Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень від 23 березня 2018 року, просить визнати за нею право особистої приватної власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS]. В обґрунтування позову [PERSON] вказувала, що в період перебування у шлюбі з відповідачем [PERSON], який було розрізано у 2003 році, вона продала 06 березня 2001 року квартиру за адресою: [ADDRESS], яка належала їй на праві особистої приватної власності з 1994 року, тобто ще до укладення шлюбу. За рахунок отриманих грошових коштів нею 13 квітня 2001 року була придбана за договором купівлі-продажу 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS]. В той час відповідач не працював та не приймав фінансової участі у придбанні вказаного житлового будинку, а тому його слід вважати таким, що належить їй, позивачу, на праві особистої власності. Але відповідач оспорює таке право позивача, що змусило її звернутися до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги та на їх обґрунтування пояснила, що квартиру в м. Харкові вона отримала у власність ще у 1980-х роках, коли носила прізвище «[PERSON]». З відповідачем [PERSON] вона зареєструвала шлюб у 2000 році та проживала разом з ним до 2003 року, коли шлюб було розірвано. В цей період чоловік неодноразово переконував її у перевагах проживання у приватному будинку та наполягав, аби вона продала квартиру і купила замість неї житловий будинок. Вона, [PERSON], піддавала на такі вмовляння та почала процедуру продажу квартири. Лише у такий спосіб вона могла придбати собі житловий будинок за містом, бо інших доходів у неї, окрім пенсії по інвалідності, не було, а чоловік теж не мав постійної роботи. На отримані від продажу квартири гроші вона несподівано швидко змогла придбати недорогий будинок в м. Люботин. Але в подальшому чоловік жодним чином не докладав зусиль для підтримання технічного стану житлового будинку. Представник позивача [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги та на їх обґрунтування пояснила, що, незважаючи на перебування сторін у шлюбі, житловий будинок був придбаний виключно за гроші від продажу позивачем власного нерухомого майна - квартири за адресою: [ADDRESS]. В той час у відповідача були відсутні джерела для отримання прибутків, тому він не міг приймати участь у придбанні вказаного житлового будинку. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причини неявки в судове засідання відповідач не повідомив, тому суд виходить з того, що його неявка відбулась за неповажних причин. Відзив на позов відповідач до суду не подавав. Суд, зі згоди позивача, розглядає справу за відсутністю відповідача в заочному судовому засіданні на підставі наявних у справі доказів. В судовому засіданні, вислухавши пояснення позивача та її представника, допитавши свідка і дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Спірним майном є 1/2 частина житлового будинку надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], та зареєстрований на праві власності на ім'я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 13 квітня 2001 року приватним нотаріусом ХРНО Гонтаренко С.Л. за реєстр. № 587. Зі змісту вказаного договору вбачається, що [PERSON] сплатила за придбаний об'єкт нерухомого майна 5500,00 грн. Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб № 00019810198 від 22 березня 2018 року, у Ленінському відділі державної РАЦС Харківського міського управління юстиції 15 лютого 2000 року був укладений шлюб між [PERSON] і [PERSON]. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу було змінено на «[PERSON]». Розірвання шлюбу між сторонами відбулась 15 квітня 2003 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу [NUMBER], виданим 15 квітня 2003 року відділом РАГС Люботинського міського управління юстиції Харківської області. Відповідно до ст. ст. 22, 25, 27-1 КЗпШС України, які діяли під час виникненні правовідносин, спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КЗпШС України) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності. Як вбачається з представленої позивачем копії договору купівлі-продажу від 06 березня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Бесєда О.Д., [PERSON] продала іншій особі, покупцю, квартиру [ADDRESS], за суму 12100,00 грн. В договорі зазначено, що квартира належить подавцю [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 20 червня 1994 року. Згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, які охоплюють період з 01 січня 1998 року по 31 березня 2001 року, позивач [PERSON] не отримувала доходів, а відповідач [PERSON] отримав сукупний дохід, за вирахуванням податків, в сумі 900,90 грн. За ініціативою позивача в судовому засіданні було допитано свідка [PERSON], яка пояснила, що являється матір'ю [PERSON] Свідок пояснила суду, що [PERSON] володіла квартирою [ADDRESS], яку вона отримала від неї в порядку обміну квартири, яка належала їй, [PERSON], на дві інші квартири. Станом на 1998 рік донька отримувала допомогу по інвалідності і не могла працювати. Після реєстрації шлюбу з [PERSON], донька проживала разом з чоловіком в квартирі його матері. Про те, що донька продала власну квартиру і на отримані гроші купила будинок в м. Люботин, вона, [PERSON], дізналася лише через місяць потому, коли доньки привезла її до себе в гості. Вона була обурена таким вчинком доньки. Оцінюючи показання свідка, суд приходить до переконання, що вони не містять в собі інформацію про обставини набуття подружжям майна в період шлюбу, тому не приймає їх та відхиляє як неналежний доказ. Однак, всі інші, досліджені судом докази свідчать про те, що спірне майно було набуте подружжям хоча й в період шлюбу, але виключно за рахунок майна, яке належало позивачу [PERSON] до шлюбу на праві особистої приватної власності. Оскільки належні і допустимі докази вказують на відсутність у відповідача доходів чи власних накопичень, які він мав змогу вкласти у придбання спірного майна, суд визначає відсутність частки відповідача [PERSON] у житловому будинку. Тому суд задовольняє позов повністю і визнає за позивачем право особистої власності на спірну частину житлового будинку.

Outcome: approved