Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання правочину недійсним, посилаючись на те, що 6 листопада 2007 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який посвідчено приватним нотаріусом ХРНО ХО Семенюк Мариною Миколаївною, р.№ 1518. Але цей договір став наслідком омани зі сторони [PERSON] та його спільників, відносно [PERSON] винесено вирок, грошей позивач не отримував і [PERSON] заздалегідь не мав наміру виконувати свої обов'язки та мав бажання заволодіти належним позивачу майном. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова (а.с. 44) від 26 квітня 2017 року до участі у справі в якості 3-тьої особи , що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, було залучено ПАТ «ВіЕйБі Банк». Ухвалою Київського районного суду м. Харкова (а.с.82) від 7 червня 2017 року до участі у справі в якості 3-тьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, було залучено приватного нотаріуса ХРНО ХО Семенюк Марину Миколаївну. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова (а.с.103) від 4 липня 2017 року до участі у справі в якості 3-тьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, було залучено Фонд гарантування вкладів фізичних осіб. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали свої позовні вимоги, пояснили, що [PERSON], з яким позивач був знайомий ще з часів навчання, ввів в обману сім'ю позивача, обманним шляхом залучили його до релігійної організації, як нового адепта. Використовуючи позивача, який був під їх суцільним психологічним контролем, вони позбавляли його грошей, психологічно наполягали на тому, щоб він брав гроші у борг, і віддавав організації і т.і. Він отримав наказ віддати свою квартиру [PERSON], що він і зробив. З боку [PERSON] була обіцянка надати замість його квартири іншу, та ще і отримати гроші. Крім того, позивач та його представник послалися на відсутність пропуску строку позовної давності, враховуючи тривалість досудового слідства та розгляд кримінальної справи у суді. Відповідач [PERSON] відповідно до довідки начальника відділу по контролю за виконанням судових рішень Харківської УВП № 27 (т.2 а.с. 31) звільнився 7 жовтня 2014 року за ухвалою АСХО та вибув за адресою [ADDRESS], зареєстрований за місцем розташування спірною квартири. Про час і місце слухання справи повідомлений належним чином, до судового засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив. 3-тя особа - ПАТ «ВіЕйБі Банк» не визнали позовних вимог, надали письмові заперечення, в яких зазначили про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, посилаючись на те, що між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та відповідачем [PERSON] 6 листопада 2007 року було укладено кредитний договір № 710, іпотечний договір, де предметом договору виступає спірна квартира. Банк виконав свої зобов'язання, позивач отримав гроші за продаж квартири (т.2 а.с. 56), зобов'язання [PERSON] щодо повернення кредиту не виконуються, заборгованість на 27 квітня 2016 року складає 4 318 521,97 грн. Крім того, посилається на початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» (т.2 а.с.59-60), у зв'язку з чим до участі у справі було залучено Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та приватного нотаріуса. Пізніше послався на пропущення позивачем строку позовної давності. (т.2 а.с. 194). Третьою особою ПАТ «ВіЕйБі Банк» було також заявлено клопотання про слухання справи у режимі відео конференції. 3-тя особа, приватний нотаріус ХРНО ХО Семенюк Марина\~Миколаївна до суду не з'явилася, про час і місце слухання справи повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила. 3-тя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у судове засідання не з'явився, надав письмові пояснення, в яких повідомив суд, що заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 3 серпня 2016 року (№ справи 635/5045/16-ц) прийняте рішення, яким задоволено позовні вимоги ПАТ «ВіЕйБі Банк» до [PERSON] - звернуто стягнення на належний відповідачу предмет іпотеки, спірну трикімнатну квартиру [ADDRESS], шляхом його продажу ПАТ «ВіЕйБі Банк». Рішення набрало чинності 29 жовтня 2016 року. Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника, представника ПАТ «ВіЕйБі Банк», перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При розгляді справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 6 листопада 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом ХРНО ХО Семенюк М.М., р.№ 1518 (т.1 а.с. 7-8). Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилався на норми статті 203 ЦК України та на те, що укладення договору купівлі-продажу не відповідало його внутрішній волі, бо відповідач ввів його в оману. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Загальною ознакою чинності правочину є наявність вільного волевиявлення на укладення договору його сторони і таке волевиявлення повинно відповідати її внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України). Недодержання такої вимоги закону може свідчити про недійсність правочину з підстав, передбачених частиною першої статті 215 ЦК України. За умовами частини першої статті 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін такого правочину, навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. При вчиненні правочину під впливом обману відбувається деформація волі особи внаслідок впливу інших осіб на таку особу. При цьому обман є навмисне цілеспрямоване діяння сторонньої особи щодо введення особи, яка вчиняє правочин, в оману щодо обставин, які мають істотне значення для вчинення такого правочину, що також має бути підтверджено належними та допустимими доказами. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. У пункті 20 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Згідно положень ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. У відповідності до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Предметом доказування у даній справі є наявність у відповідача, на момент укладення договору купівлі-продажу, умислу та введення в оману [PERSON], а тому обов'язок доказування наявності такого умислу покладається на позивача. З матеріалів справи вбачається, що вироком Київського районного суду м.Харкова від 7 жовтня 2013 року по справі 2018/8287/2012 (н/п 1/640/147/13) ( т.1 а.с.9-20) засуджено за скоєння злочинів, передбачених ст.ст. 190 ч.2, 3, 4 КК України відповідача [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Позивач [PERSON] та його дружина [PERSON] були визнані потерпілими від злочинів, скоєних вказаними особами щодо незаконного набуття права власності на вищезазначену квартиру, що є майном подружжя. Вирок суду набрав чинності. Так, слідством встановлено і доведено вироком суду, що на початку листопада 2007 року, [PERSON], вступив у злочинну змову з лідером тоталітарной секти особою, матеріали справи щодо якої виділені в окреме провадження, та її активними членами [PERSON] та [PERSON], спрямовану на заволодіння майном шляхом шахрайства. Вони запропонували позивачу та його дружині, які перебували у тоталітарній секті, зробити обмін належної їм квартири, шляхом оформлення договору купівлі-продажу, заздалегідь не маючи наміру виконувати взяті на себе зобов'язання, а маючи намір обернути майно, яке належало подружжю [PERSON] на свою користь. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину відповідно до ст. 230 ЦК України, що і підтверджується вироком суду. Суд відхиляє посилання третьої особи на пропуск строку позовної давності позивачкою з наступних підстав. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач [PERSON] у своїх поясненнях просить вважати, що строк позовної давності повинен вираховуватися з часу винесення вироку суду. Суд вважає, що позивач дізнався про порушення свого права з вироку суду. Вирок набрав чинності у 2014 році. Суд визнає заяву позивача та його представника про поновлення його права на звернення до суду з позовом про визнання недійсними правочину як такого, що був пропущений з поважних підстав. Щодо доводів представника 3-ї особи - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про наявність заочного рішення Харківського районного суду Харківської області від 3 серпня 2016 року (№ справи 635/5045/16-ц), яким задоволено позовні вимоги ПАТ «ВіЕйБі Банк» до [PERSON] та звернуто стягнення на належний відповідачу предмет іпотеки, спірну трикімнатну квартиру шляхом його продажу ПАТ «ВіЕйБі Банк». Так, зазначене рішення за апеляційною скаргою [PERSON] скасовано Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 09.03.2018 р. і справа знаходиться на розгляді у Київському районному суді м. Харкова. Рішення по справі не ухвалене. Згідно ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений останнім за подачу позовної заяви судовий збір в сумі 551,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved