Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ КБ «Приватбанк», треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, державний виконавець Лубенського МР ВДВС Північно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Суми) Величко Н.М., в якому просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 26.11.2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., реєстровий номер 2054, яким задоволено вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором у розмірі 108456 грн 28 коп. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що 11.03.2020 року він випадково на сайті боржників дізнався про відкриття виконавчого провадження по виконавчому напису приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Величко Н.М. про стягнення з нього на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 108456,28 грн. 17.03.2020 року в Лубенському МР ВДВС Північно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Суми) отримав копію постанови від 21.02.2020 року про відкриття виконавчого провадження, копію виконавчого напису та копію заяви відповідача про відкриття виконавчого провадження. З виконавчим написом не погоджується, оскільки оспорюваний договір являється договором споживчого кредиту і до нього застосовуються норми ЗУ «Про захист прав споживачів», а отже дія даного Закону поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником ( споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору відповідно до ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Крім того, відповідачем приватному нотаріусу не були надані відомості, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, оскільки, як вказує позивач, між ним та банком існує спір по заборгованості та іпотеці, який неодноразово вирішувався в судовому порядку шляхом звернення до суду з відповідними заявами. Відповідно до п.2.1 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, виконавчий напис може бути вчинено, якщо з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Нотаріусом не перевірено пропуск строку позовної давності. Вважає, що приватний нотаріус не переконався у безспірності розміру заборгованості, а тому виконавчий напис являється незаконним, необґрунтованим, вчиненим з грубим порушенням норм законодавства та таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою суду від 23.04.2020 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] та його представник в судове засідання не з`явилися, згідно заяви просили справу слухати у їх відсутність та задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк», в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення судової повістки. Заяв про поважність пропуску судового засідання, відзиву, заперечень на позовну заяву не надав. Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. в судове засідання не з`явилась, надала суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, заперечення на позов не надала. Представник Лубенського МР ВДВС Північно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Суми), у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення судової повістки. Заяв про поважність пропуску судового засідання, відзиву, заперечень на позовну заяву не надав. Суд, всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першої статті 1 Закону України від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» (далі - Закон «Про нотаріат») нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акту має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Саме така правова позиція сформульована в постанові ВСУ від 05 липня 2017 року за результатами касаційного перегляду цивільної справи №754/9711/14-ц. Судом встановлено, що 26.11.2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. було видано виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі за №2054, відповідно до якого запропоновано стягнути заборгованість на користь АТ КБ «Приватбанк» з [PERSON] у розмірі 108456 грн 28 коп, шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, а саме квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] /а.с.8/ 21.02.2020 року постановою державного виконавця Лубенського МР ВДВС Північно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Суми) Величко Н.М. відкрито виконавче провадження №61338975 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості в розмірі 108456 грн 28 коп. (а.с.6). При вчиненні виконавчого напису нотаріусом не було з`ясовано чи не пропущено банком строк позовної давності, оскільки ч.1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, не встановив коли було здійснено останню оплату по кредиту, обставини, які виникли навколо даного кредиту, що полягають у численних судових рішеннях щодо даного кредиту, що в свою чергу відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» унеможливлює вчинення виконавчого напису. Крім того, з матеріалів справи не вбачається, що при вчиненні напису нотаріус отримував від банку та від позивача первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (договір, квитанції, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), тому у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості перед банком, зазначений у написі, є безспірним. Отже, нотаріус при вчиненні напису не переконався належним чином у безспірності розміру суми, що підлягає стягненню за написом, чим порушив норми ст.88 Закону України «Про нотаріат», п.284 Інструкції та п.1 Переліку. Крім того, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які пролягають у позбавленні його певних прав або у заміні не виконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення божником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках твід суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15. Однак, нотаріус виконавчим написом стягнув і штраф, і пеню. Вказані обставини свідчать про те, що заборгованість [PERSON] не є безспірною. Крім того, рішенням Лубенського міськрайонного суду від 15 березня 2010 року в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на квартиру було відмовлено. Позовні вимоги були задоволені частково. Визнано умови п.2.3.1 кредитної угоди №РЬРСЮК00000067 від 01.03.2007 року укладеною між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» щодо підвищення розміру процентної ставки нікчемною. В частині позовних вимог щодо зобов`язання ПАТ КБ «Приватбанк» здійснити перерахунок по кредитному договору №РЬРООК00000067від 01.03.2007 року з урахуванням сплачених коштів було відмовлено. Рішенням Пирятинського районного суду від 20 квітня 2011 року стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] кошти в сумі 6687 грн. 16 коп. як надмірно переплачені відповідно до кредитної угоди, що визнана нікчемною. Рішенням Пирятинського районного суду від 20 лютого 2012 року розірвано кредитний договір №РЬРОСК00000067 від 01.03.2007 року, укладеною між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» з 09 вересня 2011 року. Рішенням Пирятинського районного суду від 28 жовтня 2015 року в задоволені позову ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованності по кредитному договору № РЬРОСК00000067 від 01.03.2007 року відмовлено в зв`язку зі спливом строку позовної давності. Заочним рішенням Лубенського міськрайонного суду від 12.02.2018 року по справі №539/3306/18 позов [PERSON] задоволено частково. Визнано припиненим договір іпотеки від 01.03.2007 року, укладений між мною та Закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк», зареєстрований в реєстрі №851. Зобов`язано ПАТ КБ «Приватбанк» повернути [PERSON] оригінал правовстановлюючого документа договір купівлі- продажу від 01.03.2007 року ВЕЕ 438824 на предмет іпотеки - двокімнатну квртиру [ADDRESS] . Відповідно до постанови апеляційного суду Полтавської області від 26 липня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ Комерційний Банк «ПриватБанк» залишено без задоволення, заочне рішення Лубенського міськрайонного суду від 12 лютого 2018 року залишено без змін. Таким чином заочне рішення набуло законної сили 26.07.2018 року. Станом на 26 листопада 2018 року, тобто на момент вчинення виконавчого напису договір іпотеки був визнаний припинений, а тому взагалі не було законних підстав для вчинення виконавчого напису. Суд бере до уваги, що постановою Верховного суду від 06 травня 2020 року заочне рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12 лютого 2018 року та постанова апеляційного суду Полтавської області від 26 липня 2018 року в частині задоволення позовних вимог [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання припиненим договору іпотеки та зобов`язання повернути оригінал правовстановлюючих документів були скасовані, в їх задоволенні було відмовлено, однак станом на день вчинення виконавчого напису існувало рішення, що набуло законної сили, про визнання договору іпотеки припиненим. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, а тому виконавчий напис слід визнати таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до ст.141 ЦПК України суд стягує із відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» на користь позивача [PERSON] судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп.

Outcome: approved