Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ДП «Красноармійськвугілля» про зміну формулювання причини звільнення, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 20.07.2011 року по 13.10.2016 року він працював у відповідача на відокремленому підрозділі «Шахта «Стаханова». За час його роботи строки виплати заробітної плати грубо порушувалися, посадові оклади підвищувались несвоєчасно. У звязку із зазначеним порушенням законодавства про працю та умов трудового договору відповідачем 11.10.2016 року він склав заяву про звільнення за власним бажанням у відповідності до ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Наказом № 02/1397к від 13.10.2016 року його було звільнено з роботи за ст. 38 КЗпП України з 13.10.2016 року та видано трудову книжку. Видання наказу саме за ст. 38, а не за ч. 3 ст. 38 КЗпП України з внесенням відповідного запису до трудової книжки він вважає вчиненим із порушенням діючого законодавства, оскільки підставою свого звільнення він зазначав у заяві саме порушення законодавства про працю та умов трудового договору відповідачем. Внаслідок звільнення за ст. 38 КЗпП України він не отримав вихідну допомогу, визначену ст. 44 КЗпП України. 16.10.2016 року він звернувся до відповідача з вимогою про надання довідки про розмір його середньоденної і середньомісячної заробітної плати за попередні два місяця перед звільненням, але його вимога залишилася без задоволення. Тому, вирахувавши свій середній заробіток за табуляграмами, вважає, що відповідач був повинен сплатити йому вихідну допомогу в розмірі 18336,54 гривень. Крім того, на думку позивача, відповідачем порушені вимоги ст.ст. 47, 116, 117 КЗпП України, оскільки вихідна допомога йому не була сплачена своєчасно. Тому за затримку виплати належних йому сум при звільненні відповідач має сплатити на його користь середній заробіток за період з 14.10.2016 року по 07.11.2016 року в сумі 4947,85 гривень. Просив суд визнати недійсним наказ про його звільнення та зобовязати відповідача видати наказ про зміну формулювання причини звільнення, вказавши «звільнити з 13.10.2016 року за власним бажанням у звязку з порушенням законодавства про працю відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України», стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу в сумі 18336,54 гривень та середній заробіток за затримку належних працівникові сум при звільненні в розмірі 8190,76 гривень. В подальшому позивач змінив свої вимоги на підставі наданих відповідачем довідок про розмір середньоденного і середньомісячного заробітку, просив суд стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу в сумі 21370,14 гривень, середній заробіток за затримку належних працівникові при звільненні сум в розмірі 17484,66 гривень, вимогу про визнання недійсним наказу про його звільнення та зобовязання відповідача видати наказ про зміну формулювання причини звільнення, вказавши «звільнити з 13.10.2016 року за власним бажанням у звязку з порушенням законодавства про працю відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України», залишив незмінною. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, надав судові заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив про повне підтримання своїх вимог. Представник позивача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні підтримав уточнені позовні вимоги, обґрунтовуючи їх обставинами, викладеними в позовній заяві. Також пояснив, що вимога позивача про виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні виходить з несплати [PERSON] саме вихідної допомоги, питання щодо заборгованості із заробітної плати позивачем не ставиться. Просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повною мірою. Пояснив, що ДП «Красноармійськвугілля» є дотаційним підприємством, фінансується з державного бюджету. Дійсно, заробітна плата виплачується на підприємстві несвоєчасно, посадові оклади також підвищуються несвоєчасно, але це не є виною відповідача, оскільки останній діє за наказами та розпорядженнями Міністерства енергетики та вугільної промисловості України. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази у справі окремо і в сукупності, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював на посаді заступника начальника дільниці ДП «Красноармійськвугілля» ВП «Шахта «Стаханова», наказом №02/1397к від 13.10.2016 року був звільнений за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (а.с. 9). Звільнення відбулось на підставі заяви позивача від 11.10.2016 року, в якій він просив звільнити його за власним бажанням згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України у звязку з порушенням законодавства про працю та умов трудового договору, а саме несвоєчасної виплати заробітної плати та несвоєчасного підвищення посадових окладів (а.с. 10). Тобто, суд вбачає, що звільнення відбулось не з тих підстав, які були зазначені позивачем, а з формулюванням «звільнення за власним бажанням», яке фактично передбачене ч. 1 ст. 38 КЗпП України. За змістом ст. 38 КЗпП України, працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Навіть якщо вказані працівником причини звільнення порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. На підтвердження позиції [PERSON] щодо порушення трудового законодавства відповідачем вказує довідка розшифрування видів оплат та утримань у заробітній платі позивача № 1007 від 11.11.2016 року, згідно з якою станом на 11.11.2016 року наявна заборгованість перед позивачем за жовтень 2016 року (а.с. 18). Як пояснено в судовому засіданні представником відповідача, несвоєчасність у виплаті заробітної плати і підвищенні посадових окладів на підприємстві дійсно наявна, але це відбувається не з вини відповідача, а внаслідок дотаційності підприємства та відсутності відповідних своєчасних вказівок Міністерства енергетики і вугільної промисловості України. Суд зазначає, що для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має лише факт порушення законодавства про працю, яке спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення або істотність порушення трудових прав працівника. Крім того, власник або уповноважений ним орган не вправі самостійно змінювати визначену працівником причину звільнення з роботи. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові судової палати у цивільних справах від 31.10.2012 року у справі №6-120цс12. Таким чином, зазначення підстав звільнення позивача відповідачем на власний розсуд є таким, що суперечить Закону, тому має бути змінено. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у пункті 18 постанови № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», якщо обставинам, які стали підставою для звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. Враховуючи, що відповідачем у наказі про звільнення позивача дана неправильна юридична кваліфікація підстави звільнення позивача, суд вважає за можливе змінити формулювання причини звільнення та привести її у відповідність з чинним законодавством про працю. Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України, в разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. З огляду на наведене, вимога позивача про зміну формулювання причини його звільнення підлягає задоволенню, належить змінити формулювання причини звільнення 13.10.2016 року [PERSON] з посади заступника начальника дільниці з «уволен по ст. 38 КЗоТ Украины по собственному желанию» на «звільнений за власним бажанням у звязку з порушенням законодавства про працю відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України». В той самий час, суд вважає такою, що не підлягає задоволенню, вимогу позивача про визнання недійсним наказу про звільнення № 02/1397к від 13.10.2016 року та зобовязання відповідача видати наказ про зміну формулювання звільнення, оскільки така вимога не ґрунтується на Законі, а такий спосіб захисту порушеного права законодавством про працю не передбачений. Зміна формулювання причини звільнення сама по собі повною мірою відновлює порушене право [PERSON] та не потребує вчинення будь-яких додаткових дій. Дійшовши висновку про необхідність зміни формулювання причини звільнення [PERSON], суд враховує, що згідно зі ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. За довідкою № 992 від 07.11.2016 року ВП «Шахта «Стаханова» ДП «Красноармійськвугілля», розмір середньомісячного заробітку [PERSON] складає 7123,38 гривень (а.с. 19). Таким чином, позивачеві відповідачем має бути виплачена вихідна допомога в розмірі тримісячного середнього заробітку 7123,38 гривень х 3 = 21370,14 гривень, що відповідає заявленій ним позовній вимозі. Розглядаючи вимогу позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 17484,66 гривень, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи, що згідно з підставами звільнення, які були дійсними 13.10.2016 року на момент звільнення відповідача, виплата вихідної допомоги передбачена Законом не була, та право на її отримання у [PERSON] та обовязок її сплатити у відповідача виникнуть лише внаслідок зміни формулювання причини звільнення після набрання судовим рішенням законної сили, підстав наразі вважати цю виплату належною позивачеві з 13.10.2016 року немає, тому відсутнє і прострочення цієї виплати, яке б давало підстави для предявлення вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки. Отже, у задоволенні цієї вимоги позивачеві належить відмовити з огляду на її необґрунтованість. Питання щодо наявності заборгованості саме по заробітній платі та стягнення середнього заробітку за час затримки її виплати позивачем в позовній заяві не ставилося і не є предметом судового розгляду у цій справі. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати пропорційно до задоволених судом позовних вимог. На підставі викладеного, ст.ст. 38, 44, 115-117, 235 КЗпП України,

Outcome: partial