Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Львівавтокомплектація» про визнання незаконним звільнення на посаді, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу в сумі 64 тис.. В подальшому заявою від 10.06.2020 року позивач збільшив позовні вимоги та ставив перед судом стягнути виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 112 614 грн. за період з 01.10.2016 року по 30.06.2019 року з послідуючим утриманням податків і обов`язкових платежів із вказаної суми. Свої вимоги мотивую тим, що рішенням загальних зборів засновників Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівавтокомплектація», оформленим протоколом від 26 листопада 2015 року, [PERSON] призначено на посаду директора ТОВ «Львівавтокомплектація». На підставі наказу № 16 від 26.11.2015 року він приступив до виконання обов`язків директора ТОВ «Львівавтокомплектація». З інформаційно - ресурсного центру (http://www.irc.gov.ua) позивач дізнався про те, що з 01.11.2016 року директором ТОВ «Львівавтокомплектація» є [PERSON] . При цьому, позивача ніхто не викликав на збори засновників, яким могло б вирішитися питання про звільнення з посади директора. Відповідного наказу та протоколу ніхто не вручав та не надсилав. Станом на сьогодні незрозуміло, яким чином та на підставі чого [PERSON] було звільнено. Під час роботи на посаді керівника ТОВ «Львівавтокомплектація» [PERSON] одержував заробітну плату в розмірі 3 200 грн.. Наголошує, що з жовтня місяця 2016 року та по червень місяць 2019 року ТОВ «Львівавтокомплектація» не виплатила йому заробітної плати. Відповідно до витягу з інформаційно - ресурсного центру то [PERSON] звільнено 31.10.2016 року. При цьому, йому не виплачено заробітної плати, не вручено наказу про звільнення, не виплачено відпускних, не здійснено та не надано мені розрахунку. Наголошує на тому, що неодноразово звертався в різні інстанції з приводу незаконного звільнення та невиплати заробітної плати. На підставі вищевикладеного, просить позов задоволити. Позивач подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності та просив суд позов задоволити. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суду не повідомили. Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи повторну неявку відповідачів в судове засідання, відсутність відзиву на позовну заяву та заперечень представника позивача щодо проведення заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ч. 4 ст.223, ст.280 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Оскільки всі учасники в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Частиною 1ст. 5 ЦПК України, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно роз`яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до вимог ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що рішенням загальних зборів засновників Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівавтокомплектація», оформленим протоколом від 26 листопада 2015 року, [PERSON] призначено на посаду директора ТОВ «Львівавтокомплектація». На підставі наказу № 16 від 26.11.2015 року [PERSON] приступив до виконання обов`язків директора ТОВ «Львівавтокомплектація». Згідно витягу з інформаційної довідки - ресурсного центру, центру (http://www.irc.gov.ua) встановлено, що з 01.11.2016 року директором ТОВ «Львівавтокомплектація» є [PERSON] . Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 1-5 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Судом встановлено, що 16.03.2020 року ухвалою Франківського районного суду м. Львова зобов`язано ТОВ «Львівавтокомплектація» надати оригінал трудової книжки [PERSON] та оригіналу рішення загальних зборів засновників ТОВ «Львівавтокомплектація». Однак, відповідач вищевказану ухвалу суду не виконав, та не надав запитуваних документів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Отже, позов в частині визнання незаконним звільнення [PERSON] з посади директора ТОВ «Львівавтокомплектація» та поновлення його на посаді директора ТОВ «Львівавтокоплектація» є підставним та підлягає до задоволення, так як доводи, наведені позивачем, жодним чином не спростовані відповідачем. Та до суду не надано жодного належного та допустимого доказу правомірності звільнення [PERSON] із посади. Згідно з вимогами ч.ч.1, 2 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Частиною 1 статті 94 КЗпП України та ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)», за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя. Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Положення статті 236 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Позивачем надано розрахунок середнього заробіток за час вимушеного прогулу. Відповідно до ст.235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Частиною 1 статті 83 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення робітника йому сплачується грошова компенсація всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. У відповідності з ч. 1 ст. 47 і ч. 1 ст. 116 КЗпП України, сплата всіх сум, які належать працівнику від підприємства або закладу, проводяться в день звільнення. Згідно зі ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оплату праці», оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Під час роботи на посаді керівника ТОВ «Львівавтокомплектація» позивач одержував заробітну плату в розмірі 3 200 грн. З жовтня місяця 2016 року та по червень місяць 2019 року відповідач не виплатив позивачу заробітну плату. Згідно ст. 235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Вимушений прогул позивача розпочався з 01.10.2016 року. Мінімальна заробітна плата в Україні становила: 01.10.2016 року - 30.11.2016 року - 1450 гривень в місяць. 01.12.2016 року - 31.12.2016 року - 1600 гривень в місяця. 01.01.2017 року - 31.12.2017 року - 3200 гривень в місяць. 01.01.2018 року - 31.12.2018 року - 3723 гривень в місяць. 01.01.2019 року - 30.06.2019 року - 4173 гривень в місяць. Враховуючи, що станом на сьогодні відповідачем не повернено позивачу трудову книжку, то з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 112 614 гривень = (1450 грн х 2 місяці = 2900 грн) + (1600 грн х 1 місяць = 1600 грн) + (3200 грн х 12 місяців = 38 400 грн) + (3723 грн х 12 місяців = 44 676 грн) + (4173 грн х 6 місяців = 25 038 грн). На підставі вищевикладеного, та враховуючи те, що доводів протилежного до суду не надано, суд приходить до переконання про задоволення позову в частині стягнення заробітку за час вимушеного прогулу. Вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь держави судові витрати у розмірі 704,80 гривень суми судового збору. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved