Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із цим позовом та просить суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Вказаний позов обґрунтований тим, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] . Відповідач є колишньою невісткою позивача, оскільки шлюб між нею та його сином розірвано. Відповідач не проживає у будинку позивача близько року, добровільно знятися із реєстрації у будинку позивача не бажає, чим порушує його права на вільне користування і розпорядження своїм майном. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надав до суду заяву, у якій просить розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибула, про причини неявки не повідомила, у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України є належним чином повідомленою про час та місце судового розгляду, своїм правом на подання відзиву на позов не скористалась, заяв або клопотань про відкладення розгляду справи не направляла. Розгляд справи проведено у відповідності до вимог статті 280 ЦПК України у зв`язку з неявкою належним чином повідомленого відповідача, яка про причини неявки суд не повідомила, відзив не подала, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народився [INFO] у селищі Недригайлів Недригайлівського району Сумської області та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта серії [NUMBER] (а.с.4). Із копії свідоцтва про право власності на житловий будинок від 02.11.1999 (а.с.8) вбачається, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є колишньою невісткою позивача, оскільки шлюб між нею та сином позивача розірвано. Вказана обставина підтверджується відповідними копіями документів: свідоцтвом про народження сина [PERSON] , свідоцтвом про одруження [PERSON] та [PERSON] , рішенням Недригайлівського районного суду Сумської області від 17.02.2021 про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] (а.с.6,10,14). Відповідно до довідки Недригайлівської селищної ради від 05.04.2021 за №324 (а.с.15) позивач [PERSON] дійсно проживає за адресою: [ADDRESS] . У цьому будинку, окрім позивача, зареєстровані його дружина [PERSON] , син [PERSON] , онук [PERSON] та невістка, відповідач у справі, [PERSON] . Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ст. 83 ЦПК України). Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Право власності на житло охоплює правомочності із володіння, користування та розпорядження ним як об`єктом права власності. Ці правомочності можуть належати тільки власнику житла та іншим особам, зокрема, які проживають разом із ним, у тому числі на праві спільної власності. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. У відповідності до ч. 1 ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник має право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Частиною 4 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Із змісту ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Виходячи з наведеного, суд вважає, що оскільки відповідач [PERSON] , на час розгляду справи в суді будучи зареєстрованою у будинку, належному на праві власності позивачу, у ньому не проживає понад строк, встановлений законодавством, вона є такою, що втратила право користування ним. Оскільки будь-яких письмових домовленостей між сторонами стосовно користування житловим будинком за вказаною адресою не існує, вимоги позивача підлягають задоволенню. Вимога про стягнення судових витрат позивачем не заявлена. На підставі викладеного,

Outcome: approved