Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат в розмірі 5049,52 грн. та 3% річних в розмірі 10963грн. В обґрунтування своїх вимог позивач вказує на те, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 26.06.2009р. стягнуто із [PERSON] на його користь борг в розмірі 65223,67грн. боргу та 908,35грн. судових витрат. В подальшому рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 18.04.2016р. з [PERSON] на користь [PERSON] 11740,26 грн. в якості 3% річних за прострочення виконання зобов`язання за договором позики від 29.09.1998р. за період з липня 2009 року по червень 2015 року включно. Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 23.06.2016року рішення Тернопільського міськрайонного суду від 18.04.2016р. в частині відмови у позові про стягнення інфляційних втрат в розмірі 43382,60грн. скасовано та ухвалено нове рішення, яким стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] 43382,60грн. інфляційних втрат за період з липня 2009року по червень 2015року та судовий збір в сумі 433,83грн. З моменту прийняття рішення до теперішнього часу відповідач борг не погасив, а тому в силу вимог ст. 625 ЦК України, зобов`язаний сплатити йому 5049,52 грн. інфляційних втрат та 10963грн. 3% річних від простроченої суми, однак в добровільному порядку відмовляється сплатити такі суми, що порушує його права. Позивач [PERSON] та його представника [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали повністю та просили його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позову не визнав, просив відмовити в його задоволенні з підстав зазначених у відзиві, вказавши що 29.09.2004році повернуто [PERSON] 7900 доларів США що підтверджується розпискою, підписаною ним власноручно. Всесторонньо, повно та об`єктивно дослідивши докази у справі, суд встановив наступні обставини. Згідно ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26.06.2009року встановлено, що 29.09.1998року [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти в сумі 10000 доларів США зі строком повернення до 01.06.1999р., про що складено розписку. Даним рішенням стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг в розмірі 65223,67грн., а також 908,35грн. судових витрат. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 18.04.2016р. з [PERSON] на користь [PERSON] 11740,26 грн. в якості 3% річних за прострочення виконання зобов`язання за договором позики від 29.09.1998р. за період з липня 2009 року по червень 2015 року включно. Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 23.06.2016року рішення Тернопільського міськрайонного суду від 18.04.2016р. в частині відмови у позові про стягнення інфляційних втрат в розмірі 43382,60грн. скасовано та ухвалено нове рішення, яким стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] 43382,60грн. інфляційних втрат за період з липня 2009року по червень 2015року та судовий збір в сумі 433,83грн. Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду від 18.07.2018року рішення Тернопільського міськрайонного суду від 18.04.2016року в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 23.06.2016року залишено без змін. Згідно до ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно довідки Тернопільського міського відділу ДВС ГТУЮ у Тернопільській області від 23.10.2018року, на виконанні Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції перебуває виконавче провадження №35069086 з примусового виконання виконавчого листа №1915/16200/2012, виданого 29.12.2012 року Тернопільським міськрайонним судом про стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] 65 223,67 грн. боргу, а також 908,35 грн. судових витрат. Крім цього стосовно боржника відкрито виконавче провадження № 51673273 з примусового виконання виконавчого листа №607/18435/15-ц від 12.07.2016 року виданого Тернопільським міськрайонним судом про стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] 11 740,26 грн. в якості 3% річних за прострочення виконання зобов`язання за договором позики від 29.09.1998 року за період з липня 2009 року по червень 2015 року включно, 117,40 грн. судового збору, 43382,60 грн. інфляційних витрат за період з липня 2009 року по червень 2015 року та судового збору в сумі 433,83 грн. Станом на 23.10.2018року боржником борг згідно виконавчого листа №1915/16200/2012, виданого 29.12.2012 року Тернопільським міськрайонним судом та виконавчого листа № 607/18435/15-ц від 12.07.2016 року виданого Тернопільським міськрайонним, не погашено. Подану відповідачем [PERSON] розписку в якій зазначено «на 29.09.2004р. віддав 7900 доларів США із 10450 доларів США» та проставлено підпис, яка міститься в матеріалах справи (арк.38) суд до уваги не приймає, оскільки вона не є належним та достовірним доказом у справі, з неї неможливо встановити факту повернення [PERSON] 7900 доларів США 29.09.2004р. [PERSON] . Окрім того при прийнятті рішень судами про стягнення з [PERSON] боргу, інфляційних втрат та 3% річних, даний доказ уже підлягав оцінці. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч.1 ст.530 ЦК України). За положеннями частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Поряд з тим, згідно за ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-2168цс15. Крім того, відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 2 вересня 2015 року у справі № 6-369цс15, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме, зокрема суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Також Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 та від 16.05.2018р. у справі № 686/21962/15-ц зроблено висновок про те, що положеннями статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Отже, положення даної статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань. Станом на дату розгляду справи сторонами не подано, а судом не здобуто доказів повернення коштів. Отже загальна сума заборгованості становить 121806,11 грн., сума інфляційних втрат за період з 29 листопада 2015 року по 28 жовтня 2018 року становить 50494,52 грн., сума 3% річних за період з 29 листопада 2015 року по 28 жовтня 2018 року становить 10963 грн., з розрахунку представленого позивачем. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З приписів ч. 1 ст. 5 ЦПК України вбачається, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Враховуючи вищенаведене, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, За даних обставин суд приходить до висновку, що внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань, права позивача були порушені, а відтак відповідач зобов`язаний, відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, сплатити позивачу інфляційні втрати, 3% річних за прострочення виконання зобов`язань, а тому позов підлягає до задоволення шляхом стягнення з [PERSON] на користь позивача [PERSON] 50494,52 гривень - сума інфляційних втрат, та 10 963 гривень - 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, за період з 25.11.2015 року по 28.10.2018 року. Крім того, в силу вимог ст.141 ЦПК України, із відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved