Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Сільськогосподарського приватного підприємства «РВД-АГРО», у якому, з урахуванням позовної заяви в новій редакції /а.с. 20-23/, просить суд стягнути з Сільськогосподарського приватного підприємства «РВД-АГРО» на його користь: - невиплачену заробітну плату за період з 01 грудня 2020 року по 11 березня 2021 року в розмірі 26 005 грн 92 коп., що включає компенсацію за невикористану відпустку в сумі 2 976 грн 92 коп; - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 березня 2021 року по 02 липня 2021 року в розмірі 44 432 грн 85 коп; - моральну шкоду в розмірі 10 000 грн 00 коп. Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач [PERSON] 31 серпня 2018 року був прийнятий на роботу в Сільськогосподарське приватне підприємство «РВД-АГРО» на посаду водія автотранспортних засобів 1 класу в автогараж. 11 березня 2021 року його звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. При цьому позивачу не було виплачено у повному обсязі заробітну за плату за три попередні місяці роботи (з 01 грудня 2020 року) та всі належні йому платежі. Заборгованість із заробітної плати відповідача перед позивачем становить 26 005 гривень 92 копійки та включає компенсацію за невикористану відпустку в сумі 2 976 гривень 92 копійки.Повний розрахунок із позивачем не проведено, а тому він просить суд, крім невиплаченої заробітної плати, стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 11 березня 2021 року по 02 липня 2021 року в розмірі 44 432 гривні 85 копійок (77 робочих днів * 577 грн 05 коп.), де 577 грн 05 коп. - середньоденна заробітна плата; а також моральну шкоду в розмірі 10 000 гривень 00 копійок. В обґрунтування вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач вказує, що дії роботодавця щодо невиплати заробітної плати у період його роботи на підприємстві та не проведення з ним розрахунків при звільненні поставили його у скрутне матеріальне становище, унеможливили забезпечення нормального існування позивача та членів його сім`ї, що мало наслідком виникнення тяжкого психологічного стану та зумовило необхідність після повного робочого дня шукати додаткові джерела доходу для забезпечення свого існування. Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 09 липня 2021 року позовна заява була залишена без руху, з наданням позивачу часу для усунення недоліків /а.с. 14-16/. Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 23 липня 2021 року справу прийнято до провадження та вирішено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін 12 жовтня 2021 року за наявними у ній матеріалами; запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення йому даної ухвали подати відзив на позовну заяву, а також всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Одночасно сторонам було роз`яснено, що відповідно до частини 5 статті 279 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) за клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, а також зазначено строки подання такого клопотання. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від будь-якої зі сторін до суду не надійшло, а тому, відповідно до вимог частини 5 статті 279 ЦПК України, суд вважає можливим розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами. Відповідача було повідомлено про вказаний позов шляхом направлення копії позовної заяви разом з додатками та ухвалою суду за його місцезнаходженням, про що свідчать дані рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, відповідно до яких останнє вручено відповідачу 10 серпня 2021 року /а.с. 36/. Відтак, відповідач вважається належним чином повідомленим про розгляд справи. 25 серпня 2021 року, у строк, встановлений судом, представником відповідача Мандриком А.І. засобами поштового зв`язку направлено до суду відзив на позовну заяву, разом з доказами направлення його копії позивачу, у якому останній заявлені позовні вимоги визнав частково, не заперечив щодо наявності заборгованості перед позивачем у розмірі 26 005,92 грн, однак просив розстрочити виконання рішення суду в частині погашення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку строком на три місяці рівними частинами, у зв`язку із тяжким фінансовим станом підприємства, наявністю заборгованості перед працівниками і контрагентами, загрозою банкрутства, відсутністю вини відповідача у виникненні боргу, визнанням основного боргу та його поступовим погашенням. Крім того, представник відповідача надав власний розрахунок компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, відповідно до якого сума такої компенсації складає 29 060,12 грн (76 робочих днів * 382,37 грн), при цьому просив зменшити її розмір до 3 227,98 грн (29 060,12 грн * 36,2 % / 365 днів * 112 днів), де 36,2 % - вартість короткострокових кредитів для фізичних осіб за даними статистичної звітності банків України (без урахування овердрафту), а 112 днів - період з 12 березня 2021 року по 02 липня 2021 року. Водночас, представник відповідача просив суд відмовити позивачу в стягненні моральної шкоди у повному обсязі у зв`язку з необґрунтованістю та недоведеністю, а також вирішити питання щодо сплати судового збору позивачем /а.с. 37-42/. Вказана заява по суті справи надійшла на адресу суду 27 серпня 2021 року та долучена до матеріалів справи. Правом на подачу відповіді на відзив позивач не скористався. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Судом установлено, що позивач [PERSON] наказом № 138-к від 30 серпня 2018 року з 31 серпня 2018 року прийнятий на роботу в Сільськогосподарське приватне підприємство «РВД-АГРО» на посаду водія автотранспортних засобів 1 класу в автогараж. Наказом № 34-к від 11 березня 2021 року [PERSON] звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Вказані обставини стверджуються копією трудової книжки позивача серії [NUMBER] /а.с. 26/. З копії довідки Сільськогосподарського приватного підприємства «РВД-АГРО» № 147 від 22 червня 2021 року вбачається, що станом на 13 червня 2021 року заборгованість підприємства по виплаті заробітної плати перед позивачем складала 26 005,92 грн, у тому числі компенсації за невикористану відпустку - 2 976,92 грн /а.с. 27/. Із матеріалів справи встановлено, що відповідачем не заперечується факт наявності заборгованості перед позивачем [PERSON] та її розмір. Статтею 43 Конституції України передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законом України: «Про оплату праці». Частинами 1, 2 статті 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Відповідно до статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з частиною 1 статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Частиною 1 статті 47 Кодексу законів про працю України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. За змістом статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Крім того, частиною 1 статті 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Однак, як вбачається із наданих позивачем письмових доказів, відповідачем не дотримано вказаних вище вимог чинного законодавства, внаслідок чого його заборгованість перед позивачем [PERSON] складає 26 005,92 грн. Відтак, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] у цій частині є обґрунтованими належними доказами та доведеними, а тому підлягають до задоволення. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника, а у разі, якщо працівник у день звільнення не працював, - зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. При цьому суд вважає необхідним зазначити, що невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум - це триваюче правопорушення, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Даний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, що викладена у постанові від 21 лютого 2019 року у справі № 225/4384/16-ц (провадження № 61-20694св18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно із статтею 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Пунктом 5 розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), передбачено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають врахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Так, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Такий правовий висновок наведений Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 523/18850/14-ц. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 569/10189/16-ц (провадження № 61-14433св18). Отже, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку з виплати [PERSON] заробітної плати, суду належить встановити: чи мала місце така затримка; у разі наявності затримки - встановити період затримки, який необхідно рахувати від дати звільнення по день фактичної виплати заборгованості із заробітної плати або день винесення рішення суду; та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період. Водночас, зі змісту позовної заяви, а також наданого позивачем розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати сум при звільненні /а.с. 30/, вбачається, що позивач просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 березня 2021 року по 02 липня 2021 року в розмірі 44 432 грн 85 коп. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення. Як уже зазначалося, позивача було звільнено 11 березня 2021 року, тому для розрахунку середнього місячного заробітку береться за основу сума заробітної плати, що була нарахована позивачу за січень та лютий 2021 року, відповідно. При визначенні кількості робочих днів суд виходить із п`ятиденного робочого тижня та даних, наведених у листі Мінекономіки України від 12 серпня 2020 року № 3501-06/219 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік». Загальна кількість робочих днів за січень 2021 року становила 19 днів, а за лютий 2021 року - 20 днів. Відтак, сума робочих днів за січень 2021 року та лютий 2021 року складає 19 + 20 = 39 днів. Як вбачається з копії довідки про доходи № 112 від 27 квітня 2021 року, виданої [PERSON] . Сільськогосподарським приватним підприємством «РВД-АГРО», заробітна плата позивача за два останні місяці роботи становила 5 782 грн 36 коп. у січні 2021 року та 9 130 грн 10 коп. у лютому 2021 року /а.с. 28/. Таким чином, заробітна плата позивача за останні 2 календарні місяці роботи, що передували події, з якою пов`язана відповідна виплата, що враховується судом для визначення середньоденного заробітку, у сумі складає (5 782 грн 36 коп. + 9 130 грн 10 коп.) = 14 912 грн 46 коп. Відтак, середньоденний заробіток за час затримки розрахунку становить 14 912,46 грн / 39 днів = 382,37 грн. Час затримки розрахунку за період з 11 березня 2021 року (день звільнення) по 02 липня 2021 року (дата, заявлена позивачем) складає 77 робочих дні. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку становить 382,37 грн * 77 робочих днів = 29 442,49 грн. З огляну на вищевикладене, розрахунки, надані сторонами, суд визнає математично невірними. Водночас, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Разом з тим у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника. При цьому суд зважає на те, позивач пропрацював близько двох з половиною років у відповідача, був звільнений за угодою сторін, на момент звільнення заборгованість по заробітній платі становила 26 005 грн 92 коп. З позовною заявою він звернувся майже через 4 місяці після звільнення, будь-яких поважних причин, які завадили йому звернутися до відповідача з вимогою про сплату заборгованості в більш ранній строк, суду не повідомлено. Також позивачем не вказано, яких майнових втрат, пов`язаних із затримкою розрахунку, він зазнав. У той же час, наразі відповідач має складний фінансовий стан та заборгованість перед значною кількістю контрагентів та працівників. Отже, вбачається очевидна неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, а тому суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у розмірі 12 000 грн 00 коп. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити. З огляду на викладене, суд вважає необхідним дані позовні вимоги задовольнити частково та стягнути із Сільськогосподарського приватного підприємства «РВД-АГРО» на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 12 000 грн 00 коп. У задоволенні решти позовних вимог у цій частині слід відмовити. Водночас, суд звертає увагу на те, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із сум заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, присуджених за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із сум заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачені працівнику на підставі судового рішення суми заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зменшуються на суму податків і зборів. Такий висновок відповідає правовій позиції, наведеній Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц (провадження № 61-14794св18). Вирішуючи позовну вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд виходить з наступного. Пунктом 9 частини 2 статті 16 ЦК України встановлено, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Таким чином для вирішення питання про відшкодування моральної шкоди у даній справі необхідно встановити: наявність шкоди, протиправність дій відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача. Наявність кожної із цих складових є обов`язковою умовою для відшкодування шкоди. Протиправність дій відповідача полягала в тому, що з позивачем не було проведено належного розрахунку по заробітній платі у день його звільнення. За таких обставин, відповідальність за шкоду, завдану позивачу, покладено саме на роботодавця, тобто відповідача у справі Сільськогосподарське приватне підприємство «РВД-АГРО». У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) судам роз`яснено, що згідно зі статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Тобто, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Внаслідок невиплати [PERSON] у день звільнення всіх сум, що належали останьому від підприємства, порушені конституційні та трудові права позивача. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Окремо суд акцентує увагу на тому, що розмір відшкодування шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Зазначене узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 15 грудня 2020 року в справі 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19). Норми КЗпП України не містять будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників. Таким чином, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення. За наведених обставин, суд дійшов висновку про те, що порушення відповідачем законних прав позивача, яке полягало в не проведенні з ним розрахунку у день звільнення, призвело до моральних страждань позивача, втрати ним нормальних життєвих зв`язків та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а тому позивач має право на відшкодування заподіяної моральної шкоди. При цьому, враховуючи тривалість такого порушення, принципи співмірності, розумності та справедливості, суд вважає, що розмір моральної шкоди в сумі 1 000 грн 00 коп. є достатньою сатисфакцією для відновлення порушених життєвих зв`язків позивача, а тому дійшов висновку про задоволення вказаної позовної вимоги частково. У задоволенні решти позовних вимог у цій частині необхідно відмовити. Щодо клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення суду строком на три місяці рівними частинами, суд зазначає наступне. Згідно з пунктом 2 частини 7 статті 265 ЦПК України, у разі необхідності в резолютивній частині рішення вказується про надання відстрочення або розстрочення виконання рішення. Відповідно до частини 1 статті 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначається в рішенні. Суд зауважує, що наведені норми не містять конкретного переліку обставин для відстрочення та/або розстрочення виконання судового рішення, а лише встановлюють критерії для їх визначення, надаючи суду в кожному конкретному випадку вирішувати питання про їх наявність з урахуванням усіх обставин справи. Підставою для застосування правил цієї норми є виняткові обставини, що перешкоджають належному виконанню судового рішення у справі, ускладнюють його виконання або роблять неможливим. Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, суд повинен враховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору та інші обставини. Вказане клопотання представник відповідача мотивує тяжким фінансовим станом підприємства, заборгованістю перед працівниками і контрагентами, загрозою банкрутства, відсутністю вини відповідача у виникненні боргу, визнанням основного боргу та його поступовим погашенням. Суд вважає необхідним зазначити, що збитковість діяльності підприємства, наявність у нього заборгованості в істотному розмірі є результатом провадження господарської діяльності відповідачем, як самостійним суб`єктом господарювання, а тому вказані обставини не є самостійними та достатніми підставами для відстрочення та/або розстрочення виконання судового рішення. Разом з тим, підстави, а саме наявність обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), залежать від предмету спору та від правової природи боргу. З огляду на вище викладене, суд дійшов висновку, що наведені представником відповідача підстави для розстрочення виконання рішення суду не свідчать про неможливість виконання рішення суду у цій справі, а лише відображають поточну господарську діяльність відповідача, та не є обставинами, з якими закон пов`язує можливість відстрочення виконання судового рішення, а обставини, на які посилається Сільськогосподарське приватне підприємство «РВД-АГРО», лише вказують на несприятливість виконання рішення суду для нього у цей час та можливість настання негативних наслідків у зв`язку з цим. Відтак, дане клопотання відповідача суд вважає необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення. Питання щодо судових витрат судом вирішуються відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з частиною 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зважаючи на те, що позовна вимога позивача [PERSON] про стягнення заборгованості із виплати заробітної плати задоволена у повному обсязі, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 908 грн 00 коп. Крім того, оскільки судом частково задоволено позовні вимоги позивача про стягнення на його користь середньоденного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (на 27 %), а також моральної шкоди (на 10 %), кожна з яких мала бути оплачена позивачем судовим збором у мінімальному розмірі в сумі 908 грн 00 коп., з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 245,16 грн (908 грн * 27 %) та 90,80 грн (908 грн * 10 %), а з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру відхилених позовних вимог у сумі 662,84 грн (908 грн * 73 %) та 817,20 грн (908 грн * 90%). Враховуючи наведене та

Outcome: partial