Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою в якій просила визнати за нею право власності на Ѕ частину земельної ділянки розміром 0,054 га, кадастровий номер: 1412336300:01:024:0304, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та відповідно припинити право власності на зазначену Ѕ частину земельної ділянки за [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй на праві приватної власності належить Ѕ частка будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , а інша Ѕ частка зазначеного будинку належить відповідачу [PERSON] . Підставою набуття право власності позивачем на частину зазначеного будинку стала постанова Донецького апеляційного суду від 30.01.2019 року, прийнята за результатами розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про усунення перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядження майном шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна об`єктом права власності подружжя, визнання права власності на частку у майні подружжя та витребуванні майна з чужого незаконного володіння. Зазначеною постановою житловий будинок було визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , визнано за позивачем право власності та витребувано на її користь Ѕ частину будинку. Зазначену постанову було оскаржено в касаційному порядку, та Верховним Судом постанову було залишено без задоволення. Разом з тим, після прийняття постанови апеляційним судом та до прийняття рішення Верховним Судом, позивач дізналась, що відповідач приватизувала земельну ділянку, на якій розташований вищезазначений будинок, на підставі договору дарування земельної ділянки від 05.04.2018 року № 398, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Згідно вищезазначеного договору, зазначену земельну ділянку було приватизовано [PERSON] 21.03.2018 року. Тобто, [PERSON] приховала обставини, які могли б бути предметом розгляду цивільної справи № 263/16124/17, у зв`язку із чим позивач не заявляла позовних вимог щодо земельної ділянки. Позивач не оспорює рішення Маріупольської міської ради про передачу у власність земельної ділянки, однак бажає скористатись своїм правом, передбаченим ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України щодо визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки. У зв`язку із набуттям права власності на частину житлового будинку до неї, як до особи, яка раніше не мала права власності на земельну ділянку, на якій знаходиться будинок, перейшло це право у розмірі частки власності у будинку. Представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що як встановлено постановою Донецького апеляційного суду, позивач [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] в період з 1963 року по 1986 рік. У вказаний період [PERSON] був наданий дозвіл на будівництво будинку за адресою: [ADDRESS] . На момент розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] земельна ділянка за зазначеною адресу не була приватизована, а тому не є предметом спільної сумісної власності подружжя. Відповідач [PERSON] отримала земельну ділянку у власність на підставі договору дарування, а не спадкування чи приватизації, а тому не може бути відповідачем та правонаступником за позовними вимогами позивача. Зазначив, що посилання позивача на норми ЗК України в редакції 2001 року та ЦК України в редакції 2003 року є безпідставними, оскільки земельна ділянка була надана [PERSON] у 1964 року, коли зазначені нормативно-правові акти не існували. Крім цього зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано у 1986 році, однак з того часу позивач не заявляла позовних вимог щодо земельної ділянки. На підставі викладеного, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник позивача надав до суду відповідь на відзив на позовну заяву в якій зазначив, що заперечення представника відповідача є безпідставними. Так, позивач не заявляє позовних вимог про розподіл майна колишнього подружжя, оскільки за час шлюбу земельна ділянка у власність не набувалась. Вказана земельна ділянка до 05.04.2018 року перебувала у комунальній власності та належала територіальній громаді міста Маріуполя. Під час приватизації земельної ділянки відповідач навмисно приховала той факт, що в провадженні суду знаходиться цивільна справа про визнання права власності на частку у майні подружжя, та в разі задоволення позову, що фактично і сталось, позивач також матиме право на приватизацію земельної ділянки. Тобто відповідач діяла недобросовісно, на шкоду іншому співвласнику. Крім цього, посилання позивача на норми ЗК України в редакції 2001 року та ЦК України в редакції 2003 року є повністю обґрунтованими, оскільки земельну ділянку було приватизовано 05.04.2018 року, тому позивач посилається на правові норми, які діяли на час набуття відповідачем права власності на земельну ділянку. Також зазначив, що оскільки земельну ділянку було приватизовано 05.04.2018 року, а позивач про це дізналась лише у грудні 2019, тому твердження представника відповідача про пропуск позивачем строків позовної давності є безпідставним. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30.06.2020 року відкрито загальне позовне провадження, по справі призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 31.08.2020 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29.09.2020 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду. Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та у відсутність позивача, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та наполягали на їх задоволенні. Представник відповідача надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, у задоволенні позовних вимог просив відмовити у повному обсязі. Дослідивши докази по справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правові відносини. Судом встановлено, що постановою Донецького апеляційного суду від 30.01.2019 року, зокрема задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна об`єктом права власності подружжя, визнання права власності на 1/2 частку у майні подружжя та витребування майна з чужого незаконного володіння, визнано житловий будинок [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частку зазначеного будинку та витребувано її у [PERSON] (а.с.9-16). Постановою Верховного Суду від 26.02.2020 року залишено без змін постанову Донецького апеляційного суду від 30.01.2019 року (а.с.17-24). На підставі постанови Донецького апеляційного суду від 30.01.2019 року, позивач [PERSON] зареєструвала право власності на Ѕ частину будинку [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 157431526 від 25.02.2019 року (а.с.31). Рішенням Маріупольської міської ради № 7/29-2583 від 21.03.2018 року передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,054 га, кадастровий номер: 1412336300:01:024:0304, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд (а.с.34). 05.04.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, згідно якого [PERSON] передала у дар [PERSON] земельну ділянку площею 0,054 га, кадастровий номер: 1412336300:01:024:0304, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.25-26). 05.04.2018 року [PERSON] зареєструвала право власності на земельну ділянку площею 0,054 га, кадастровий номер: 1412336300:01:024:0304, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 119766362 від 05.04.2018 року (а.с.27). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 14 Конституції України встановлює, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Статтею 12 ЗК України визначено повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, до яких належать, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу, інформування населення щодо вилучення (викупу) та інші. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Згідно правової позиція, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній. Відповідно до ст. 125 ЗУ України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Таким чином, оскільки право власності [PERSON] на земельну ділянку було зареєстровано 05.04.2018 року, при цьому позивач набула права власності на Ѕ частину будинку, розташовану на земельній ділянці, на підставі постанови Донецького апеляційного суду від 30.01.2019 року, то до неї, як до нового власника частини нерухомого майна, в силу положень статей 120 ЗК України та 377 ЦК України, перейшло право власності на відповідну частину земельної ділянки, на якій розташовано таке нерухоме майно. Суд не бере до уваги заперечення представника відповідача щодо того, що на момент розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] земельна ділянка за зазначеною адресу не була приватизована, а тому не є предметом спільної сумісної власності подружжя, оскільки позивач просить визнати за нею право власності на частину земельної ділянки в порядку статей 120 ЗК України та 377 ЦК України, як за новим власником нерухомого майна, розташованого на зазначеній земельній ділянці, а не в порядку поділу спільного майна подружжя. Також суд не бере до уваги заперечення представника відповідача, що до спірних правовідносин між позивачем та відповідачем не застосовуються норми ЗК України в редакції 2001 року та ЦК України в редакції 2003 року, тому, що земельна ділянка була надана [PERSON] у 1964 року, оскільки відповідно до ст. 125 ЗУ України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації такого права. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Щодо твердження представника відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду, слід дійти висновку, що позивачем такий строк пропущений не був, оскільки право на звернення до суду у позивача виникло з моменту визнання права власності на нерухоме майно. Заперечення представника відповідача, що [PERSON] отримала земельну ділянку у власність на підставі договору дарування, а не спадкування чи приватизації, а тому не може бути відповідачем та правонаступником за позовними вимогами позивача, є безпідставними, оскільки відповідно до принципу цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, не має значення правова підстава отримання права власності на земельну ділянку попереднім власником. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню документально підтверджені витрати зі сплати позивачем судового збору у розмірі 1681,60 грн., а також витрати на послуги з оцінки землі у розмірі 500 грн. На підставі ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України,

Outcome: approved