Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про зняття арешту з майна, який обґрунтував наступним. 04 липня 2015 року між ним та ФОП [PERSON] було укладено договір оренди нерухомого майна, на підставі якого він отримав в оренду два торгові приміщення загальною площею 278,6 кв.м в торговому центрі « [INFO] », який розміщено за адресою: [ADDRESS] . Згідно вказаного договору він орендував торговий зал, який знаходиться на першому поверсі магазину та підвальне приміщення площею 211,31 кв.м. Однак, 15 червня 2017 року, у другій половині дня до нього зателефонували, представившись старшим державним виконавцем Мельником В.В. і повідомили, що в торговому залі, який знаходиться на першому поверсі ТЦ «Капітошка» проводяться виконавчі дії і буде описуватися все майно, тобто його товар. Поспілкувавшись зі своїми продавцями та [PERSON] , він переконався, що дійсно у орендованому ним приміщенні магазину знаходяться державні виконавці, які описують майно. Продавці також повідомили його, що державні виконавці пропонували відкрити касовий апарат, але у зв`язку з тим, що такі дії державних виконавців викликали у нього недовіру, він категорично заборонив продавцям відкривати касовий апарат. Оскільки він проживає у м. Черкаси, тому не мав можливості оперативно прибути на місце події і, домовившись із державним виконавцем, направив у електронному виді фотокопії первинних документів на товар 16.06.2017 року. Вважав, що направивши накладні інцидент вичерпано, тому не надав продавцям жодних розпоряджень щодо зміни графіку роботи. Зауважує, що про проведення таких «виконавчих дій» у його магазині він попереджений не був ні орендодавцем, ні державним виконавцем, хоча [PERSON] , як йому стало відомо в подальшому, ще 18 травня 2017 року особисто надав старшому державному виконавцю [PERSON] копії договору оренди, а той в свою чергу, склав акт про відсутність в приміщенні магазину « [INFO] » ліквідного майна. Жодних документів, які були складені 15.06.2017 року, в тому числі й постанови про опис та арешт майна, до моменту звернення до суду позивач так і не отримав. 27.06.2021 року продавці прийшли на роботу та побачили, що двері як торгового залу, так і входу в підвальне приміщення опломбовані, про що вони одразу його повідомили. За поясненнями він звернувся до орендодавця, який повідомив, що напередодні, з другого поверху торгового центру, який орендує [PERSON] , працівники ДВС на чолі з начальником Уманського МВ намагалися у незаконний спосіб вивезти весь товар, а коли з`явилися пломби, він не знає, так як і сам їх побачив вранці 27.06.2017 року. Постанови про опис та арешт майна [PERSON] також оскаржити не має змоги, так як старший державний виконавець, всупереч закону, не надав йому другий примірник цієї постанови, повідомивши про те, що копія її була надіслана боржнику простим листом. Вважає, що опис та арешт майна все таки відбувся, хоча сама процедура його проведення не відповідає низці нормативних документів, а саме постанова, як окремий документ має відповідати вимогам, зазначеним у п. 7 розділу 1 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року за № 512/5. Позивач вказує, що він орендує торгові площі в магазині « [INFO] », на яких здійснює підприємницьку діяльність шляхом продажу дитячих товарів. Весь товар, який знаходився в орендованих приміщеннях, належить йому на праві власності та перебуває в них з метою продажу. Він не є боржником, а тому і стороною виконавчого провадження, тому вчинені проти нього та його товару дії є незаконними та злочинними. Оскільки його обмежили в користуванні та розпорядженні власним товаром, який перебуває у орендованому ним торговому залі магазину «Капітошка», шляхом його опису, накладання арешту та опломбування вхідних дверей до торгового залу, він звернувся до суду з цим позовом та просить суд скасувати арешт на товар, що перебуває в приміщенні торгового центру «Капітошка», накладений 15 червня 2017 року постановою про опис та арешт майна старшим державним виконавцем Мельником В.В. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, на адресу суду направив письмову заяву, у якій просить суд справу слухати у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, на адресу суду подав письмову заяву, у якій просить суд справу слухати у його відсутність, позовні вимоги визнає та не заперечує проти задоволення позову. Представник третьої особи відділу державної виконавчої служби у м. Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлені в установленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у відсутність їх представника, до суду не надходило. Суд, вивчивши письмові матеріали справи, врахувавши позицію сторін по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. ст. 4, 5 ЦПК України, ст. 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною 1 статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання. Статтею 41 Конституції України\~передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~ кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть, якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Статтею 316 ЦК України\~визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За правилами частин 1, 2 статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року. Відповідно до\~статті 129-1 Конституції України\~суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Пунктом 9 частини 2 статті 129 Конституції України\~передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України від 02 червня 2016 року «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені\~Конституцією України, цим\~Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього\~Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього\~Закону\~підлягають примусовому виконанню. Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження»\~примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим\~Законом\~випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються\~Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження»\~встановлено, що одним із заходів примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами. Відповідно до частин 1 та 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим\~Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені Законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки. Пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у\~статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Частинами 1, 2, 5 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження»\~\~звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. Згідно статті 56 Закону України «Про виконавче провадження»\~арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Таким чином, державний виконавець зобов`язаний здійснювати примусове звернення стягнення з боржника в порядку, врегульованому\~Законом України «Про виконавче провадження», зокрема ст. ст. 48, 50, 56 цього Закону, відповідно до яких першочергово звертається стягнення на відповідні кошти боржника, рухоме майно, а за його відсутності на об`єкти нерухомості. Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження»\~передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Судом достовірно встановлено про те, що 10 жовтня 2018 року Верховним Судом винесено постанову, якою касаційну скаргу фізичної особи-підприємця [PERSON] задоволено. Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 05 жовтня 2017 року скасовано. В ході розгляду касаційної скарги фізичної особи-підприємця [PERSON] , Верховним Судом було встановлено, що рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11 серпня 2017 року у задоволенні позову фізичної особи-підприємця [PERSON] відмовлено, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що його права порушені діями відповідача по справі [PERSON] , тобто позивач не довів своїх позовних вимог, що є його процесуальним обов`язком. Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 05 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ФОП [PERSON] відхилено. Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11 серпня 2017 року залишено без змін. Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ФОП [PERSON] звернувся до суду із позовом про зняття арешту, а не з позовом про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту, тому вважав, що позивач обрав неправильний спосіб захисту своїх прав та залишив без змін рішення міськрайонного суду про відмову у позові як законне та обґрунтоване. У вказаній постанові Верховного Суду зазначено, що суди попередніх інстанцій встановили, що\~14 червня 2001 року [PERSON] зареєстрований як фізична особа-підприємець у виконавчому комітеті Черкаської міської ради. Відповідно до договору оренди нерухомого майна від 04 липня 2015 року, укладеного між ФОП [PERSON] та орендодавцем ФОП [PERSON] , позивач отримав у строкове користування підвальне приміщення та торговий зал, загальною площею 278,6 кв. м, на першому поверсі магазину « [INFO] », що розташований по [ADDRESS] , для здійснення комерційної діяльності. 03 листопада 2016 року [PERSON] змінив прізвище на [PERSON] , про що було складено відповідний актовий запис і вказаний факт підтверджується свідоцтвом про зміну імені. Також встановлено, що у державній виконавчій службі відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення суду, де боржником є [PERSON] , а стягувачем ТОВ «ОТП Факторинг Україна» Відповідно до постанови про опис та арешт майна боржника від 15 червня 2017 року старшим державним виконавцем Уманського МВ ДВС ГТУЮ у Черкаській області Мельником В.В. було проведено опис та арешт майна боржника [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Суд касаційної інстанції вважає, що залишаючи позов [PERSON] без задоволення, суди першої та апеляційної інстанції не перевірили доводів і дійшли передчасного висновку з посиланням на статтю 59 Закону України «Про виконавче провадження», що особа, яка вважала, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, при цьому суди не взяли до уваги положення частин другої п`ятої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», у яких зазначено про зняття арешту з майна з необов`язковим визнанням права власності на таке майно. Крім того, не перевірили доводів про те, що, накладаючи арешт на майно ФОП [PERSON] , держаний виконавець невірно вказав його найменування, кількість та асортимент, тобто порушив порядок накладення арешту, що є підставою для зняття з нього арешту, а тому, ухвалюючи судові рішення про відмову у задоволенні позову ФОП [PERSON] , дійшли передчасного висновку про те, що\~позивач обрав неправильний спосіб захисту своїх прав, оскільки звернувся до суду із позовом про зняття арешту, а не з позовом про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту. Після розгляду судом касаційної інстанції 20.03.2019 року позивачем по справі додатково було надано письмові докази до справи, а саме: видаткову накладну № СР-0000267 від 06.04.2017 р.; видаткову накладну № СР-0000342 від 04.05.2017 р.; видаткову накладну № СР-0000344 від 08.05.2017 р.; видаткову накладну № СР-0000452 від 12.06.2017 р.; видаткову накладну № 1053 від 30.05.2017 р.; видаткову накладну № 7630 від 09.06.2017 р. та видаткову накладну № 7746 від 12.06.2017 р. (т. 1 а.с. 221-231), які підтверджують належність арештованого товару позивачу по справі ФОП [PERSON] . Таким чином, суд враховує, що відповідно до вищенаведених приписів закону позивач має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, однак не може цього робити через наявність обтяження на належне йому майно, а саме арешту на товар, що перебуває в приміщенні торгового центру «Капітошка», накладений 15 червня 2017 року постановою про опис та арешт майна винесеною старшим державним виконавцем Уманського МВ ДВС ГТУЮ у Черкаській області Мельником В.В. Таким чином, арешт накладений на майно порушує право власності позивача. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення із позовною заявою до суду за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, він не є боржником у відповідності до виконавчого провадження, в межах якого було накладено арешт на майно відповідача, тому підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна. На підставі викладеного та

Outcome: approved