Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного агентства лісових ресурсів України про поновлення на роботі. В подальшому, позивач [PERSON] звернувся до суду з уточненим позовом до Державного агентства лісових ресурсів України, Луганського обласного управління лісового та мисливського господарства про поновлення строку звернення до суду, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Ухвалою Старобільського районного суду Луганської області від 20 квітня 2015 року, позов [PERSON] до Державного агентства лісових ресурсів України, Луганського обласного управління лісового та мисливського господарства про поновлення строку звернення до суду, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної палати за час вимушеного прогулу, в частині вимог про стягнення з Луганського обласного управління лісового та мисливського господарства на його користь середньої заробітної палати за час вимушеного прогулу, було залишено без розгляду. В обґрунтування свого позову позивач [PERSON] посилається на те, що з 26 червня 1998 року він працював на посаді генерального директора об'єднання «Луганськліс». Після перетворення в 2007 році вказаної юридичної особи у Луганське обласне управління лісового та мисливського господарства, наказом № 536-к. він був призначений на посаду начальника управління. У 2014 році, під час розгляду судової справи, йому стало відомо про те, що його звільнено з займаної посади. При цьому, з наказом про його звільнення та його підставах він ознайомлений не був. 04 квітня 2014 року він письмово звернувся до голови Державного агентства лісових ресурсів України з проханням прояснити свій трудовий статус. Всупереч вимогам Закону України «Про звернення громадян», відповідь на його звернення він отримав тільки на початку липня 2014 року. До цієї відповіді були додано наказ про його звільнення, та ряд документів, що його стосуються. З наданого наказу № 111-к від 05 лютого 2013 року він дізнався, що його звільнено з 05 лютого 2013 року за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці. [PERSON] вважає, що вказаний наказ є таким, що суперечить діючому законодавству та підлягає скасуванню з наступних підстав. В якості підстави його звільнення, вказана реорганізація органів Державного комітету лісового господарства. Пунктом 1 статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (далі - зміни в організації виробництва і праці). Відповідно до ст. 104 ЦК України, юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов'язків іншим юридичним особам - правонаступникам (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або в результаті ліквідації. Згідно до ст. 108 ЦК України, перетворенням юридичної особи є зміна її організаційно-правової форми. У разі перетворення до нової юридичної особи переходять усе майно, усі права та обов'язки попередньої юридичної особи. Відповідно до частини 3-4 статті 36 КЗпП України, у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40). Пленум Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, також наголошує на тому, що звільнення за п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у випадку реорганізації підприємства, можливо лише при реальному скороченні посади працівника, що звільняється. Таким чином, у відповідача відсутні правові підстави, для його звільнення. Крім того, був порушений порядок встановлений ст. 49-2 КЗпП України, щодо процедури звільнення працівників при його вивільненні. Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Відповідачем вказані вимоги законодавства були проігноровані. Його про вивільнення не тільки не було попереджено завчасно, а взагалі він не був повідомлений про своє звільнення. Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 21 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», керівники та заступники керівників територіальних органів центрального органу виконавчої влади призначаються на посади та звільняються з посад керівником центрального органу виконавчої влади за погодженням з міністром, який спрямовує та координує діяльність центрального органу виконавчої влади. Згідно наданого йому відповідачем документа, згода заступника міністра аграрної політики та продовольства України була надана лишу 26 лютого 2013 року. Згода голови Луганської обласної державної адміністрації на його звільнення була дана 14 лютого 2013 року. Таким чином, на час винесення наказу про його звільнення, 05 лютого 2013 року, його звільнення у встановленому діючим законодавством порядку, погоджено не було. У зв'язку з викладеним, вважаю наказ № 111-к від 5 лютого 2013 року незаконним та таким, що підлягає скасуванню, а він повинен бути поновлений на роботі. Згідно ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Позивач отримав копію наказу про його звільнення тільки в липні 2014 року, трудову книжку він не отримав до цього часу. Він не зміг у встановлений місячний строк звернутись до суду з позовною заявою у зв'язку з тим, що з квітня 2014 року на території Луганської області проводиться антитерористична операція, точаться бойові дії. З липня 2014 року в м. Луганськ тимчасово не працюють органи державної та судової влади. У зв'язку з цим він був вимушений виїхати з його постійного місця проживання, докладати зусилля для збереження свого життя та членів його родини. Саме з цих причин, він не мав змоги своєчасно звернутись до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав свої позовні вимоги в повному обсязі та просив суд поновити йому строк звернення до суду з даним позовом; визнати незаконним та скасувати наказ Державного агентства лісових ресурсів України № 111-к від 05 лютого 2013 року про його звільнення та поновити на посаді начальника Луганського обласного управління та мисливського господарства з 05 лютого 2013 року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги позивача [PERSON] в повному обсязі та просив суд поновити [PERSON] строк звернення до суду з даним позовом; визнати незаконним та скасувати наказ Державного агентства лісових ресурсів України № 111-к від 05 лютого 2013 року про його звільнення та поновити на посаді начальника Луганського обласного управління та мисливського господарства з 05 лютого 2013 року. В судове засідання представник відповідача Державного агентства лісових ресурсів України не з'явився, про час та місце розгляду справи був сповіщений своєчасно. В своєму запереченні просив суд закрити провадження по справі, у зв'язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. В судовому засіданні представник Луганського обласного управління лісового та мисливського господарства Бєльченко К.Ю. позовні вимоги позивача [PERSON] не визнав в повному обсязі та пояснив, що справа не підсудна загальним судам, а якщо підсудна, то в задоволенні позову слід відмовити у зв'язку з пропуском строку звернення до суду та необґрунтованості позовних вимог. Розглянувши позовні вимоги та заперечення на них, заслухавши пояснення позивача та його представника, пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що підлягають повному задоволенню з наступних підстав. З 29 жовтня 2007 році позивач був призначений на посаду начальника Луганського обласного управління лісового та мисливського господарства, наказ № 536-к (а.с. 5). 09 лютого 2011 року, позивача було відсторонено від вказаної посади на підставі постанови слідчого прокуратури Луганської області (а.с. 6). 04 квітня 2014 року, він письмово звернувся до голови Державного агентства лісових ресурсів України з проханням прояснити свій трудовий статус. Всупереч вимогам Закону України «Про звернення громадян», відповідь на своє звернення він отримав тільки на початку липня 2014 року. До цієї відповіді були додано наказ про його звільнення, та ряд документів, що його стосуються. Наказом № 111-к від 05 лютого 2013 року позивача було звільнено з 05.02.2013 року за п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці (а.с. 7). 04 квітня 2014 року позивачем було направлено звернення до голови Державного агентства лісових ресурсів України з запитом про трудові правовідносини (а.с. 8-9). 15 травня 2014 року позивачу було направлено відповідь з додатками на 12 аркушів (а.с. 10-11). Вказана відповідь отримана позивачем у червні 2014 року. Оцінюючи заперечення відповідачів щодо предметної підсудності справи, що розглядається, суд приходить до наступного. Постановою Верховного Суду України від 20 березня 2007 року, у справі за позовом [PERSON] до Державного комітету лісового господарства України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, було встановлено, що не є публічною службою у розумінні КАС України діяльність керівників та інших працівників державних чи комунальних підприємств, установ, навіть якщо вони наділені певними владними управлінськими повноваженнями (наприклад, розглядати справи по адміністративні правопорушення та накладати адміністративні стягнення). У відповідності до ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Таким чином, заперечення відповідачів щодо визначення підсудності є безпідставними. Щодо позовних вимог про поновлення строку звернення до суду с даним позовом, суд приходить до наступного. У відповідності до ст. 232 КЗпП України, безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. Згідно ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Посилання представника відповідача про те, що про звільнення позивача були повідомлені члени його родини (а.с. 61, 62, 68), суд вважає неналежним доказом повідомлення позивача про звільнення, так як порядок ознайомлення працівника зі звільненням та його підставами передбачені ст. 47 КЗпП України, згідно якої, у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Судом встановлено, що під час звільнення позивачу копія наказу про звільнення не вручався, трудова книжка не видавалась. Таким чином, строк звернення до суду повинен обчислюватись з червня 2014 року. У відповідності до ч. 2 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Суд вважає загальновідомим, та таким що не підлягає доказуванню те що, з червня 2014 року і до цього часу, на території міста Луганська тимчасово припинена діяльність органів судової влади України, а також те, що на території міста Луганська в липні-вересні 2014 року проходили бойові дії. Вказані обставини, на висновок суду, перешкодили позивачу, в строк передбачений законом, звернутись до суду с позовом про поновлення на роботі, а тому пропущений строк підлягає поновленню. У відповідності до п. 19 Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. Згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (далі - зміни в організації виробництва і праці). Відповідно до статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов'язків іншим юридичним особам - правонаступникам (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або в результаті ліквідації. Згідно до ст. 108 ЦК України, перетворенням юридичної особи є зміна її організаційно-правової форми. У разі перетворення до нової юридичної особи переходять усе майно, усі права та обов'язки попередньої юридичної особи. Відповідно до частини 3-4 статті 36 КЗпП у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Судом встановлено, що згідно п. 1 наказу Державного агентства лісових ресурсів України № 385 від 8 листопада 2012 року мале місце перетворення територіальних органів Державного комітету лісового господарства. Згідно ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. У відповідності до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд вважає недоведеним ту обставину, що позивач був завчасно та у встановлений діючим законодавством спосіб був повідомлений про наступне звільнення. У відповідності до ч. 5 ст. 21 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», керівники та заступники керівників територіальних органів центрального органу виконавчої влади призначаються на посади та звільняються з посад керівником центрального органу виконавчої влади за погодженням з міністром, який спрямовує та координує діяльність центрального органу виконавчої влади. У відповідності до листа заступника міністра аграрної політики та продовольства України згода на звільнення позивача була дана 26 лютого 2013 року (а.с. 16). Згода голови Луганської обласної державної адміністрації на звільнення позивача була дана 14 лютого 2013 року (а.с. 15). Таким чином, суд приходить до висновку, що при звільненні позивача були допущені порушення діючого законодавства, внаслідок, цього позивач підлягає поновленню на роботі. У відповідності до ст. 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Згідно ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. На підставі викладеного, ст. ст. 36, 40, 49-2, 233-235 КЗпП України, ст. ст. 104-108 ЦК України,

Outcome: approved