Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні житловим приміщенням, в обгрунтування якого вказав, що його батько [PERSON] є наймачем квартири [ADDRESS], загальною площею 39,0 кв.м, на підставі ордеру № 47-595, виданого за рішенням виконкому міської ради народних депутатів м.Димитрова від 15.03.1982 року № 10. 02.08.1982 року у зазначену квартиру були вселені: його батько [PERSON], його мати [PERSON] та його брат [PERSON] З дня свого народження, тобто з [INFO], він також був прописаний у спірній квартирі. [INFO] померла його мати [PERSON], а 12.07.1991 року його батько [PERSON] уклав шлюб з [PERSON], яка в 2005 році без його відома та згоди зареєструвала своє місце проживання за вищевказаною адресою. 06.10.2010 року його брат [PERSON] змінив своє місце реєстрації та проживання. На протязі всього часу спільного проживання між ними постійно виникали побутові конфлікти, які почалися з 2005 року та загострилися у 2014 році, коли відповідачі спробували в судовому порядку виселити його із житла. Відповідачі постійно чинять йому перешкоди у користуванні житлом: то міняють замки, то запираються на металеву засувку, то, застосовуючи фізичну силу, виштовхують його із квартири, чим провокують його на перевищення мір необхідної самооборони. Вказані факти підтверджуються актами про встановлення факту неможливості проникнути у житлове приміщення від 20.10.2014 року, від 07.11.2014 року, від 03.11.2014 року, висновками Димитровського МВ ГУМВС № 49 від 14.01.2015 року, № 158 від 06.02.2015 року, № 225 від 23.02.2015 року, листом з прокуратури від 30.01.2015 року, витягом з кримінального провадження № 12015050490000293, висновком № 1393 від 28.09.2015 року. Тому, позивач просить суд зобов'язати відповідачів не чинити йому перешкоди у користуванні житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] до суду не з'явився, письмово повідомив суд про розгляд справи у його відсутність. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] до суду не з'явилися, письмово повідомили суд про розгляд справи у їх відсутність та про невизнання ними позовних вимог у повному обсязі. Представник відповідачів [PERSON] також до суду не з'явилася, письмово повідомила суд про розгляд справи у її відсутність, надавши письмове заперечення, відповідно до якого вимоги позивача є незаконними та необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ч.3 ст.131 ЦПК України сторони зобов'язані повідомити суд про всі відомі їм рішення судів та незавершені судові провадження, що стосуються предмету спору. Проте, позивач, якому достеменно відомо про наявність таких рішень, умисно не зазначає про них у позові. Тоді як 16.04.2015 року Димитровським міським судом було ухвалено рішення за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. За цим же рішенням зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та визнання вселення незаконним та виселення без надання іншого житлового приміщення залишено без задоволення. Апеляційним судом Запорізької області 18.09.2015 року за результатами розгляду апеляційної скарги представника відповідача [PERSON] ухвалив нове рішення, яким рішення Димитровського міського суду від 16.04.2015 року в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, скасував. В іншій частині рішення, а саме за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], набрало законної сили. При розгляді спору в суді першої та апеляційної інстанції між тими самими сторонами, про той самий предмет були також і ти самі підстави, а саме - зазначені позивачем акти, які він надав до суду в обґрунтування своїх зустрічних позовних вимог та які були розглянуті судом. 24.12.2015 року колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ винесено ухвалу про залишення без змін рішення апеляційного суду Запорізької області від 15.09.2015 року. 23.03.2016 року до Верховного суду України направлено заяву про перегляд судового рішення по цивільній справі у зв'язку з неоднаковим застосуванням норм процесуального права. На теперішній час відомості щодо результатів розгляду заяви відсутні. Слід врахувати постанову слідчого Димитровського МВ ГУМВС України про закриття кримінального провадження від 15.04.2015 року щодо звернення позивача до правоохоронних органів із заявою про порушення кримінального провадження за ст.356 КК України про самоуправство, яке мало місця 05.03.2015 року, в якій зазначено, що під час досудового розслідування об'єктивними даними підтверджено факт довготривалого непроживання за місцем реєстрації [PERSON] Отримання позивачем кореспонденції за його місцем реєстрації спростовано відомостями Донецької дирекції Центру поштового зв'язку № 8 Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта», згідно за якими позивач та його представник безпосередньо отримували листи у поштовому відділенні. Дослідивши матеріали даної справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За ухвалою Димитровського міського суду від 12.05.2016 року провадження у цій справі про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням з підстав, на підтвердження яких зазначені акти про встановлення факту неможливості проникнути у житлове приміщення від 20.10.2014 року, від 07.11.2014 року, від 03.11.2014 року, висновки Димитровського МВ ГУМВС України в Донецькій області № 49 від 14.01.2015 року, № 158 від 06.02.2015 року, № 225 від 23.02.2015 року, лист з прокуратури від 30.01.2015 року, витяг з кримінального провадження № 12015050490000293, закрито за п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України у зв'язку з набранням законної сили рішення, постановленого з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Тому даним рішенням розглядаються вимоги позивача з підстав, на підтвердження яких наведено висновок правоохоронного органу № 1393 від 28.09.2015 року. Судом встановлено, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], є комунальною власністю і на підставі ордеру на житлове приміщення № 47-595, виданого за рішенням виконавчого комітету міської ради народних депутатів м.Димитров від 15.03.1982 року, передана у користування відповідачу [PERSON], який мав на той час склад сім'ї: дружину [PERSON] та сина [PERSON] Дана обставина підтверджується ордером на зазначену квартиру (а.с.8). Згідно свідоцтву про народження батьками позивача [PERSON], [INFO], є відповідач [PERSON] та [PERSON], яка згідно свідоцтву про смерть померла [INFO] (а.с.7, 7 зворот). Відповідно до свідоцтва про шлюб відповідачі [PERSON] та [PERSON] з 12.07.1991 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.6 зворот). Відповідно до довідок приватного підприємства «ПЖФ Гарант-Сервіс» від 09.10.2014 року та від 27.10.2014 року у вказаній квартирі зареєстровані: відповідачі [PERSON] та [PERSON], позивач [PERSON] Другий син відповідача [PERSON] 06.10.2010 року знятий з реєстрації за зазначеною адресою (а.с.5, 6). За рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 16.04.2016 року позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задоволено: [PERSON] визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: [ADDRESS]. 15.09.2015 року рішенням апеляційного суду Запорізької області рішення Димитровського міського суду Донецької області від 16.04.2015 року в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, було скасовано; у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, відмовлено. Отже, з огляду на приведені судові рішення встановлено, що позивач має право на користування спірним житловим приміщенням. Згідно за ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. На підтвердження вчинення відповідачами перешкод у користуванні позивачем житловим приміщенням останнім наводиться висновок Димитровського МВ ГУМВС України в Донецькій області № 1393 від 28.09.2015 року, який було надано правоохоронним органом за результатами розгляду звернення [PERSON] від 25.09.2015 року про застосування засобів профілактичного характеру до його батька [PERSON], [INFO], який 25.09.2015 року о 18.40 год. не пускав заявника до квартири (а.с.13). Проведеною перевіркою було встановлено, що в діях [PERSON] не вбачається ознаків злочину або адміністративного правопорушення, оскільки між сторонами виникли цивільно-правові стосунки. За приписами ч.ч.1, 3 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Отже, з огляду на приведений позивачем доказ має місце разовий випадок перешкоджання йому у користуванні житлом, з приводу якого позивач просить застосувати до свого батька, як особи, що перешкоджала йому проникнути у квартиру шляхом невідкриття дверей, засобів профілактичного характеру, з чого можна зробити висновок що даний інцидент було вичерпано. Інших доказів перешкоджання відповідачами, зокрема [PERSON], позивачем суду не надано. Усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням повинно мати на меті тривале порушення повноважень користувача, а не ті, що існували у минулому. Отже підстав для задоволення позову немає.

Outcome: dismissed