Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в Монастириський районний суд Тернопільської області до Лазарівської сільської ради Монастириського району Тернопільської області, [PERSON] з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме на: - земельну ділянку площею 0,87 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Лазарівської сільської ради Монастириського району Тернопільської області; В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що 20.06.2004 року помер її батько [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, яке складається з: - земельної ділянки площею 0,87 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Лазарівської сільської ради Монастириського району Тернопільської області, згідно Державного акта на право приватної власності на землю серії ТР №057414; Позивач вважає, що саме вона повинна успадковувати за померлим спадкодавцем, оскільки є спадкоємцем за законом першої черги. Позивач [PERSON] після смерті [PERSON] звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте оформити спадщину нотаріус не зміг, оскільки виявилось, що відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилась, суду подала заяву про розгляд справи в її відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач - представник Лазарівської сільської ради Монастириського району Тернопільської області в судове засідання не зявився, суду подав заяву про розгляд справи у відсутності їхнього представника, просить розглянути справу за наявними матеріалами в справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, суду подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі, проти їх задоволення не заперечує. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Статтею 346 ЦК України передбачено, що однією з підстав припинення права власності є смерть власника. Судом встановлено, що 20.06.2004 року у віці 79 років в с.Низьколизи Монастириського району Тернопільської області помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ИД №160509 виданого 21.06.2004 року, актовий запис №16. Ще за життя померлому належала: - земельна ділянка площею 0,87 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Лазарівської сільської ради Монастириського району Тернопільської області, згідно Державного акта на право приватної власності на землю серії ТР №057414, що підтверджується інформацією про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №29-1912-99.61-272/2-16 від 15.03.2016 року. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця. Родинні відносини між позивачем [PERSON] та померлим 20.06.2004 року [PERSON], підтверджуються свідоцтвом про народження серії І-ИД №262384, згідно якого [PERSON] є батьком [PERSON] та свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-ИД №316662 згідно якого [PERSON] змінила своє дошлюбне прізвище «Мандар» на «Заяць». Беручи до уваги вищевказане суд приходить до переконання, що [PERSON], згідно ст. 1261 ЦК України має право на прийняття спадщини, що залишилась після смерті [PERSON] який помер 20.06.2004 року, як спадкоємець за законом першої черги. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, через відсутність правовстановлюючих документів [PERSON] не може отримати свідоцтво про право на спадщину за законом, так як згідно ч. 3 ст. 47 Закону України «Про нотаріат» нотаріусом не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства. Як слідує з матеріалів справи оригінал Державного акту був втрачений про що свідчить повідомлення в засобах масової інформації, а саме, в газеті «Вісті Придністровя» №10 (7142) від 11.03.2016 року. Згідно даного повідомлення вбачається, що державний акт на право власності на земельну ділянку серії ТР №057414, виданого Монастириською райдержадміністрацією 16.05.2003 року [PERSON] [PERSON] з с.Низьколизи, загублений. На даний час виготовити (отримати) правовстановлюючі документи на вказане майно не можливо через смерть спадкодавця, оскільки його цивільна правоздатність, як фізичної особи, припинена у момент його смерті, а отримати дублікат державного акта на право власності на земельну ділянку може лише її власник. Окрім цього, з 01.01.2013 року, на виконання законів України «Про Державний земельний кадастр» та «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» правовстановлюючим документом, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно є не державний акт на право власності на земельну ділянку, а свідоцтво про право власності на нерухоме майно і як вбачається з відповіді Відділу держгеокадастру у Монастириському районі Тернопільської області №29-1912-99.61-272/2-16 від 15.03.2016 року, наданої на запит адвоката [PERSON], Державні акти на право власності на земельну ділянку з 01.01.2013 року не видаються, а право власності посвідчується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, що підлягають обовязковій державній реєстрації. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. При цьому в положенні п. 3.1 [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року за №24-753/0/4-13, розяснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відсутність оригіналів правовстановлюючих документів стала причиною неможливості оформлення спадкових документів на земельну ділянку згідно закону після смерті [PERSON] в нотаріальній конторі. Як вже було встановлено з матеріалів справи, позивач перебуває в родинних відносинах з померлим [PERSON], а саме, є його дочкою. А тому, беручи до уваги вищевказане суд приходить до переконання, що [PERSON] має право на прийняття спадщини, що залишилась після смерті [PERSON] який помер 20.06.2004 року, як дочка померлого та спадкоємець першої черги. Відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно та неможливість з даних причин оформити спадщину в установленому законом порядку доведена матеріалами справи. Спадкове майно [PERSON] фактично прийняла оскільки на час смерті та відкриття спадщини проживала з померлим в с.Лазарівка (старе Низьколизи) Монастириського району Тернопільської області де він і помер, що підтверджується довідкою №44 від 04.03.2016 року виданою виконавчим комітетом Лазарівської сільської ради Монастириського району Тернопільської області. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Суд не бере до уваги заяву [PERSON], засвідчену секретарем Лазарівської сільської ради Монастириського району Тернопільської області та зареєстровану в реєстрі за №6, яка б мала право на спадкове майно, яке залишилось після смерті [PERSON] як його дружина, згідно якої вона відмовилась від права на спадкове майно, що залишилось після смерті [PERSON], так як, згідно ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, а саме протягом шести місяців з часу відкриття спадщини. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини (в редакції чинній на час відкриття спадщини). Натомість, вищевказана заява [PERSON] свідчить про те, що їй відомо про заявлені вимоги [PERSON] та щодо них не заперечує, так як протягом розгляду справи в суді заперечень проти позову не подавала і ніяких дій, які б могли помішати позивачу у задоволенні його заявлених вимогах не вчиняла. Окрім зазначеного, з поданих Лазарівською сільською радою Монастириського району Тернопільської області документів встановлено, що згідно заповіту від 17.05.1996 року, посвідченого секретарем виконкому Лазарівської сільської ради народних депутатів Монастириського району та зареєстрованого в реєстрі за №9, [PERSON] заповів належну йому приватизовану ділянку в кількості 0,86 га [PERSON]. Проте, як встановлено в судовому засіданні, вимога заявлена на визнання права власності на земельну ділянку в розмірі 0,87 га згідно Державного акта на право приватної власності на землю серії ТР №057414, виданого Монастириською райдержадміністрацією 16.05.2003 року, що належала [PERSON], який помер 20.06.2004 року, а саме, вже після складання спадкодавцем заповіту. Учасниками судового засідання не ставилось питання про відповідність земельної ділянки вказаної в заповіті земельній ділянці, вказаній в Державному акті, а також, [PERSON] за життя не скористався правом на внесення змін до заповіту, встановлених ст. 544 ЦК Української РСР (від дня складання заповіту і до набрання чинності новим ЦК України) та ч. 5 ст. 1254 ЦК України. Відповідно до ст. 1245 ЦК України частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом, а тому спадкування земельної ділянки в розмірі 0,87 га, згідно Державного акта на право приватної власності на землю серії ТР №057414, має здійснюватись на загальних підставах. За таких обставин, суд вважає, що позивачем доведено обставини викладені нею у позовній заяві, а отже, вона, як спадкоємець за законом має право на спадкове майно. Беручи до уваги вищевикладене та враховуючи те, що за час відкриття спадщини та розгляду справи в суді будь-які інші можливі спадкоємці заяв про прийняття спадщини в нотаріальну контору не подавали і жодних правовстановлюючих документів на вищезгадане майно чи право його успадкування суду не було предявлено, а [PERSON] фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON], тому є підстави визнати за нею право власності на зазначене майно. В судовому засіданні не встановлено підстав, що перешкоджали б в набутті права власності позивачем на спадкове майно, яким являється земельна ділянка. На підставі викладеного

Outcome: approved