т. 1 а.с. 12) містяться відомості про серію і номер паспорта громадянина України [PERSON], а саме: «Коваленко АА 957111». Копія вказаного паспорта належить [PERSON] (т. 2 а.с. 36-40). Як вбачається із вказаного паспорта, що він був виданий 15 березня 1999 року. Аналізуючи наведене, паспорт [PERSON] був виданий набагато пізніше після написання заяви про оформлення приватизації, тобто, майже через місяць, тому відомості про серію і номер паспорта, станом на 18 лютого 1999 року, не могли бути комусь відомими, однак такі відомості в заяві про оформлення приватизації квартири присутні, що за своїм змістом вказані обставини є суперечливими. Крім того, суд бере до уваги, що відповідно до довідки Відділу реєстрації актів громадянського стану від 1998 року, [PERSON] 08 грудня 1998 року змінила прізвище на [PERSON] (т. 1, а. с. 14). [PERSON] (мати позивача) після розірвання шлюбу в 1992 році залишила за собою прізвище «Алексєєва», а після розірвання шлюбу з громадянином [PERSON] в 1998 році обрала попереднє прізвище «Алєксєєва», що підтверджується копіями свідоцтв про розірвання шлюбу виданим повторно від 25 травня та 27 травня 2004 року (т. 1, а. с. 17). Натомість свідоцтво на право власності на житло на зазначених осіб 25 березня 1999 року видано на попередні прізвища зазначених осіб «Мосягіна» та «Говенко» відповідно. Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 11 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. Відповідно до ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує права або інтереси. За вищенаведеного, оспорюване рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 25 березня 1999 року № 339 в частині надання дозволу на приватизацію квартири [ADDRESS] протирічить ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ним порушені, зокрема, права позивача, а тому, суд приходить до висновку про визнання його незаконним та скасування, однак не в цілому акту, а лише положення того пункту, який порушує права позивача, а саме п.2.15, у звязку із чим, саме в цій частині позов підлягає частковому задоволенню. Зважаючи на задоволення вимоги в частині скасування рішення про надання дозволу на приватизацію квартири [ADDRESS], підлягає задоволенню і вимога про скасування свідоцтва про право власності, оскільки є похідною. Суд вважає за неможливе застосувати до спірних правовідносин наслідків пропуску строку позовної давності, оскільки про обставини, на які посилається позивач у своєму позові, як на підставу позову, стало відомо після отримання ним відповіді Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 30 жовтня 2015 року, якою було надано позивачу документи, що стали підставою приватизації квартири (т. 1 а.с. 10). Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи, що позивач за його клопотанням був звільнений від сплати судового збору, а позов задоволено в повному обсязі, з відповідачів в річних частках в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп. (розмір ставки судового збору позовної заяви немайнового характеру станом на день звернення позивача до суду 07 квітня 2016 року). Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial