Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] , відповідно до якої просить стягнути з відповідача на користь позивача: суму матеріальних збитків у розмірі 14 649,33 грн., суму моральних збитків у розмірі 10000 грн. та судовий збір у розмірі 840,80 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач посилається на те, що 03.06.2020 о 13.30 год. на Журавлівському узвозі у м. Харкові [PERSON] , керував автомобілем «ЗАЗ Ланос» р.н. [NUMBER] та при перестроюванні не надав перевагу у русі автомобілю «ВАЗ 21099» р.н. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , що рухався у попутному напрямку по тій смузі руху, у яку він мав намір перестроїтись, та допустив з ним зіткнення. В результаті зіткнення автомобіль «ВАЗ 21099» р.н. [NUMBER] інерційно зіткнувся з автомобілем «ВАЗ 2103» р.н. [NUMBER] , що зупинився у крайньому правому ряді. Транспортний засіб «ВАЗ 21099» р.н. [NUMBER] механічно пошкоджений, спричинені матеріальні збитки. Постановою Київського районного суду м. Харкова від 30.06.2020 по справі № 953/9203/20 [PERSON] , [INFO] , водія автомобіля марки «ЗАЗ Ланос», д.н.з. [NUMBER] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності. Таким чином, вина [PERSON] у вчиненні ДТП доведена та встановлена судовим рішенням. Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження вартість матеріального збитку, заподіяного позивачу складає 11 544, 20 грн. Відповідно до акту виконаних робіт та затрачених матеріалів пошкодженого автомобілю «ВАЗ 21099» р.н. [NUMBER] сума відновлюваних робіт складає 21 669, 50 грн. 04.06.2020 позивач звернувся до АТ «Страхова кампанія «Мега-Гарант» за одержанням страхового відшкодування у зв`язку із вищезазначеною ДТП, де було прийнято рішення сплатити страхове відшкодування. Згідно п.36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір страхового відшкодування зменшується на суму ПДВ (20%) в розмірі 1924,03 грн. Сума страхового відшкодування була сплачена з вирахуванням безумовної франшизи (2 600, 00 грн.) та зменшенням розміру страхового відшкодування на суму ПДВ (1 924,03 грн.): 11 544,20 - 2 600,00 - 1 924,03 = 7 020, 17 грн. Таким чином, невідшкодована сума збитків у зв`язку з ДТП склала 21 669,50 - 7 020,17 = 14 649, 33 грн. Після скоєння ДТП відповідач визнав вину, надав контактний телефон, для зв`язку стосовно будь-яких питань, пов`язаних із зазначеною ДТП. Також відповідач визнав свою вину під час судового засідання щодо притягнення його до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення. Проте, у подальшому, вчинив дії, які свідчать про недобросовісну поведінку та про повне небажання здійснювати будь-яке відшкодування спричиненої шкоди. Так, позивач написав в Viber смс-повідомлення відповідачу з проханням виплатити суму, яку не сплатила страхова компанія, на що була дана відповідь відповідачем, що нічого він сплачувати не буде. Протиправними діями відповідача, який спричинив ДТП, [PERSON] було завдано також і моральної шкоди, яка полягала у постійному відчутті дискомфорту, оскільки автомобіль тривалий час знаходився на ремонті та він тривалий час був позбавлений можливості користуватися своїм транспортним засобом, вимушений був збирати велику кількість документів, звертатись за юридичною допомогою, багаторазово звертатись до страхової компанії, що позначилося на його душевному стані та призвело до погіршення взаємовідносин у сім`ї, внаслідок чого позивач зазнав моральної шкоди, і така шкода повинна відшкодовуватися особою, винною в спричиненні моральної шкоди, тобто особою, винною в скоєнні ДТП. На даний час відповідач продовжує ухилятись від відшкодування завданих збитків, що є порушенням прав ті інтересів позивача, у звязку з чим останній вимушений звернутись до суду з даним позовом. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.11.2020 справу передано для розгляду судді Колесник С.А. На виконання вимог ч.6 ст.187 ЦПК України судом було направлено запит до органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи - відповідача у справі та 17.11.2020 отримано відповідну довідку. Відповідно до вимог ч. 2 ст.19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. За умов ч.6 ст. 19 ЦПК України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються, зокрема, малозначні справи. Ціною даного позову позивачем зазначена сума 24 649 грн. 33 коп., що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно із положеннями п.2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною і на підставі п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України, підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 20.11.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін. Позивач у судове засідання не з`явився, до суду подав заяву про проведення розгляду справи без його участі на підставі наданих доказів, зазначив, що заявлені вимоги підтримує та просить задовольнити у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с.29). Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судових засідань повідомлявся (а.с.22, 24, 27, 28). Частиною 1 ст.131 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин (ч.3 ст.131 ЦПК України). Згідно ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч.2 ст.191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідач не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Відповідно до ухвали суду від 21.01.2021, враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлявся про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч.4 ст.223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з наступних підстав. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Судом встановлені наступні фактичні обставини. 03.06.2020 о 13.30 на Журавлівському узвозі у м. Харкові [PERSON] керував автомобілем «Заз ланос» р.н. [NUMBER] , при перестроюванні не надав перевагу у русі автомобілю «ВАЗ 21099» р.н. [NUMBER] , що рухався у попутному напрямку по тій смузі руху, у яку він мав намір перестроїтись, та допустив з ним зіткнення. В результаті зіткнення автомобіль «ВАЗ 21099» р.н. [NUMBER] інерційно зіткнувся з автомобілем «ВАЗ 2103» р.н. [NUMBER] , що зупинився у крайньому правому ряді. Транспортні засоби механічно пошкоджені, спричинені матеріальні збитки. Постановою Київського районного суду м. Харкова від 30.06.2020 по справі № 953/9203/20 [PERSON] , [INFO] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави у розмірі 340 грн. (а.с.10). 13.07.2020 року постанова набрала законної сили. Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342 / 95 171; Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Суд вважає, доведеним той факт, що відповідачем порушено вимоги Правил дорожнього руху України, оскільки такого висновку дійшов суд у постанові від 30.06.2020 року, яка набула чинності. В результаті дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений автомобіль «ВАЗ 21099», р.н. [NUMBER] , що належить [PERSON] . Цивільно-правову відповідальність [PERSON] було застраховано за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів в АТ «СК «МЕГА-ГАРАНТ». Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. При цьому підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути: договори та інші правочини, а також - інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (п. 2,3 ч. 1 ст. 980 ЦК України). Статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Позивач звернувся до АТ «СК «МЕГА-ГАРАНТ» із заявою про виплату страхового відшкодування (а.с.11). Листом АТ «СК «МЕГА-ГАРАНТ від 18.09.2020 [PERSON] було повідомлено про те, що на підставі наданих документів страховою компанією було прийнято рішення сплатити страхове відшкодування відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження [PERSON] , яким була встановлена сума матеріального збитку в розмрі 11 544,20 грн. Сума страхового відшкодування виплачена з вирахуванням безумовної франшизи ( 2600,00 грн.) та зменшенням розміру страхового відшкодування на суму ПДВ (1924,03 грн.), тобто 11 544,20 -2600,00-1924,03 = 7020,17 грн. (а.с.11). 21.09.2020 [PERSON] отримав від страховика страхове відшкодування у розмірі 7020,17 грн. (а.с.12). З метою здійснення ремонтних робіт пошкодженого транспортного засобу «ВАЗ 21099», р.н. [NUMBER] . [PERSON] звернувся до ФОП [PERSON] . Згідно Акту виконаних робіт та затрачених матеріалів від 06.07.2020 №42, на підставі рахунку на оплату №62 від 06.07.2020, виконавцем були виконані роботи та затрачено матеріалів на загальну суму 22 810,00 грн., цри цьому, виконавцем було нарховано 5% знижки - 1140,50 грн., остаточно [PERSON] сплатив 21 669,50 грн. (а.с.13). Статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» 1961-IV встановлено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Аналогічний висновок викладено у Постанові Верховного суду від 03.10.2019 у справі справа № 686/17155/15-ц, провадження № 61-18840св18. Згідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно з роз`ясненнями, наданими у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, при визначенні розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов`язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв`язку із заподіянням шкоди майну. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За диспозицією п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Частиною 1 статті 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Таким чином, судом встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 03.06.2020 року позивачу була спричинена матеріальна шкода в розмірі 21 669,50 грн., яка з урахуванням виплати страхового відшкодування у розмірі 7020,17 грн., становить 14649,33 грн., що підтверджується матеріалами справи. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми завданої майнової шкоди в розмірі 14 649,33 грн. обґрунтовані та підлягають задоволенню. Що стосується вимог про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] моральної шкоди в розмірі 10000 грн. суд зазначає наступне. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, а саме, наявність вини особи, яка завдала таку шкоду. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичної особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. [PERSON] , протиправними діяннями відповідача була спричинена моральна шкода, яка полягала у порушенні звичного устрою сім`ї позивача, внаслідок пошкодження автомобіля, незручності щодо пересування, що викликало фізичні та душевні страждання. Відповідно до п. 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Outcome: partial