Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Сумської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності і просив суд стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 1000000 грн. моральної шкоди, 35000 грн. витрат на правову допомогу. Свої позовні вимоги мотивував тим, що з 2002 року проходив службу в правоохоронних органах і остання посада яку займав заступник начальника дільничних інспекторів міліції Сумського міського відділу. 01 липня 2015 року йому повідомлено про підозру у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 368 Кримінального кодексу України, до нього застосовувались заходи забезпечення кримінального провадження, а саме запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання та відсторонення від посади, а 31 серпня 2018 року складено обвинувальний акт та направлений на розгляд до Зарічного районного суду м. Суми. 01 липня 2016 року обвинувачення змінено на ч. 1 ст. 368 КК України. Вироком Зарічного районного суду м. Суми від 24.01.2017 року [PERSON] виправдано, Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 08.08.2017 року виправдувальний вирок залишений без змін, Постановою Верховного суду Касаційного кримінального суду від 04.07.2018 року по справі ухвала апеляційної інстанції скасована і справу направлено на новий судовий розгляд до апеляційного суду. Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 06.11.2019 року виправдувальний вирок Зарічного районного суду м. Суми залишено без змін. Постановою Верховного суду колегії Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 13.05.2020 року ухвалене остаточне рішення по справі, відповідно до якого виправдувальний вирок залишено без змін. Таким чином [PERSON] зазнав кримінального переслідування починаючи з 01 липня 2015 року до 13 травня 2020 року, тобто загалом 4 роки 10 місяців 12 днів. В обґрунтування розміру спричиненої матеріальної шкоди зазначає, що внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності його звільнено з правоохоронних органів, він втратив роботу, в подальшому, вимушений був працювати на будівництві в Польщі та охоронцем, не міг належно утримувати родину, зазначає, що по кримінальному провадження встановлено, що його було неправомірно затримано, незаконно проведено обшук, незаконно проводилось прослуховування його телефону та аудіо і відео контроль, а тому вважає, що розмір моральної шкоди є обґрунтованим. Крім того, він весь час користувався послугами професійного адвоката, поніс витрати на сплату послуг адвоката в розмірі 35000 грн., які також просив відшкодувати та стягнути загалом 1035000 грн. з державного бюджету. Представник позивача [PERSON] адвокат Молібог Ю.М. в судовому засіданні позов підтримала повністю та пояснила суду, що позивач незаконно був притягнутий до кримінальної відповідальності за вчинення тяжкого корупційного злочину. Його незаконно затримали та не склали при цьому протокол, затримання відбувалось в центрі міста поблизу Центрального універмагу, що привертало увагу оточуючих та шкодило його репутації. В подальшому сторона захисту направила прокурору клопотання про закриття кримінального провадження, але отримала відмову. В подальшому, лише через рік прокурором змінено обвинувачення на ч. 1 ст. 368 КК України. Саме прокуратурою подавались апеляційні та касаційні скарги, що підтверджує кримінальне переслідування [PERSON] .. Після повідомлення про підозру прокуратурою направлено копію цього повідомлення до міліції та на підставі цього позивача звільнено з посади у зв`язку із дискредитацією, хоча наказ про звільнення і був оскаржений та [PERSON] на підставі рішення Сумського окружного адміністративного суду Він поновлений на посаді, проте до служби його так і не допустили у зв`язку із тим, що міліція ліквідовувалась, а до новоствореної поліції його не прийняли у зв`язку із наявністю кримінальної справи. Після звільнення, [PERSON] працював різноробом на будівництві тривалий час, а після постановлення ухвали апеляційним судом на 3 місяці поїхав до Польщі на заробітки і на даний час працює охоронцем в АТ «Хімпром». Під час кримінального переслідування [PERSON] обирався запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання та його відстороняли від посади на 2 місяці, а в подальшому взагалі звільнили. Також, по кримінальному провадженню констатовано незаконність обшуку автомобіля [PERSON] та незаконність проведення відносно нього НСРД. Розмір моральної шкоди представник позивача обґрунтувала тим, що за все життя з 2002 по 2015 [PERSON] працював лише в міліції, а після притягнення його до кримінальної відповідальності його кар`єра в правоохоронних органах остаточно припинилась так як він був заплямований та його вважали корупціонером і протягом майже 5 років він доводив свою невинуватість, що позначилось на його здоров`ї, на матеріальному стані родини так як він не міг належно утримувати вагітну дружину та дитину, і в подальшому, коли народилась друга дитина він був вимушений поїхати в іншу країну на заробітки, так як в місті йому не запропонували жодної роботи. Зазначає, що весь цей час він переживав сильні душевні хвилювання та сором у зв`язку із приниженням його честі та гідності і ділової репутації як міліціонера. Крім того, внаслідок притягнення до відповідальності він ніс витрати на професійного адвоката, загальний розмір яких становить 35000 грн., оскільки захисник Молібог Ю.М. захищала його права з часу його затримання, приймала участь в судах всіх інстанції і під час виїзду до м. Києва для участі у справі в Верховному суді і в подальшому в м. Полтаві при повторному апеляційному перегляді справи. Про понесені витрати на правничу допомогу надали докази у вигляді квитанції та актів наданих послуг, а тому просит суд позов задоволити повністю. Представник відповідача - Сумської обласної прокуратури подала письмовий відзив на позов, в якому позовні вимогу не визнала повністю та просила відмовити. Посилалась на необґрунтованість позовних вимог та зазначала, що після звільнення позивача з роботи його судом було поновлено на посаді, а тому шкода йому і не завдана. Також наголошувала, що кримінальне переслідування позивача припинилось після постановлення Полтавським апеляційним судом ухвали по справі, адже з цього часу [PERSON] був виправданим. Щодо стягнення витрат на правову допомогу адвоката взагалі заперечувала так як вважала, що ці витрати є безпідставним. Просила відмовити у задоволенні позову повністю. Представник відповідача - Державної казначейської служби України в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила суд в позові відмовити з підстав, що не з вини казначейської служби позивачу завдана шкода і казначейська служба не має відповідати за завдану шкоду. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного: Судом встановлено при розгляді справи, що позивач [PERSON] 16 жовтня 2002 прийнятий на службу в органи внутрішніх справ. 11 грудня 2012 відповідно до Наказу УМВС України в Сумській області від № 190 о/с майора міліції [PERSON] призначено заступником начальника відділу дільничних інспекторів міліції Сумського міського відділу. 18 червня 2015 до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення передбачене ч. 3 ст. 368 КК України №\~42015200000000261. 01 липня 2015 близько 13 год. 00 хв. в центрі міста Суми поблизу центрального універмагу [PERSON] затримано правоохоронними органами за підозрою в отриманні неправомірної вигоди. В цей же день проведено обшук в автомобілі [PERSON] , вилучені особисті речі та грошові кошти, а [PERSON] доставлений до прокуратури Сумської області. З 13-00 до 00-00 годин 02.07.2015 року [PERSON] перебував під контролем працівників правоохоронних органів та о 20-30 йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, що вбачається із повідомлення про підозру. Протокол про затримання [PERSON] в порядку ст. 208 КПК України не складався, що вбачається із матеріалів кримінального провадження №591/6423/15-к ( 4 томи), витребуваних з архіву Зарічного районного суду м. Суми та досліджених судом. 03 липня 2015 Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми до [PERSON] застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання та покладені обов`язки стоком на 2 місяці. Також, 03 липня 2015 Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми [PERSON] відсторонено від посади заступника начальника відділу дільничних інспекторів міліції Сумського МВ УМВС України в Сумській області строком на 2 місяці. 07 липня 2015 [PERSON] оскаржив ухвалу про відсторонення від посади, проте за наслідками розгляду у задоволенні апеляційної скарги відмовлено. 29 серпня 2015 прокуратурою Сумської області повідомлено про підозру та зміну раніше повідомленої підозри [PERSON] відповідно до якого збільшилось обвинувачення та з`явились нові епізоди кримінального правопорушення. 31 серпня 2015 стороною захисту до прокуратури подане клопотання про закриття кримінального провадження на підставі п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, а постановою прокурора прокуратури Сумської області від 31 серпня 2015 у задоволенні клопотання відмовлено. В цей же день, 31 серпня 2015 позивачу вручено обвинувальний акт та направлено цей акт до Зарічного районного суду м. Суми. 03 вересня 2015 розпочався розгляд кримінальної справи Зарічним районним судом м. Суми. 01 липня 2016 прокурором у кримінальному провадженні змінено обвинувачення з ч. 3 ст. 368 на ч. 1 ст. 368 КК України, тобто дії [PERSON] перекваліфіковані на злочин середньої тяжкості. Вироком Зарічного районного суду м. Суми по справі № 591/6423/15-к від 24 січня 2017 [PERSON] визнано невинуватим та виправдано за недоведеністю його вини у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України. Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 08 серпня 2017 вирок Зарічного районного суду м. Суми від 24 січня 2017 відносно [PERSON] залишено без мін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення. Постановою Верховного суду Касаційного кримінального суду від 04 липня 2018 касаційна скарга прокурора задоволена частково, Ухвала Апеляційного суду Сумської області скасована та справу направлено на новий судовий розгляд до апеляційної інстанції. Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 06 листопада 2019 виправдувальний вирок Зарічного районного суду м. Суми залишено без змін та відмовлено прокурору у задоволенні апеляційної скарги. 10 січня 2020 прокурором подано касаційну скаргу до Верховного суду, в якій він просив суд скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанції та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції. Постановою Верховного суду колегії Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 13 травня 2020 по справі № 591/6423/15-к ухвалене остаточне рішення по справі, відповідно до якого виправдувальний вирок залишено без змін. З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що [PERSON] , який обвинувачувався у вчиненні тяжкого корупційного злочину в судовому порядку визнаний невинуватим остаточно лише 13 травня 2020 року, коли виправдувальний вирок Зарічного районного суду м. Суми залишений без змін касаційною інстанцією, а тому суд погоджується з твердженням позивача, що саме 13 травня 2020 припинилось кримінальне переслідування [PERSON] та він був реабілітований після спливу 4 років, 10 місяців та 12 днів. Відповідно до п. 10, 14, 24 ч. 1 ст. 3 КПК України кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність; притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення; судове провадження - кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами. Відповідно до ст. 43 КПК України виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили. З аналізу зазначених норм вбачається, що виправданою є особа, виправдувальний вирок щодо якої набрав законної сили за наслідками кримінального провадження, яке складається зі стадій досудового розслідування і судового провадження, яке включає в тому числі перегляд справи в касаційному порядку. З огляду на зазначене, твердження представника Сумської обласної прокуратури з приводу того, що загальний строк кримінального переслідування відносно [PERSON] закінчився після постановлення ухвали Полтавським апеляційним судом, тим більше, що саме прокурором в подальшому подано касаційну скаргу в якій публічний обвинувач ставив питання про повернення справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, тобто саме прокуратурою заперечувалось виправдання [PERSON] .. Відповідно до\~статті 55 Конституції України\~права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з частиною першою\~статті 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей\~1166,\~1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені\~статтею 1176 ЦК України. Згідно з ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Враховуючи, що відносно [PERSON] постановлено виправдувальний вирок у нього виникло право на відшкодування шкоди, завданої як фізичній особі внаслідок її незаконного притягнення до кримінальної відповідальності. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Як вбачається із позовної заяви та встановлено під час судового засідання, позивач просив суд про відшкодування йому суми, сплаченої за надання йому юридичної допомоги та моральної шкоди, що передбачено відповідно п. 4, 5 ч. 1 ст. 3 зазначеного Закону. Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, при цьому суд зобов`язаний враховувати, що таке відшкодування проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом (частина третя статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Під час судового розгляду встановлено, що 01 липня 2015 року затримано [PERSON] за підозрою у вчиненні тяжкого корупційного злочину за фактом отримання неправомірної вигоди та 13 травня 2020 року Верховний судом підтверджено невинуватість [PERSON] у вчиненні інкримінованого йому діяння. Тому суд зазначає, що [PERSON] перебував під слідством і судом 4 роки 10 місяців та 11 днів. Судом встановлено, що з вироком суду першої інстанції від 24.01.2017 року, яким [PERSON] було виправдано не погодився прокурор та подав апеляційну скаргу, так само як і з ухвалою апеляційної інстанції не погодився прокурор та подав касаційну скаргу. За наслідками перегляду кримінального провадження касаційною інстанцією за касаційною скаргою прокурора, 04.08.2018 року справа повернута на новий апеляційний розгляд і під час перегляду справи Полтавським апеляційним судом прокурором ставилось питання про повернення справи до суду першої інстанції відповідно до Ухвали від 06.11.2019 року. З вказаним судом рішенням знов не погодився прокурор та подав касаційну скаргу, оскільки заперечував невинуватість [PERSON] .. Суд погоджується з позицією позивача щодо того, що кримінальне переслідування [PERSON] продовжувалось до 13.05.2020 року - до постановлення Верховним судом остаточного рішення по справі, яким завершився розгляд кримінального провадження, і це дає підстави останньому вимагати відшкодування моральної шкоди, оскільки внаслідок неправомірних дій органів досудового слідства, суду позивач був позбавлений можливості продовжувати свій звичайний розклад життя, продовжувати службу в правоохоронних органах, сприяти своєму сину у навчанні, вихованні, допомагати дружині коштами при народженні другого сина та виховувати його, що, безумовно, є важливим для кожного батька. На час затримання позивача заробіток був основним джерелом його сімейного бюджету. Після його незаконного затримання він був відсторонений від посади, не отримував заробітної плати та не міг утримувати сім`ю, внаслідок обрання запобіжного заходу не міг виїжджати за межі міста внаслідок покладення обов`язків. Суд також бере до уваги, що відповідно до вироку та ухвал апеляційної та касаційної інстанції у кримінальному провадженні №591/6423/15-к констатовано незаконність проведення обшуку в автомобілі позивача під час його затримання, незаконність проведення негласних слідчих (розшукових) дій, а саме зняття інформації з транспортних телекомунікаційних систем та проведення аудіо та відео контролю особи та контролю за вчиненням злочину, оскільки по кримінальному провадженню зазначені дій визнані незаконними внаслідок порушення порядку їх проведення. Зазначені обставини суд бере до уваги про визначенні розміру моральної шкоди, оскільки обмеження конституційних прав на свободу, недоторканність та особисте приватне життя та спілкування, неодмінно впиває на особу та дає підстави для вимоги про відшкодування шкоди державою. Відповідно до наказу УМВС України в Сумській області №701 від 12.08.2015 року про виконання вимог п. 1 наказу УМВС від 27.07.2015року №657 «Про надзвичайну подію в Сумському МВ та покарання винних» наказано звільнити з органів внутрішніх справ України за п. 66 (за дискредитацією) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, майора міліції [PERSON] , заступника начальника відділу дільничних інспекторів міліції Сумського МВ, а наказом УМВС України в Сумській області від 13.08.2015 року № 272 о/с згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України звільнити з органів МВС у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік) за ст. 66 (за скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), майора міліції [PERSON] .. Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 21.10.2015 року по справі № 818/3414/15 задоволено адміністративний позов [PERSON] до УМВС України в Сумській області, Сумського міського відділу УМВС України в Сумській області, скасовано накази про звільнення, Позивача поновлено на посаді та стягнуто компенсацію за вимушений прогул. При цьому, як вбачається із рішення окружного адміністративного суду підставою для звільнення позивача з посади стало проведення службового розслідування за повідомленням прокуратури про затримання [PERSON] та повідомлення йому про підзору. Таким чином, факт притягнення до кримінальної відповідальності став підставою для звільнення позивача з посади, та в подальшому неможливість проходження служби в правоохоронних органах та роботі на будівництві та охоронцем, як зазначено в трудовій книжці [PERSON] , що спричинило позивачу моральні страждання, а тому суд бере до уваги зазначені обставини при визначенні розміру моральної шкоди. Отже, з огляду на вищенаведене, суд погоджується з позивачем про наявність підстав для стягнення моральної шкоди в більшому ніж мінімальний розмір, оскільки законом передбачене безумовне право громадянина на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбаченому законодавством, у випадку постановлення виправдувального вироку. Вищенаведеним спростовуються доводи відповідачів щодо того, що матеріали справи не містять доказів заподіяння шкоди позивачу. Суд звертає увагу на те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування. Указане відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 22 квітня 2019 року у справі N 236/893/17 (провадження N 14-4цс19). З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом № 266-94/ВР не передбачено. Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено з 01.01.2020року мінімальну заробітну плату у розмірі 4723 грн. Тому, мінімальний гарантований розмір компенсації моральної шкоди становить 4723*57=267211 грн.. Таким чином законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження №14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості». Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, N 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). З огляду на зазначене, суд вважає, що розмір спричиненої позивачу моральної шкоди може бути оціненим у 750000 грн., зазначена сума є достатньою для відшкодування. Посилання Державної казначейської служби України на те, що сума відшкодування моральної шкоди повинна бути меншою є також безпідставними, оскільки у суду, у розумінні статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», є право застосувати й більший розмір відшкодування, ніж мінімально визначений, при цьому суд навів для цього відповідні мотиви. Пунктом 4 частини 1 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги. Судом встановлено, що 01 липня 2015 року між позивачем та адвокатом Молібог Ю.М. укладено договір про надання правової допомоги у кримінальному провадженні. В подальшому 02 липня 2015, 01 вересня 2015, 01 березня 2017, 12 травня 2018, 01 серпня 2018 укладені додаткові угоди, в яких визначено розмір гонорару, факт сплати якого підтверджують квитанції від 02.07.2015, 01.07.2016, 05.08.2017, 20.06.2018, 07.04.2019, та акти виконаних робіт від 31.08.2015, 24.01.2017, 08.08.2017, 05.07.2018, 08.11.2019 та 13.05.2020. Загальний розмір понесених витрат на правову допомогу становить 35000 грн.. На адвокатський запит адвоката Молібог Ю.М. до прокуратури Сумської області надано відповідь, що адвокат Молібог Ю.М. на стадії досудового розслідування кримінального провадження відносно [PERSON] здійснювала його захист. Із відповіді на адвокатський запит до Зарічного районного суду м. Суми встановлено, що в судових провадженнях участь брала також захисник Молібог Ю.М. Дослідивши матеріали кримінального провадження та письмові пояснення судом встановлено, що адвокат брала участь у судових засіданнях в Зарічному районному суді м. Суми 10.09.2015 з 15-03 до 15-31, 14.09.2015 з 15-55 до 16-31, 30.10.2015 з 08-44 до 09-43, 03.11.2015 з 15-59 до 17-44, 12.11.2015 з 12-58 до 14-22, 26.11.2015 з 13-04 до 14-27, 16.12.2015 з 08-31 до 11-48, 23.12.2015 з 13-29 до 13-31, 13.01.2016 з 10-03 до 10-18, 08.02.2016 з 16-04 до 16-58, 16.03.2016 з 10-21 до 11-39, 31.03.2016 з 15-04 до 16-37, 09.06.2016 з 10-40 до 10-45, 04.07.2016 з 13-18 до 13-25, 10.11.2016 з 11-06 до 11-20, 18.01.2017 з 15-16 до 16-40, що підтверджується журналами судових засідань, в Апеляційному суді Сумської області 08.08.2017 з 13-34 до 14-34, що підтверджується журналом судового засідання, у Верховному суді в м. Києві 21.06.2018 з 12-39 до 13-30 та 04.08.2018, що підтверджується журналами судових засідань, в Полтавському апеляційному суді в м. Полтаві 22.10.2019 з 13-46 до 13-56 та 06.11.2019 з 16-29 до 17-16, що підтверджується журналом судових засідань, та у Верховному суді в режимі відео конференції з Ковпаківського районного суду м. Суми 13.05.2020 з 11-02 до 11-48, що також підтверджується журналом судового засідання. Інші захисники не надавали юридичної правової допомоги [PERSON] та не брали участь у кримінальному провадженні. Розмір понесених витрат на правову допомогу, враховуючи тривалість кримінального провадження, значення справи для позивача та результат справи, а саме постановлення виправдувального вироку, є співмірним та обґрунтованим, а тому суд задовольняє позовну вимогу про відшкодування витрат на правову допомогу в повному обсязі, що узгоджується зі статтею 1176 ЦК України приписами Закону № 266/94-ВР. Відповідно до статті 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Згідно з підпунктом 1 пункту 9 Розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Відповідно до пункту 23-1 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України єдиний казначейський рахунок - це рахунок, відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування та кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні. Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення). Згідно із пунктом 9 Положення Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Відповідно до підпункту 14 пункту 4 Положення про головні управління Державної казначейської служби України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 12.10.2011 року № 1280, Головне управління Казначейства відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відтак ДКС України, діючи від імені держави в цілому, здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Правовий статус цього органу визначається функціями з обслуговування єдиного казначейського рахунку держави, пов`язаними з консолідацією та обслуговуванням Державного бюджету України, зокрема й з безспірним списанням коштів державного бюджету. Суд зазначає, що відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є відповідний орган казначейської служби (який відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету) та орган, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 295/692/17 (провадження № 61-7534св18), від 10.10.2018 у справі № 359/11706/15-ц (провадження № 61-13907св18) та від 10.01.2019 у справі № 532/1243/16-ц (провадження № 61-34251св18). Позивачем при звернення до суду судовий збір не сплачено відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 2 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved