Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про поділ спільної сумісної власності. В обґрунтування позову, з урахуванням уточнених позовних заяв від 13.01.2017 (а.с. 34-38) та від 15.05.2019 (а.с. 212) зазначила, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 25.05.1996. 06.06.1996 вони на підставі договору купівлі-продажу набули у спільну сумісну власність квартиру за адресою [ADDRESS] . Вказана квартира набувалась за спільні кошти. Вказану квартиру було зареєстровано за відповідачем. 24.04.2001у на підставі договору обміну зазначена квартира була обміняна на однокімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] . З квітня 2016 року шлюбні відносини між сторонами припинені, та вони стали проживати окремо. Крім того, за час шлюбу сторонами набуто грошові кошти у сумі 8 153,06 євро, які відповідач згідно договору передав у депозит в ПАТ КБ «Приватбанк». Проте вказані кошти, які є об`єктом спільної власності подружжя, відповідач зняв разом з відсотками та присвоїв собі. У сторін був ще один депозит у ПАТ КБ «Приватбанк» на суму 100 000 грн., який відповідач теж присвоїв. Відтак просить поділити спільну квартиру, визнавши за сторонами право власності на неї по Ѕ частині, а також стягнути із відповідача половину сум привласнених грошових коштів. Відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] у якому просить визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] та стягнути з [PERSON] на його користь 1/2 частини від спільних грошових коштів в валюті 8 153,06 євро, що складає 4 076,53 євро (а.с. 66-69 - 96-103). Позовні вимоги за зустрічним позовом мотивовані тим, що ще до укладення шлюбу з позивачкою [PERSON] на праві власності належала квартира за адресою [ADDRESS] . Вказану квартиру він здавав у найм за 25 доларів США на місяць. Грошові кошти, отримані за оренду квартири, зберігались у сестри [PERSON] - [PERSON] 31.05.1996 він вказану квартиру продав за 61 774 239,00 карбованців. Додавши особисті кошти, які мав від оренди квартири він 06.06.1996 купив квартиру по [ADDRESS] , квартира [ADDRESS] за 102 000 000 карбованців. В подальшому, 24.04.2001 року він обміняв цю квартиру на квартиру за адресою [ADDRESS] . Таким чином, спірна квартира була виміняна ним на квартиру, яку він придбав за свої особисті кошти. А отже, спірна квартира за адресою [ADDRESS] належить йому на праві особистої власності. Вказує, що він дійсно зняв грошові кошти з банківського вкладу в розмірі 8 153,06 євро і поклав їх дома. З 03.06.2016 по 21.06.2016 він знаходився на стаціонарному лікуванні в КЗ «ДКЛП ДОР» закритого типу без можливості вільного виходу. Після його виписки грошові кошти з квартири зникли, та він впевнений, що їх забрала позивачка. Грошові кошти в сумі 100 000 грн. витрачені в повному обсязі спільно з [PERSON] на потреби сім`ї. Позивач 12.06.2018 надала відзив на зустрічну позовну заяву. Вказала, що квартира за адресою [ADDRESS] була придбана за їх спільні з відповідачем кошти. Кожен з них продав свою нерухомість з метою придбати спільне житло. Обмінявши квартиру, вони власними силами зробили невіддільні поліпшення квартири, чим збільшили її вартість в рази. Твердження відповідача про те, що вона вкрала з квартири гроші, не відповідає дійсності, та жодного звернення до органів поліції з боку відповідача не було. Кошти в сумі 100 000 грн. не могли бути витрачені на спільні потреби, оскільки вони не проживають разом з квітня 2016 року, а кошти не могли бути зняті раніше ніж у вересні 2016 року. Відповідач (позивач за зустрічним позовом) 05.07.2018 надав відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву у якій заперечив доводи відзиву. Зокрема зазначив, що позивачка продавши свою квартиру за адресою: [ADDRESS] 09.11.1994 та в цей же день купила іншу квартиру за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Проти задоволення зустрічного заперечили. Відповідач та його представник підтримали вимоги зустрічної позовної заяви в повному обсязі з підстав, викладених у зустрічному позові. Проти задоволення первісного позову заперечили. Суд, дослідивши надані сторонами докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.05.1996, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Бабушкінської районної ради народних депутатів м.Дніпропетровська. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.05.2019 у справі №200/13247/19. Позов про розірвання шлюбу подано [PERSON] , позовна заява датована 13.08.2018. У заяві [PERSON] стверджував про припинення спільного проживання із лютого 2017. 24.04.2001 між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] укладено договір обміну, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дундук В.В., за умовами якого [PERSON] обміняв належну йому квартиру [ADDRESS] , на приналежну [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] квартиру [ADDRESS] . 06.06.1996 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніною В.І., згідно з яким [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . Ціна договору визначена сторонами - 102 000 000 карб. Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб і сім`ю України, який був чинним на час набуття права власності на вказані вище квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до статті 24 Кодексу про шлюб і сім`ю України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, оскільки відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018 у справі №235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц, постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.05.2021 у справі №219/10470/17, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17. Квартира № [NUMBER] загальною площею 37,5 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] придбана 06.06.1996, підчас перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, отже у даних відносинах слід застосувати презумпцію спільності права власності подружжя. Обґрунтовуючи вимогу про визнання право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] , [PERSON] в підтвердження вимог надав договір купівлі-продажу від 31.05.1996, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніною В.І., згідно з яким [PERSON] продав квартиру [ADDRESS] , яка належала йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21.01.1994 року, виданого СУ-1 тресту «Дніпродомнаремонт». Згідно договору, продаж квартири вчинено за 61 774 239 карбованців. При цьому, сам факт продажу квартири відповідача за шість днів до придбання квартири [ADDRESS] не є безумовною підставою для того, аби вважати, що такі кошти були використані для купівлі квартири [ADDRESS] . Крім того коштів, отриманих від продажу квартири відповідача - 61 774 239 карбованців, було недостатньо для купівлі квартири [ADDRESS] за 102 000 000 карб. Також позивач за зустрічним позовом стверджує про те, що квартиру за адресою [ADDRESS] він здавав у найм та отримував за це грошові кошти, які в подальшому доклав до купівлі іншої квартири. Позивачка стверджує, що вона вклала у купівлю квартири за адресою по [ADDRESS] кошти, отримані нею від продажу її власної квартири за адресою [ADDRESS] за 11 000 доларів США. З цього приводу суд звертає увагу на відсутність достовірних доказів того, за які саме грошові кошти було придбано квартиру, покликання сторін на джерела коштів можна розцінити виключно як припущення. Крім того суд сприймає критично доводи відповідача про отримання доходів від здавання іншої квартири в найм. Зокрема, на переконання суду питання отримання грошових коштів не може бути підтверджено показаннями свідка. А на вказану обставину вказує виключно свідок [PERSON] . При цьому вказаний свідок ствердила про акумулювання коштів та передання їх відповідачу, проте про подальшу долю коштів не вказувала. Не приймаються до уваги доводи позивача про продаж нею власної квартири оскільки, як вбачається з матеріалів справи, вона продала цю квартиру 09.11.1994 та не надала будь-яких доказів, що кошти, отримані від продажу вказаної квартири були вкладені нею при купівлі квартири за адресою по [ADDRESS] . Більше того, 09.11.1994 року [PERSON] купила іншу квартиру за адресою [ADDRESS] за таку ж саму ціну, тобто за 1 000 000 карбованців. Суд критично ставиться до доводів [PERSON] про те, що квартира була фактично нею продана за 11000 доларів США, оскільки ніяких доказів в підтвердження своїх доводів вона суду не надала. Суд виходить із того, що сторони мали грошові кошти для купівлі квартири, зокрема відповідач відчужив власну квартиру, а позивач працювала, та згідно наданих нею довідок про розмір заробітної плати за 1990-1996 роки могла акумулювати достатньо грошових коштів. Відтак, за відсутності достовірних та достатніх доказів для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, враховуючи докази наявності коштів в обох сторін, суд визнає, що квартира за адресою по [ADDRESS] була спільним майном сторін. Як вже зазначалось, 24.04.2001 [PERSON] уклав договір обміну, за умовами якого обміняв квартиру [ADDRESS] , на квартиру [ADDRESS] . В договорі відсутні вказівки про те, що при обміні була здійснена будь-яка оплата/доплата у грошовому виразі. Відповідно така квартира так само є спільною, а враховуючи, що сторони не ставили питання поділу квартири в натурі, сплату чи стягнення компенсації за позбавлення права власності на частку у квартирі суд приходить до висновку про необхідність поділу квартири по Ѕ частині за кожною із сторін. Судом також враховано, що сторони проживали певний час у спірній квартирі, обслуговували її, робили ремонти, що є очевидним та підтверджується показаннями свідка сусідки - [PERSON] . Стосовно вимог первісного та зустрічного позовів про поділ грошових коштів суд зазначає наступне. 29.02.2016 [PERSON] уклав з ПАТ КБ «Приватбанк» договір № SAMDNWFD0071059069301, за умовами якого передав банку кошти в сумі 100 000 грн. для розміщення на депозитному вкладі, строком на 3 місяці, до 29.05.2016 року включно, з нарахуванням процентів на суму вкладу за ставкою 20,0% річних. 29.01.2016 [PERSON] уклав з ПАТ КБ «Приватбанк» договір № SAMDNWFD0071016024000, за умовами якого передав банку кошти в сумі 8 000 євро для розміщення на депозитному вкладі, строком на 3 місяці, до 29.04.2016 року включно, з нарахуванням процентів на суму вкладу за ставкою 8,5% річних. Вказані кошти внесені не депозити в період шлюбу, сторонами визнано, що вказані кошти є спільним майном подружжя. Для вирішення позовних вимог у цій частині слід визначити час припинення ведення спільного господарства сторонами. Позивач стверджує про припинення спільного господарства в квітні 2016, відповідач в лютому 2017 року. Свідок [PERSON] вказала в користь позиції позивача, свідок [PERSON] в користь позиції відповідача. За відсутності достатніх доказів, суд виходить із дати подання позову у даній справі (оскільки позов про розірвання шлюбу було подано пізніше) та вважає датою припинення ведення спільного господарства сторонами 25.07.2016. Як вбачається з наявних у справі банківських квитанцій, [PERSON] отримав грошові кошти з валютного депозиту в травні 2016 року, з чим погодились сторони в судовому засіданні. Згідно повідомлення ПАТ КБ «Приватбанк» від 11.10.2018, кошти, розміщені на рахунку SAMDNWFD0071059069301 в сумі 100 004,40 грн. були 02.09.2016 переведені на рахунок [NUMBER] до витребування, та з цього рахунку грошові кошти були виплачені у касі банку 02.09.2016. Оскільки валюта була отримана відповідачем в період ведення спільного господарства, зважаючи на відсутність доказів наявності таких коштів на момент припинення спільного проживання, суд приходить до висновку про неможливість стягнення половини таких коштів із відповідача в користь позивача. Суд критично ставиться до доводів [PERSON] про те, що в той час, коли він перебував на стаціонарному лікуванні, [PERSON] викрала ці гроші, оскільки ці доводи не підтверджені належними та допустимими доказами. Грошові кошти в сумі 100 тис.грн. перебували на депозиті на момент припинення спільного господарства та були зняті відповідачем пізніше. Відтак із відповідача слід стягнути в користь позивача половину вказаних коштів. Суд не бере до уваги доводи [PERSON] про те, що кошти в сумі 100 тис.грн. були ним та [PERSON] витрачені на спільні потреби, оскільки, доказів викладеного не надано. Сплачений позивачкою судовий збір підлягає стягненню із відповідача пропорційно задоволеній частині позовних вимог. Судовий збір сплачений відповідачем не підлягає розподілу.

Outcome: dismissed