Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд із позовом до [PERSON] про визнання договору дарування будинку недійсним. Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що 13 листопада 2010 року державним нотаріусом Катеринопільської державної контори було посвідчено договір дарування, згідно якого позивачка [PERSON] подарувала будинок в смт. Катеринопіль по вул. Гагаріна 13. своєму сину [PERSON] Позивачка посилається на те,що вона мала укласти договір довічного утримання, та розраховувала,що син догляне її до смерті, а в силу похилого віку, поганого стану здоровя вона підписала договір дарування. Позивач і її представник підтримала свої позовні вимоги і просять їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, хоч був повідомлений відповідно до вимог ст. 74 П.9 ЦПК України через оголошення в пресі. Вислухавши пояснення позивача,його представника, третю особу завідуючу нотаріальною конторою,яка просила в позову відмовити,дослідивши матеріали справи,суд вважає, що позов підлягає до задоволення,виходячи з наступного. Судом встановлено,що 13.11.2010 року між [PERSON] і [PERSON] В Г. був укладений договір дарування, згідно якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар жилий будинок, що знаходиться в смт. Катеринопіль вул. Гагаріна 13, що належав їй на праві власності. . Свій позов позивачка обґрунтовує тим, що оспорюваний нею договір дарування був укладений під впливом помилки оскільки вона не розуміла, який договір вона підписує та вважала, що підписує договір довічного утримання,тому що відповідач. її син, обіцяв доглядати, надавати допомогу з харчуванням, утриманням будинку. Проте з 2014 року він проживає в м. Києві, допомоги ніякої їй не надає, жодних витрат по будинку не несе, і збирається відправити її на утримання в будинок для людей похилого віку. Допитана в судовому засіданні [PERSON] - [PERSON] пояснила, що вона являється внучкою позивачки, а відповідач їй приходиться дядьком. Бабуся давно уже хворіє, у неї проблеми з памятю, про договір дарування вона дізналась нещодавно. Бабуся пояснювала, що вона думала, що вона укладала договір довічного утримання і її син [PERSON] буде піклуватися про неї. Але відповідач заявляв їй про можливість відправлення бабусі в будинок для престарілих. Відповідач проживає в м. Києві до бабусі не приїздить і ніякої допомоги їй не надає. Свідок [PERSON] суду пояснила,що вона уже пять місяців як доглядає позивачку, так як вона страдає склерозом і не може обходити себе. Вона доглядає її,готовить їду і надає іншу допомогу в якій потребує [PERSON] її син [PERSON] приїздив до позивачки,але допомоги ніякої не надавав,вчинив сварку і навіть забрав таблетки, які вживала [PERSON] Частиною 1.ст215 ЦК України,підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог,які встановлені частинами першою третьою та шостою ст.203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу,іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства,його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.(ст.203 ЦК України). Відповідно до Ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа,яка вчинила правочин,помилилася щодо обставин, які мають істотне значення,такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину,прав та обовязків сторін,таких властивостей і якостей речі,які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням,помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення,крім випадків,встановлених законом. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути і вільним і відповідати його внутрішній волі. Пленум Верховного Суду в П.19. постанови» Про практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 року №9 розяснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення..Помилка внаслідок власного недбальства,незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні ( обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203,217 ЦК України договір дарування вважається укладеним,якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли про всі його істотні умови. Договір , що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру,не є договором дарування,правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене,особа на підтвердження своїх вимог про визнання договору недійсним,повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів,наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину,що вплинуло на його волевиявлення,дійсно було і має істотне значення. Ця помилка має істотне значення,тому що позивач переуступивши своє право власності на будинок, в кінцевому наслідку не отримує допомоги з боку відповідача хоч потребує сторонньої допомоги. Аналізуючи зібрані у справі докази,суд приходить до висновку,що позивачка неправильно сприймала фактичні обставини правочинів,що вплинуло на його волевиявлення,що ґрунтується на встановленому факті відсутності волевиявлення позивачки під час укладення нею договору про безоплатну передачу у власність відповідача будинку. Позивачка як особа похилого віку,яка за станом здоровя потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги,погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише за умови довічного утримання, й укладаючи спірний договір,помилялась щодо правової природи правочину прав та обовязків,які виникнуть після його укладання між нею та відповідачем. Наведене свідчить,що при укладенні оскаржуваного договору позивачкою мала місце помилка, тобто неправильне сприйняття позивачкою фактичних обставин правочину,що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання. Згідно зі СТ.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих,що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все,що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення,зокрема тоді,коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано,за цінами,які існують на момент відшкодування. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи Таким чином, враховуючи,що оспорюваний правочин, а саме договір дарування будинку в смт. Катеринопіль по вул.. Гагаріна 13 від 13.11.2010 року було вчинено з недодержанням вимог,які встановлені ч.З ст.203 ЦПК України,отже відповідно до вимог ст215 цього кодексу його слід визнати недійсним. За таких обставин у суду є всі підстави для задоволення позову,застосувавши правові наслідки визнання недійсності правочину відповідно до вимог СТ.216 ЦК України,згідно з якою недійсний правочин не створює юридичних наслідків. З урахуванням викладеного,

Outcome: approved