Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що він був прийнятий на роботу на підприємство відповідача на посаду гірник очисного забою 5 розряду. Згодом, 05.10.2020, згідно наказу №172-к від 05.10.2020 року був звільнений у зв`язку з невідповідністю стану здоров`я. На час звільнення, в порушення вимог закону заробітна плата відповідачем в повному обсязі та своєчасно не виплачувалась, а виплата належних позивачу при звільненні сум у день звільнення власником здійснена не була. Таким чином, на момент звільнення роботодавцем не було проведено розрахунок (виплата всіх належних позивачеві сум), а саме належні [PERSON] кошти не були виплачені. З огляду на викладене позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь: заборгованість із заробітної плати у розмірі 146616,26 гривень; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 51499,00 гривень в період з 05.10.2020 року по день подання позову, та середній заробіток за час затримки розрахунку починаючи з 24.11.2020 року по день ухвалення судом рішення. Окрім того, незаконні дії відповідача щодо несвоєчасного розрахунку із [PERSON] при звільненні, поставили останнього, як він вказує, у скрутне матеріальне становище, яке унеможливило забезпечення нормального існування, що вимагало від останнього додаткових зусиль для організації свого, що вплинуло на фізичний та психологічний стан здоров`я, а тому оцінює моральну шкоду, яка підлягає стягненню з ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1», у розмірі 5000,00 гривень. Ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 23 листопада 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін (а.с. 26). В подальшому, від позивача на адресу суду 12.01.2021 року надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, згідно з якою позивач просив суд про збільшення своїх позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримання розрахунку, а саме за період 05.10.2020 року по 11.01.2021 року в сумі 101968,02 гривень та за період починаючи з 12.01.2021 року по день ухвалення судом рішення (а.с.41-46). Остаточними позовними вимогами [PERSON] були вказані у заяві про збільшення розміру позовних вимог, а тому суд приходить до висновку про доцільність розгляду справи на підставі відомостей викладених саме у зазначеній заяві. Від відповідача на адресу суду 22 грудня 2021 року, у межах строку визначеною ухвалою Вугледарським міським судом надійшов відзив на позов, тому суд вважає необхідним та доцільним прийняти відзив до розгляду в межах даної цивільної справи (а.с. 28-29). Як зазначається в відзиві на позов, позивач дійсно працював на підприємстві та був звільнений наказом №172-к від 05 жовтня 2020 року. Крім того, відповідач вказує, що джерелами виплати заробітної плати працівникам ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» є кошти державного бюджету та кошти від реалізації вугільної продукції. Заборгованість позивача може бути погашена тільки за рахунок коштів від реалізації вугільної продукції. У зв`язку з відсутністю у підприємства грошових коштів на виплату заробітної плати та введенням простою на підприємстві з грудня 2019 року, несплатою в повному обсязі з підприємством за поставлену вугільну продукцію з боку покупців, ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» не мало можливості розрахуватись з позивачем у строки визначені ст. 116 КЗпП України. Тому, відповідач посилаючись на правовий висновок, викладений у постанові Великої палати Верховного суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, та заявляючи про не співмірність середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з сумою заборгованості перед позивачем, оскільки така заборгованість виникла з причин, які не залежать від підприємства, відповідач просить суд зменшити розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні на п`ятдесят відсотків. Окрім того, у відзиві відповідач зазначає, що позивачем не доведено наявності понесених моральних страждань та причин їх виникнення. Відповідач просив суд справу розглянути без участі представника ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» (а.с. 28-29). Суд звертає увагу, що в своєму відзиві відповідач не заперечує щодо правильності розрахунку середнього заробітку за весь час затримки та розміру середнього заробітку за один робочий день. Також, від відповідача на адресу суду 26.01.2021 року, надійшло заперечення на заяву про збільшення позовних вимог, в якій він просив заяву про збільшення позовних вимог залишити без задоволення в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку (а.с. 51-52). Від позивача на адресу суду 12.01.2021 року надійшла відповідь на відзив в якій він вказує, що станом на 11.01.2021 року заборгованість відповідача по заробітній платі становить 104299,90 гривень. Також, позивач зазначає, що відповідач постійно затримує виплату заробітної плати, в тому числі і при звільненні робітників, це нібито вже не є поршуенням діючого законодавства, а очікуваною поведінкою роботодавця щодо своїх працівників та відповідач заздалегіть очікує, що його відповідальність за таке порушення буде зменшена на п`ятдесят відсотків, тобто свідомо йде на затримання сплати заробітної плати, а тому позивач заперечує проти пом`якшення відповідальності відповідача (а.с. 43-46). Від відповідача не надходило клопотань про розгляд справи у поряду загального позовного провадження. Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, передбачених ч. ч. 5, 7 ст. 279 ЦПК України, від сторін не надходило. Суд, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, дослідивши які вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивача звільнено 05 жовтня 2020 року з Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаске №1», внаслідок невідповідності стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується трудовою книжкою серії [NUMBER] (а.с. 13). Відповідно до наказу №172-к від 05 жовтня 2020 року [PERSON] було звільнено внаслідок невідповідності стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи. Як вбачається з довіди ОК-5 про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування починаючи з жовтня 2020 року припинились страхові відрахування до Пенсійного фонду України (а.с. 17-23) Відповідно до листа Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» за вихідним номером №2777 від 26 жовтня 2020 року [PERSON] дійсно працював на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1. Згідно з наказом підприємства №172-к від 05.10.2020 року внаслідок невідповідності стану здоров`я позивача було звільнено з підприємства 05.10.2020 року. На момент звільнення нараховані позивачу грошові кошти склали 140056,56 гривень. Сума до сплати за жовтень 2020 року складала 112745,55 гривень, не сплачена сума за вересень 2020 року становить 2485,06 гривень та за серпень 2020 року 4072,64 гривень. Загалом підлягає до сплати 119303,25 гривень. Середньоденна заробітна плата [PERSON] на день звільнення склала 1029,88 гривень (а.с. 16). Як вбачається з вимоги про розрахунок від 19 жовтня 2020 року, позивач просить відповідача видати копію наказу про звільнення, надати довідку про суми заборгованості із заробітної плати та провести розрахунок із заробітної плати та всіх інших платежів (а.с. 14) Згідно з актами про початок цілозмінних простоїв по ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» від 08 грудня 2019 року, від 03 лютого 2020 року, від 19 березня 2020 року, від 25 червня 2020 року, від 19 жовтня 2020 року, та актів про продовження цілозмінних простоїв від 2 січня 2020 року, від 4 квітня 2020 року та від 01 липня 2020 року через відсутність розрахунків збоку ДП «Держвуглепостач» та «ПАТ «Центренерго» за відвантажену вугільну продукцію відповідач не має змоги сплатити заробітну плату. З 19 жовтня 2020 року ДПЗД «Укрінтеренерго» припинило постачання електроенергії відповідачу через заборгованість за спожиту електроенергію, у зв`язку з чим були розпочаті цілозмінні простої підприємства (а.с. 30-34). Довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках №081713 від 07 квітня 2009 року, та акту розслідування нещасного випадку, який виник 17 грудня 2006 року, позивачу встановлено 15% втрати професійної працездатності (а.с. 47-48). Так, в судовому засіданні встановлено, не оспорюється сторонами та у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, що [PERSON] дійсно працював на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» та був звільнений з підприємства 05 жовтня 2020 року на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України внаслідок невідповідності стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи та не оспорюється розмір середнього заробітку за один робочий день. Згідно статті 47 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що станом на 11.01.2021 рік, заборгованість по заробітній платі та сумах, які належали до сплати позивачу не була сплачена відповідачем в повному обсязі. Так, розмір невиплачених [PERSON] при звільненні грошових коштів на час розгляду справи становить 104299,90 гривень, тому, на виконання вимог ст. ст.\~47,\~116 КЗпП України, ці кошти підлягають стягненню з Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» на користь позивача, а вимоги позову в даній частині - задоволенню. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. Згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 рудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При визначенні середньої заробітної плати слід керуватися вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями) (далі - Порядок). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. З п. 2 вказаного Порядку вбачається, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Судом встановлено, що середньоденний заробіток [PERSON] на день звільнення становив 1029,98 гривень, сторонами не оспорюється та не підлягає доказуванню. Згідно з п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Таким чином, під час проведення розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки розрахунку при звільненні з використанням даних про середній заробіток позивача. Позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з дня звільнення по 11 січня 2021 року, який розраховує виходячи з 99 календарних дні, однак вказаний розрахунок є невірним, тому що згідно з зазначеного Порядку нарахування виплат здійснюється виходячи з кількості робочих днів. Тобто, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 66948,70 гривень (65 робочих днів * 1029,98 гривень = 66948,70 гривень). Крім того, [PERSON] , хоче стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку з 12 січня 2021 року по день ухвалення судом рішення, тобто 07 квітня 2021 рік, виходячи з цього, сума за цей період становить 63858,76 гривень (62 робочих дня * 1029,98 гривень = 63858,76 гривень). Підсумовуючи вищевикладене, загальна сума стягнення середнього середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 130807,46 гривень (66948,70 гривень + 63858,76 гривень = 130807,46 гривень). Так, відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9\~ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої палати Верховного суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц. Враховуючи вищезазначене, а також встановлені судом фактичні обставини справи, зокрема розмір невиплаченої заробітної плати позивачу на момент звільнення становить 104299,90 гривень, суд приходить до висновку про очевидну неспівмірність сум середнього заробітку зі встановленим розміром не виплаченої заробітної плати, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, а тому вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, визначити розмір відповідальності відповідача за не виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні позивача у сумі 104000,00 гривень. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 5000,00 гривень, суд виходить з наступного. Згідно статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілої або позбавлення її можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Право на відшкодування моральної шкоди з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б останнього вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України. В судовому\~засіданні встановлено,\~що неправомірними\~діями відповідача,\~а саме\~порушенням термінів\~здійснення розрахунку\~при звільненні,\~порушено,\~гарантоване ст.\~43\~Конституції України,\~право [PERSON] на своєчасне одержання винагороди за працю, що призвело до моральних страждань позивача, який працював на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» та був вимушений звільнитись у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, що перешкоджало продовженню виконуваній роботі, а наслідком не виплати при звільненні всіх сум, що належали позивачу від підприємства, стала втрата [PERSON] нормальних життєвих зав`язків, погіршення його життєвих умов та матеріального становища, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та пошуку джерел доходу для забезпечення власного утримання та утримання родини. Також, позивач надав до суду довідку про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках так акт розслідування нещасного випадку, який виник 17 грудня 2006 року та за який позивач отримав 15% втрати професійної працездатності (а.с. 47-48). Тому, суд, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, розглядаючи справу не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що з відповідача ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» на користь [PERSON] в порядку відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню 5000,00 гривень, що буде цілком еквівалентним завданим моральним стражданням. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з наданих до суду квитанцій № МВ78433199 від 17 листопада 2020 року та №22 від 08 січня 2021 року [PERSON] було сплачено судовий збір за подання до суду даного позову у сумі 1019,68 гривень, однак розмір судового збору, який підлягав сплаті становить 1708,26 гривень (101968,02 гривень + 63858,76 гривень + 5000,00 гривень = 170826,78 гривень / 100% = 1708,26 гривень), а тому\~різниця в\~розмірі 688,28\~гривень (1708,26 гривень - 1019,98 гривень = 688,28 гривень), повинна бути стягнута з позивача в дохід держави в особі Державної судової адміністрації України. Виходячи з вищевикладеного, приймаючи до уваги, що суд дійшов висновку про доцільність часткового задоволення вимог позову [PERSON] щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд вважає необхідним, на виконання вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору розмірі 1361,06 гривень ((104000,00 гривень + 5000,00 гривень) * 1708,26 гривень / 130807,46 гривень + 5000,00 гривень = 1361,06 гривень). Окрім того, згідно ч. 6\~ст. 141 ЦПК України\~якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що позивач заплатив суд дійшов висновку про доцільність задоволення вимог позову [PERSON] в частині стягнення нарахованої та несплаченої суми заробітної плати, а останній у відповідності до вимог п. 1 ч. 1\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір»\~звільнений від сплати судового збору за звернення до суду з відповідною позовною вимогою, суд вважає необхідним, на виконання вимог ч. 6\~ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави в особі Державної судової адміністрації України витрати зі сплати судового збору 1% від суми задоволених вимог, а тому ця сума дорівнює 1042,99 гривень (104299,90 гривень / 100% = 1042,99 гривень) Оскільки, відповідно до вимог статті 279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, тому, відповідно до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі викладеного,

Outcome: partial