Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, 3-тя особа: Державне підприємство «Макіїввугілля», про поновлення на роботі, посилаючись на наступні обставини. Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №197-к/к від 04.12.2006 року він був призначений генеральним директором державного підприємства «Макіїввугілля» на умовах укладеного контракту. На початку 2011 року були спроби рейдерського захоплення підприємства, проводились чисельні перевірки контрольно-ревізійних та податкових служб різних рівнів, відносно нього були порушені кримінальні справи з метою усунення його з посади генерального директора підприємства. В результаті всіх умисних дій зацікавлених осіб, 26.10.2011 р. наказом Міненерговугілля №114-к-к, на підставі постанови начальника слідчого відділу прокуратури Донецької області від 25.10.2011 р. його було усунено від посади генерального директора ДП «Макіїввугілля». У зв'язку із підірваним здоров'ям з 27.09.2011 р. по 26.01.2012 р. він був змушений проходити лікування у Відділенні Медичного центру «Сураски» в м. Тель-авіва Ізраіля з приводу гострої серцевої недостатності. 16.02.2012 р. наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №20к/к його було звільнено. Підставою для звільнення в трудовій книжці зазначено п.8 ст.37 КЗпП України, а саме підстави передбачені контрактом, тобто звільнення за власним бажанням. Однак заяви про припинення контракту за власним бажанням ним не було написано та про своє звільнення він дізнався значно пізніше Також з наказом про своє звільнення він ознайомлений не був. Постановою слідчого з особливо важливих справ слідчого відділу прокуратури Донецької області від 30.01.2012 р. та постановою Ворошиловського районного суду м.Донецька від 02.03.2012 р. кримінальні справи відносно нього були закриті на підставі п.2 ст.6 КПК України за відсутністю складу злочину. Звернуться до суду за захистом свого порушеного права раніше він не мав змоги, оскільки існувала реальна загроза його життю та здоров'ю. В цей період часу у владі знаходились саме ті особи, які були ініціаторами його звільнення та порушення відносно нього кримінальних справ. Виходячи з викладеного, просив суд поновити строк для оскарження наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №20к/к від 16.02.2012 р.; поновити його на роботі в ДП «Макіїввугілля» на посаді генерального директора. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, надала пояснення аналогічні, викладеним в позовній заяві, наполягала на задоволенні позову. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог. Зазначила, що позивач [PERSON] після звільнення з посади працював на посаді тимчасово виконуючого обов'язки начальника Головного управління інвестиційно-інноваційної політики, підприємництва та зовнішніх зносин Черкаської обласної державної адміністрації, а потім займав посаду голови Київського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України. Жодних доказів того, що строк звернення до суду пропущений з поважних причин, позивачем не надано. Просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник 3-ої особи в судовому засіданні наполягала на тому, що у позивача не було жодних перешкод для звернення до суду у встановлений законом термін, однак [PERSON] своїм правом не скористався. Просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Суд вислухавши представників сторін, представника 3-ої особи, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №197-к/к від 04.12.2006 року [PERSON] було призначено генеральним директором державного підприємства «Макіїввугілля» на умовах укладеного контракту. 16.02.2012 р. наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №20к/к [PERSON] було звільнено з посади генерального директора ДП «Макіїввугілля» відповідно до поданої ним заяви, контракт було розірвано на підставі підпункту г) пункту 25 цього контракту. Частиною 1 ст. 233 КЗпП України встановлений строк звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору, який у справах про звільнення становить один місяць з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу суд може поновити ці строки. Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п.4. постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску строків, передбачених ст. 233 КЗпП України, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Як зазначає позивач, звернутися до суду за захистом свого порушеного права раніше він не мав змоги, оскільки існувала реальна загроза його життю та здоров'ю. В цей період часу у владі знаходились саме ті особи, які були ініціаторами його звільнення та порушення відносно нього кримінальних справ. Однак, як вбачається із роздруківок з офіційного сайту Черкаської обласної державної адміністрації, розпорядженням голови Черкаської обласної державної адміністрації від 15.03.2012 року № 40/01-02-2 [PERSON] було призначено тимчасово виконуючим обов'язки начальника Головного управління інвестиційно-інноваційної політики, підприємництва та зовнішніх зносин Черкаської обласної державної адміністрації, при чому підставою призначення була особиста заява [PERSON], і на вказаній посаді він перебував до 15.05.2012 року. 28.08.2012 року [PERSON] було призначено, як такого, що пройшов конкурсний відбір, на посаду заступника голови Донецького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, із якої його було звільнено 03.09.2012 року за переведенням для подальшої роботи в Київському обласному територіальному відділенні Антимонопольного комітету України. З 04.09.2012 року [PERSON] працював на посадах заступника голови, голови Київського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України. З 22.04.2013 року по теперішній час позивач працює на посаді голови Київського міського територіального відділення Антимонопольного комітету України. Відповідно до ч.1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач, вказуючи на загрозу своєму життю, не надав суду жодного доказу існування дійсних перешкод для звернення до суду за захистом свого права, як і доказів того, що заява про звільнення з посади генерального директора ДП «Макіїввугілля» ним не подавалася. Участь [PERSON] у конкурсному відборі для прийняття на державну службу свідчить про те, що позивач не вважав, що його права при звільненні були порушені. [PERSON] в позові не приводить жодного обґрунтування того, що при його звільненні були порушені норми чинного законодавства, а тому суд позбавлений можливості перевірити законність звільнення його на підставі підпункту г пункту 25 контракту, в зв'язку з чим суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню через пропуск місячного строку звернення до суду без поважних причин. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed