Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи тим, що відповідачка [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,2296 га, що знаходиться по вулиці Л.Українки, 2 в селі Шкарівка Білоцерківського району Київської області та земельної ділянки площею 0,2313 га, що знаходиться по вулиці Таращанська, 201 в селі Шкарівка Білоцерківського району Київської області. 01.04.2012 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір суперфіція, відповідно до якого останній отримав право будувати на вказаних земельних ділянках житлові приміщення. Позивач самочинно, без відповідної проектно-кошторисної документації та дозволу відповідних органів здійснив самочинне будівництво побудував житловий та гостьовий будинок. Оскільки Інспекцією архітектурно-будівельного контролю у Київській області було відмовлено надати будівельний паспорт позивач позбавлений можливості вести даний обєкт в експлуатацію, а тому останній просив суд визнати за ним право власності на житлові будівлі житловий будинок літ. А житловою площею 751, 20 кв. м та гостьовий будинок літ. Б житловою площею 95,30 кв. м. за адресою: вул. Л.Українки, 2 в селі Шкарівка Білоцерківського району Київської області. Позивач та його представник в судове засідання не з'явились, про місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином, представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання свого представника не направив, про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності його представника. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не зявилась, про місце та час розгляду справи була повідомлена належним чином, подала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала в повному обсязі. Третя особа - Відділ містобудування, архітектури та розвитку інфраструктури Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області у судове засідання свого представника не направив, про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі, свого ставлення до позову не висловив. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню, виходячи із наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 0,2296 га, яка розташована за адресою: Київська область, Білоцерківський район, село Шкарівка, вул. Л.Українки 2, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №161940. Крім того, [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 0,2313 га, яка розташована за адресою: Київська область, Білоцерківський район, село Шкарівка, вул. Таращанська, 201, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД №958612. Цільове призначення обох земельних ділянок будівництво та обслуговування жилого будинку. Рішенням виконавчого комітету Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області № 62 від 13.09.2016 року присвоєно одну загальну адресу двом вищевказаним земельним ділянкам: с. Шкарівка, вул.. Л. Українки, 2, Білоцерківський район, Київська область. 01.04.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про встановлення права користування земельною ділянкою (суперфіція), відповідно до п.1.1 якого Суперфіціар надає, а Суперфіціарій приймає в строкове платне користування земельну ділянку, площею 0,2296 га, яка знаходиться на території вул. Л.Українки, с. Шкарівка, Білоцерківського району Київської області, кадастровий номер 3220489500:02:021:0225 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯГ №161940 від 10 квітня 2006 р. та земельну ділянку площею 0,2313 га, що знаходиться за адресою с. Шкарівка, Білоцерківського району, вул. Таращанська, 201, що належить на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №958612 від 03 червня 2010 року, кадастровий номер 3220489500:02:021:0224 цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку. Згідно п. 1.2 договору метою надання в користування земельної ділянки є здійснення суперціарієм будівництва та подальшої експлуатації обєктів нерухомості, інших господарських споруд, необхідних для їх обслуговування, згідно затвердженого проекту будівництва. З дотриманням цільового призначення наданої в користування земельної ділянки. Відповідно до ч. 1 ст. 413 ЦК України власник земельної ділянки має право надати її в користування іншій особі для будівництва промислових, побутових, соціально-культурних, житлових та інших споруд і будівель (суперфіцій). Таке право виникає на підставі договору або заповіту. Відповідно до ч. 2 ст. 415 ЦК України землекористувач має право власності на будівлі (споруди), споруджені на земельній ділянці, переданій йому для забудови. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про основи містобудування», Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво обєкту нерухомості вимагає розробки і затвердження у встановленому порядку компетентними органами проекту його будівництва та отримання дозволів і узгоджень у відповідних органів та служб на здійснення будівельних робіт. Відповідно до ч.5 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» Проектування та будівництво обєктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів; 6) реєстрація права власності на обєкт містобудування. У відповідності до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Постанови КМУ «Про затвердження порядку обєктів будівництва до IV і V категорій складності» від 27 квітня 2011 року № 557, обєкт самочинного будівництва позивача відносить до І-ІІІ категорії складності. Згідно ст. 27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забудова присадибних, дачних і садових земельних ділянок може здійснюватися на підставі будівельного паспорта забудови земельної ділянки (далі - будівельний паспорт). Будівельний паспорт визначає комплекс містобудівних та архітектурних вимог до розміщення і будівництва індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку не вище двох поверхів (без урахування мансардного поверху) з площею до 300 квадратних метрів, господарських будівель і споруд, гаражів, елементів благоустрою та озеленення земельної ділянки. Надання будівельного паспорта здійснюється уповноваженим органом містобудування та архітектури на безоплатній основі протягом десяти робочих днів з дня надходження відповідної заяви та пакета документів, перелік яких визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник має право виконувати будівельні роботи після подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо обєктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, які не потребують реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком обєктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України. Згідно ч. 1 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, що належать до I-III категорій складності, та обєктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність обєкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] зверталась із декларацією про початок виконання будівельних робіт, однак листом Інспекції архітектурно-будівельного контролю у Київській області №7/10-20/2401/02 від 24.01.2013 року їй було відмовлено. Тобто, у відповідності до вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» позивач позбавлений можливості вести даний обєкт в експлуатацію через відмову у надання будівельного паспорту. На замовлення позивача було проведено обстеження технічного стану житлового на підставі чого було складено паспорт технічного стану будівлі, у відповідності до якого обстеження несучі будівельні конструкції, фундамент, стіни, перегородки, перекриття, знаходяться в нормальному та задовільному стані і придатні до подальшої експлуатації за функціональним призначенням. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 1, 2 ст 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Пунктом 2 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» визначено, що відповідно до статті 376 ЦК суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема: про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно власником земельної ділянки; про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснила самочинне будівництво; З матеріалів справи також вбачається, що позивач звертався до відділу містобудування. Архітектури та розвитку інфраструктури Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області із листом про введення в експлуатацію обєкта будівництва житлового будинку житловою площею 751.20 кв.м та гостьового будинку житловою площею 95.30 кв. м по вулиці Лесі Українки. 2 в с. Шкарівка Білоцерківського району Київської області, побудованого без дозволу на виконання будівельних робіт, однак у відповідь отримав відмову №04-08/37-1 від 03.05.2017 року. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму ВССУ № 6 від 30.03.2012 року Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст.ст.317,319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права и обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Враховуючи встановлені по справі обставини та наведені вимоги закону суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. В матеріалах справи достатньо доказів, які дають підстави задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Судом враховується, що при цьому права та інтереси третіх осіб не порушуються. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved