Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що 07.10.1995р. між ним та відповідачкою було укладено шлюб, який зареєстрований у Мостиському відділ ДРАЦС Мостиського району Львівської області. Зазначає, що за час спільного подружнього життя у них (сторін) народився син [PERSON] , [INFO] . Покликається на те, що сімейне життя між ними (сторонами) не склалось через неналежну поведінку відповідачки [PERSON] , яка коли у неї (позивачки) був поганий настрій, безпричинно вчиняла конфлікти та виганяла його (позивача) з дому. Ствердив, що рішенням суду їхній шлюб було розірвано, однак коли відповідачка визнала свою провину, вони (сторони) знову одружились. Зазначає, що певний період часу у них (сторін) були хороші подружні відносини, однак згодом такі погіршились та уже близько двох місяців вони не підтримують жодних подружніх відносин, так як відповідачка вигнала його із житлового будинку. Вказує, що залишатися надалі у такому шлюбі не бажає, а тому просить суд розірвати шлюб між ним, позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] . Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав заявлені ним позовні вимоги з підстав, що викладені у позовній заяві. Ствердив, що подальше спільне життя та збереження шлюбу з відповідачкою є неможливим, оскільки у них (сторін) різні характери. Просить розірвати шлюб з відповідачкою [PERSON] і залишити за ним понесені судові витрати. Представник позивача - адвокат Москалик Б.С. в судовому засіданні підтримав заявлені позивачем [PERSON] позовні вимоги, оскільки останній категорично заперечує проти надання терміну на примирення та на полягає на розірванні шлюбу, а шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні не заперечила проти позовних вимог та зазначила, що згідна на розірвання шлюбу з позивачем [PERSON] . Однак, вказала, що викладені позивачем [PERSON] у позовній заяві обставини не відповідають дійсності, в тому числі і те, що повторно їхній шлюб був укладений 11.02.2014р. Ствердила, що позивач [PERSON] жодного разу не звертався до неї із проханням про розірвання шлюбу в позасудовому порядку, а саме в органі РАЦСу. Покликалася на те, що позивач у позовній заяві вказує «наш син», однак останній словесно відмовляється від нього, постійно проявляє відносно нього агресію та зневажливе ставлення. Ствердила, що їхнє (сторін) сімейне життя не склалось через неналежну поведінку саме позивача, оскільки такий систематично вживає алкогольні напої і в стані алкогольного сп`яніння вчиняє скандали, завдавав їй як психологічне, так і фізичне насильство. Зазначила, що жодних «знущань» з її боку щодо позивача не було та протягом усього їхнього подружнього життя саме вона терпіла таку неналежну поведінку позивача, однак дбала про нього (допомагала коли перебував на лікуванні, тощо), але останній цього не цінував. Просить розірвати шлюб, укладений між ними (сторонами). Ухвалою від 19.11.2021р. відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, так як згідно з вимогами ч.6 ст.19 ЦПК України поданий спір є малозначним, а тому у відповідності до ст.274 ЦПК України справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Згідно з ч.4 ст.19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. У ч.4 ст.206 ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до наступного висновку. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.3 ст.12 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони з 11 лютого 2014 року перебувають у шлюбі, який зареєстрований у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Мостиського районного управління юстиції у Львівській області, про що зроблено актовий запис №1. Від подружнього життя в сторін народився син [PERSON] , [INFO] , який досягнув уже повноліття. Судом встановлено, що між сторонами склались неприязні відносини, між ними відсутнє взаєморозуміння, їх шлюб існує формально, сімейно-шлюбні відносини між подружжям не підтримуються, позивач на розірванні шлюбу наполягає, відповідачка проти розірвання шлюбу не заперечує. Вказані обставини підтверджуються: свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 11.02.2014 року, копіями сторінок паспортів сторін; копією свідоцтва про народження сина сторін; іншими матеріалами справи. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Згідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч.1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Таким чином, суд вважає, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, примирення між сторонами неможливе, їхня сім`я розпалася остаточно, позивач не виявив бажання примиритись та наполягає на розірванні шлюбу, а відповідачка не заперечує проти розірвання такого, а тому суд прийшов до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, що має істотне значення, відтак шлюб між сторонами слід розірвати. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч.3 ст.115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Що ж стосується розподілу судових витрат, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч.2 ст.133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Судом встановлено, що позивачем [PERSON] при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 908 грн., що підтверджується поданою ним квитанцією №0.0.2306025068.1 від 18.10.2021р. (платник: [PERSON] , банк платника: [INFO] ). У відповідності до вимог ст.ст.141, 142 ЦПК України, оскільки відповідачка [PERSON] визнала позов до початку розгляду справи по суті, тому позивачу [PERSON] слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, що були сплачені ним при подачі позову до суду, тобто 454 грн., а іншу частину сплаченого позивачем та документально підтвердженого судового збору в розмірі 454 грн. з урахуванням думки самого позивача, залишити на ним.

Outcome: approved