Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ФОП [PERSON] про зміну формулювання причин звільнення, зобовязання внести запис в трудову книжку, стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди, в обґрунтування своїх позовних вимог зазначивши наступне. Так, з 01.10.2017р. він працював на посаді логіста у ФОП [PERSON] 29.10.2018р. на підставі наказу (розпорядження) № 179 від 12.11.2018р. його було звільнено на підставі п. 4 ст. 40 КЗпПУ, копію якого він отримав поштою 21.11.2018р. Вважає, що дії відповідача щодо його звільнення не відповідають вимогам чинного законодавства та порушують його права. Зазначив, що 16.10.2018р. перебуваючи на робочому місці, в нього виникла конфліктна ситуація з відповідачем [PERSON] через постійні примушування працювати понад встановлені норми часу без відповідного грошового відшкодування та несвоєчасну виплату заробітної плати. При цьому відповідач погрожував звільнити позивача за власною ініціативою. Наступного дня через погіршення стану здоровя позивач звернувся до лікаря та був госпіталізований, про що повідомив відповідача, направивши йому копію медичної довідки про знаходження на лікарняному. Також 17.10.2018р. до даного листа позивач долучив заяву, в якій просив відповідача звільнити його до 30.10.2018р. на підставі ст. 38 КЗпПУ за власним бажанням. Цей лист зі всіма заявами відповідач отримав 22.10.2018р. На лікарняному позивач перебував з 17.10.2018р. до 27.10.2018р., по закінченні якого відправив ще один лист відповідачу з проханням надіслати йому копію наказу про його звільнення за власним бажанням та трудову книжку. 29.10.2018р. позивач не вийшов на роботу, оскільки розраховував, що відповідач вже виніс на підставі його заяви відповідний наказ. Однак 21.11.2018р. він отримав поштою від відповідача лист, в якому містилась копія наказу № 179 від 12.11.2018р. про його звільнення з 29.10.2018р. на підставі п. 4 ст. 40 КЗпПУ. Вважає вказаний наказ таким, що не відповідає вимогам трудового законодавства, оскільки він винесений «задніми числами», не містить посилання на частину ст. 40 КЗпПУ, а лише п. 4, підставою звільнення в ньому вказаний акт за результатами службового розслідування, що не передбачено законом. Вважає, що він завчасно попередив відповідача про своє звільнення та в заяві від 17.10.2018р. зазначив останній робочий день, тому неможливо вважати прогулом без поважних причин його відсутність на роботі після закриття лікарняного листа, а саме 29.10.2018р. Тому вважає, що відповідачем незаконно змінено визначену ним в своїй заяві про звільнення причину такого звільнення. Крім того, зазначив, що відповідач в порушення ст.ст. 47, 116, 117 КЗпПУ у день його звільнення не видав йому трудової книжки та не провів розрахунок, а також не виплатив йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Також вважає, що незаконним діями відповідача йому спричинена моральна шкода, яка полягає у приниженні, яке відчув позивач, коли його звільнили не за власним бажанням, а з ініціативи відповідача, у повязаних з цим переживаннях, перебуванні у постійному стресовому стані та необхідності звернення до суду за захистом своїх порушених прав. Просив суд змінити формулювання причин звільнення [PERSON], вказаної у наказі ФОП [PERSON] № 179 від 12.11.2018р., на розірвання трудового договору з ініціативи працівника на підставі ст. 38 КЗпПУ; зобовязати ФОП [PERSON] внести запис в трудову книжку [PERSON] про зміну формулювання звільнення на підставі наказу № 179 від 11.12.2018р. з п. 4 ст. 40 КЗпПУ (вчинення прогулу без поважних причин) на ч. 1 ст. 38 КЗпПУ (звільнення за власним бажанням); стягнути з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні; стягнути з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 10\~000 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5\~000 грн. Відповідач ФОП [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву [PERSON], згідно якого проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечував через наступне. Так, 22.10.2018р. відповідач отримав від позивача [PERSON] заяву з проханням звільнити його за власним бажанням без жодних посилань на поважні причини цього. Оскільки за вимогами ст. 38 КЗпПУ заява про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, подається працівником за два тижні до звільнення, позивач повинен був виконувати свої обовязки до 05.11.2018р. Одночасно з заявою позивача про звільнення відповідач отримав заяву позивача про те, що він перебуває на лікарняному, додавши довідку Обласного медичного центру здоровя та спортивної медицини Житомирської обласної ради від 17.10.2018р. При цьому в період з 17.10.2018р. до 22.10.2018р. позивач на звязок з відповідачем не виходив та на телефонні дзвінки не відповідав. 29.10.2018р. начальник відділу логістики ФОП [PERSON] зателефонував у вказаний вище медичний заклад та дізнався, що лікарняний лист позивача закрито та останній повинен приступити до роботи 29.10.2018р., про що було складено доповідну записку, на підставі якої відповідачем було видано наказ про проведення службового розслідування та створено відповідну комісію. В ході проведення службового розслідування позивач на телефонні дзвінки членів комісії також не відповідав; за запит в медичний заклад відповідачем була отримана інформація щодо видачі [PERSON] листка непрацездатності серія АДМ № 362109, який був закритий 27.10.2018р., та останній був зобовязаний приступити до роботи 28.10.2018р. 02.11.2018р. на адреси позивача, зазначені в особовій картці, були направлені повідомлення з проханням надати пояснення по факту відсутності на робочому місці, на які від позивача відповіді не надходили. При цьому факти відсутності позивача на робочому місці були зафіксовані відповідними актами. Також членами комісії з проведення службового розслідування було здійснено виїзд за фактичною адресою проживання позивача, однак їм двері ніхто не відчинив, про що також було складено акт. 12.11.2018р. комісією був складений акт, згідно якого не було встановлено поважних причин відсутності позивача на робочому місці з 29.10.2018р. по 31.10.2018р. та рекомендовано застосувати до останнього дисциплінарне стягнення. На підставі зазначеного акту та всіх документів, отриманих в ході проведення службового розслідування, ФОП [PERSON] було видано наказ № 179 від 12.11.2018р. про звільнення [PERSON] з посади логіста на підставі п. 4 ст. 40 КЗпПУ (прогул) з 29.10.2018р., а саме першим днем, коли працівник повинен був зявитись на роботі. При цьому відповідач зазначив, що саме така дата звільнення зазначена, оскільки позивач з дня виходу на лікарняний по день подання позову на робочому місці не зявлявся, до відповідача не звертався. При цьому згода профспілкової організації в даному випадку не вимагається через відсутність такої у ФОП [PERSON] Також відповідач вказав, що 13.11.2018р. позивачу на адресу реєстрації та фактичного місця проживання, вказаних в особовій картці позивача, було направлено повідомлення про розірвання трудового договору на підставі п. 4 ст. 40 КЗпПУ з відповідною копією наказу та з проханням зявитись для ознайомлення з матеріалами службового розслідування, для отримання повного розрахунку та трудової книжки, а також пропонувалось надати листок непрацездатності. Вказані повідомлення були отримані позивачем 20.11.2018р за адресою реєстрації, а 21.10.2018р. за місце фактичного проживання. Проте з дня отримання таких повідомлень від [PERSON] до ФОП [PERSON] жодних повідомлень не надходило, особисто він за отриманням розрахунку та трудової книжки не прибув. При цьому позивачу було нараховано 6979,98 грн., дані кошти були депоновані. Крім того відповідач зазначив, що 05.11.2018р. від позивача на адресу відповідача надійшов лист з проханням направити трудову книжку та копію наказу про звільнення. Однак це не було зроблено, оскільки на той час тривало службове розслідування та не було прийнято рішення про звільнення останнього. В подальшому 20.12.2018р. за спливом місяця з моменту отримання позивачем повідомлення про звільнення та неявки останнього за трудовою книжкою та розрахунком, трудова книжка була направлена на адресу позивача та отримана ним 21.12.2018р. Відповідач вважає, що ним було вжито всіх заходів для зясування обставин відсутності позивача на робочому місці, надано можливість надати пояснення з цього приводу, дотримано всіх інших вимог законодавства, а тому звільнення позивача відбулось у відповідності до вимог чинного законодавства. Також відповідач заперечував понаднормову роботу позивача на його підприємстві та сварку з цього приводу 16.10.2018р. між ним та позивачем. Також зазначив, що копія заяви позивача про звільнення, додана до позовної заяви, не відповідає за змістом тій, що отримав відповідач та яка не містила жодних посилань на поважні причини звільнення, що, на думку відповідача, свідчить про маніпулювання фактами з боку позивача та підміну документів, тобто зловживання своїми правами. Через викладене, на думку відповідача, не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди; крім того, саме позивач не зявлявся за отриманням належних йому коштів та трудової книжки. Просив суд у задоволенні позову [PERSON] відмовити у повному обсязі. Ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 22.01.2019р. після усунення позивачем [PERSON] недоліків позовної заяви було відкрито спрощене позовне провадження та справу призначено до розгляду в судовому засідання на 22.02.2019р. В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримав в повному обсязі з мотивів, викладених в позовній заяві, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача ФОП [PERSON] адвокат [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову [PERSON] заперечував, підтримавши доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, просив відмовити в задоволенні позову за безпідставністю. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] з 01.10.2017р. працював на посаді логіста у ФОП [PERSON] на підставі укладеного безстрокового трудового договору № 2017 161 від 01.11.2017р. (а.с. 71). 17.10.2018р. позивачем [PERSON] до ФОП [PERSON] було направлено заяву про звільнення за власним бажанням до 31.10.2018р., яка була отримана відповідачем 22.10.2018р. (а.с. 42, 7). Також окремою заявою [PERSON] повідомив ФОП [PERSON] про його знаходження з 17.10.2018р. на лікуванні в обласному медичному центрі здоровя та спортивної медицини Житомирської обласної ради (а.с. 43). Також судом встановлено, що 29.10.2018р. [PERSON] не зявився на роботі, про причини своєї відсутності ФОП [PERSON] не повідомив, про що начальником відділу логістики ФОП [PERSON] була складена доповідна записка та відповідний акт № 1 від 29.10.2018р.(а.с. 46, 48). На підставі зазначених доповідної записки та акту наказом ФОП [PERSON] № 10/29-1 від 29.10.2018р. було призначене службове розслідування за фактом відсутності логіста [PERSON] на роботі та створено відповідну комісію (а.с. 47). В ході проведення службового розслідування комісією 30.10.2018р. було здійснено виїзд за місцем проживання [PERSON], під час якого було встановлено, що [PERSON] вдома був відсутній, про що був складений акт (а.с. 50), також було отримано інформацію з Обласного медичного центру здоровя та спортивної медицини Житомирської обласної ради про знаходження на лікарняному [PERSON] з 17.10.2018р. по 27.10.2018р. та видачу йому лікарняного листа серії АДМ № 362109, який був закритий 27.10.2018р., та [PERSON] мав приступити до роботи 28.10.2018р. (а.с. 54). Крім того [PERSON] відповідним листом, отриманий позивачем особисто, пропонувалось надати пояснення з приводу відсутності на роботі (а.с. 55, 56). 12.11.2018р. за результатами проведеного службового розслідування комісією був складений акт № 5, згідно якого було встановлено, що [PERSON] був відсутній на роботі 29.10.2018р., 30.10.2018р., 31.10.2018р. без поважних причин, визнавши це грубим порушенням трудової дисципліни, з огляду на що комісія рекомендувала накласти на [PERSON] дисциплінарне стягнення (а.с. 52). Згідно наказу ФОП [PERSON] № 179 12.11.2018р. [PERSON] було звільнено з 29.10.2018р. з посади логісту відділу логістики ФОП [PERSON] на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин (а.с. 5). 12.11.2018р. на адресу проживання [PERSON] було направлено повідомлення про розірвання трудового договору з пропозицією прибути до відділу кадрів ФОП [PERSON] для ознайомлення з результатами службового розслідування, на підставі якого було розірвано трудовий договір, а також для отримання повного розрахунку, яке було особисто отримано позивачем 20.11.2018р. (а.с. 57, 58). 20.12.2018р. на адресу [PERSON] за його письмовим зверненням та згодою було направлено поштою оригінал його трудової книжки (а.с. 59). Згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.\~ Разом з тим, згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. При цьому відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки судом було встановлено, що позивачем [PERSON] було направлено відповідачу ФОП [PERSON] заяву про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, яку ФОП [PERSON] отримав 22.10.2018р., то за вимогами ст. 38 ч. 1 КЗпП України позивач мав відпрацювати на підприємстві відповідача два тижні після зазначеної дати. Враховуючи, що лікарняний лист, що був виданий позивачу [PERSON] Обласним медичним центром здоровя та спортивної медицини Житомирської обласної ради з 17.10.2018р., був закритий 27.10.2018р., у перший робочий день після цього, а саме 29.10.2018р. позивач мав приступити до роботи на підприємстві відповідача. Зважаючи, що позивач без поважний причин 29.10.2018р. був відсутній на своєму робочому місці, що підтверджується актом службового розслідування, проведеним відповідачем, на думку суду, у відповідача ФОП [PERSON] були наявні законні підстави для розірвання трудового договору з [PERSON] саме згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Тому підстав для зміни формулювання причин звільнення [PERSON], вказаного в наказі ФОП [PERSON] № 179 від 12.11.2018р., суд не вбачає. При цьому суд не приймає до уваги доводи позивача щодо наявності поважних причин, що зумовили неможливість продовження ним трудового договору з відповідачем та зобовязували відповідача звільнити позивача у строк, вказаний у його заяві про звільнення, оскільки копія такої власноруч написаної заяви позивача, отримана 22.10.2018р. відповідачем та надана ним суду, жодних посилань позивача на неможливість продовження ним роботи на підприємстві відповідача не містить. Копія ж вказаної заяви, додана до позовної заяви позивачем, за змістом суттєво відрізняється від тієї заяви, що була отримана відповідачем, та не є достовірним доказом в розумінні ст. 79 ЦПК України. Доводи позивача щодо неправомірності винесеного наказу про його звільнення через те, що його звільнено з 29.10.2018р., тоді як наказ було видано 12.11.2018р., на висновки суду не впливають. До того ж позивач дату свого звільнення в поданій позовній заяві не оскаржує. Не є суттєвими та не впливають на висновки суду й зауваження позивача щодо незазначення частини ст. 40 КЗпП України в наказі відповідача № 179 від 12.11.2018р. Крім того, в наказі чітко вказано, що підставою розірвання трудового договору з позивачем є прогул, що відповідає змісту п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. При цьому згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи, що відповідач вживав передбачених законом заходів для проведення повного розрахунку з позивачем після його звільнення, про що свідчать надані суду докази направлення відповідного повідомлення на адресу позивача та його отримання останнім, і такий розрахунок не було проведено саме через бездіяльність позивача, який не звертався до відповідача за отриманням вказаних грошових коштів, які депоновані ФОП [PERSON], в суду відсутні підстави для застосування положень ст. 117 КЗпП України. Згідно ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи, що жодних порушень прав позивача [PERSON] з боку відповідача ФОП [PERSON] при його звільненні судом встановлено не було, на думку суду, відсутні підстави вважати, що діями відповідача ФОП [PERSON] спричинена моральна шкоди позивачеві, з огляду на що відсутні підстави для її відшкодування. Зважаючи на викладене, позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed