Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення грошових коштів (аліментів) на утримання неповнолітньої дитини - доньки [PERSON], 2011 року народження, у розмірі ? частини місячного доходу (заробітку) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судовому засіданні позивач [PERSON] свій позов підтримала та пояснила, що відповідач є батьком її неповнолітньої доньки [PERSON], 2011 року народження. Останній місяць сторони разом не проживають, відповідач їм не допомагає, тому просила свій позов задовольнити. Відповідач [PERSON] заявленого позову не визнав, підтвердивши, що дійсно є батьком малолітньої [PERSON]. З позивачем [PERSON] тривалий час перебуває у шлюбі, проживали разом, займались спільним господарством, мали спільний сімейний бюджет. Останній місяць позивач разом з дитиною проживають окремо, однак він надає дитині всю необхідну матеріальну допомогу, зокрема, влітку за власні кошти здійснив ремонт дитячого садка, який донька відвідує, повністю оплачує відвідування дитиною дитячого закладу та інше. У зв'язку з цим не погоджується з твердженням позивача про ухилення від утримання дитини. Вислухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши надані сторонами письмові докази суд вважає необхідним у задоволенні позову відмовити з таких підстав. Відповідно до ст.ст.10,11 та 60 ЦПК України кожна сторона (зокрема позивач та відповідач) зобов'язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Стаття 51 Конституції України та ст.ст.150 і 180 СК України встановлюють для батьків обов'язок виховувати та утримувати своїх неповнолітніх дітей до їх повноліття. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та [PERSON] з 2010 року і до цього перебувають у шлюбі, зареєстрованому в органі ДРАЦС. Від шлюбу мають малолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER], видане 31 травня 2011 року відділом ДРАЦС Кодимського районного управління юстиції). У статті 19 та ч.1,2 ст.27 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до ст.9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи інших осіб. При цьому, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Одним із способів захисту прав неповнолітньої дитини при ухиленні батьків від обов'язку її утримувати є законодавчо передбачена можливість судового стягнення коштів на їх утримання. Так, згідно зі ст.181 СК України по рішенню суду кошти на утримання неповнолітньої дитини (аліменти) можуть бути присуджені в частині від доходу (заробітку) платника аліментів або в твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.184 СК України аліменти у твердій грошовій сумі визначаються у випадку, коли платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають важливе значення. Таким чином, за змістом ст.ст.150,180,181 СК України судовому вирішенню аліментне зобов'язання батька дитини підлягає у разі його ухилення від сплати коштів (аліментів) на утримання цієї дитини чи відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину. В той же час судом встановлено, що позивач та відповідач у шлюбі перебувають з 2010 року, до липня-серпня місяця 2014 року проживали разом однією сім»єю, займались спільним господарством, мали спільний сімейний бюджет. Разом не проживають лише останній місяць, причиною чого є тимчасове непорозуміння. Однак, і протягом цього часу, відповідач не відмовляється від утримання дитини, постійно бачився та спілкування з нею, на вихідні і святкові дні забирав її до місця свого проживання, надавав їй необхідну матеріальну допомогу. Вказані обставини, а також занадто короткий проміжок часу окремого проживання сторін (місяць), не дають підстав стверджувати про ухилення відповідачем від утримання своєї неповнолітньої дитини, відтак позов [PERSON] подано передчасно. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed