Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя шляхом визнання за нею права власності на квартиру [ADDRESS], а за відповідачем - на автомобіль марки Mercedes-benz, модель 420 SE, 1992 року випуску, р.н. [NUMBER] та автомобіль марки Daewoo Matiz,\~р.н.\~[NUMBER], 2003 року випуску, номер кузова [NUMBER]. В обґрунтування вказаних вимог зазначає, що дане майно було спільно нажито нею та [PERSON] у шлюбі, котрий на даний момент розірвано. Згоди на розподіл майна їм досягти не вдалось, що і стало підставою для звернення до суду. Такий розподіл спільного майна подружжя слід роботи із урахуванням того, що при купівлі зазначеної вище квартири були залучені її особисті кошти, котрі вона виручила від продажу іншого помешкання, яке в свою чергу, було успадковане після смерті батька. Саме тому левова частка у власності вказаного спільного майна подружжя є її особистою власністю. 14 лютого 2018 року судом ухвалено заочне рішення у даній справі і вказаний позов задоволено. Ухвалою суду від 29 травня 2018 року це заочне рішення скасовано, а справу призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Представник відповідач - адвокат [PERSON], подала відзив, а також додаткові обґрунтування до нього у яких зазначає, що вважає позовні вимоги [PERSON] частково безпідставними, просить виділити у власність позивачу та відповідачу по ? частині квартири [ADDRESS], а також стягнути з [PERSON] компенсацію за ? автомобіля Daewoo Matiz, р.н. [NUMBER], яка становить 36'358 грн. Таку свою позицію обґрунтовує тим, що при визначенні вартості квартири слід взяти до уваги факт суттєвого покращення вказаної нерухомості за кошти відповідача. У ній було проведено ремонт та придбано меблі. На такі потреби відповідачем було отримано позику в сумі 15'000 Євро. Внаслідок вказаних покращень її вартість значно зросла і тепер вона становить 1'412'450 грн. Відповідач заперечує проти визнання за ним права власності на автомобіль Daewoo Matiz, р.н. [NUMBER], посилаючись на те, що це майно відчужене у шлюбі без згоди відповідача, а тому з останньої слід стягнути половину вартості вказаного транспортного засобу. Щодо автомобіля Mercedes-benz, модель 420 SE, 1992 року випуску, р.н. [NUMBER], то таке майно ними у шлюбі не набувалось і йому не належить. У відповіді на відзив представник позивача - адвокат [PERSON] зазначає, що частка відповідача у спірній квартирі складає 11,6 %, або 39'901,86 грн. Автомобіль Mercedes-benz, р.н. [NUMBER], зареєстрований не в Тернопільській області, а тому отримання інформації, щодо його власника ускладнено. Щодо Daewoo Matiz, р.н. [NUMBER], то він справді був зареєстрований за [PERSON] Представник позивача вважає, що перереєстрацію цього транспортного засобу за [PERSON] було здійснено неправомірно. Також [PERSON] зазначає, що квартира є неподільною річчю, а тому повинна буди присуджена одному із подружжя. Позивач у судове засідання не з'явилась, забезпечивши явку свого представника, адвоката [PERSON], котрий підтримав вимоги, викладені у позовній заяві та просив їх задовольнити. Відповідач також у судове засідання не з'явився, забезпечивши явку свого представника - адвоката [PERSON], котра проти задоволення позову заперечила часткового з мотивів, викладених у відзиві з урахуванням додаткових обґрунтувань до нього. Просила виділити у власність позивачу та відповідачу по ? частині квартири [ADDRESS], а також стягнути з [PERSON] компенсацію за ? автомобіля Daewoo Matiz, р.н. [NUMBER], яка становить 36'358 грн. Суд, заслухавши пояснення, всесторонньо, повно та об'єктивно дослідивши письмові докази у справі, прийшов до переконання, що позов слід задовольнити частково з огляду на таке. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (частина 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України) Сторони перебували у шлюбі з 13 вересня 2003 року (дня укладення шлюбу) до 24 липня 2017 року - дня набрання чинності рішенням суду про його розірвання, ухваленого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 13 липня 2017 року. (частина 2 статті 114 Сімейного кодексу України) У шлюбі в сторін спору народились спільні діти - дочки [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Вказані обставини, встановлені таким, що набрало законної сили рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 липня 2017 року, ухваленим у цивільній справі № 607/1675/17 (головуючий суддя Сливка Л.М.) за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, а тому, в силу частини 4 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, не доказуються у даній справі. За час перебування у шлюбі сторони набули: -квартиру № [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва на нерухоме майно серії [NUMBER] від 09 вересня 2010 року; -автомобіль марки Daewoo Matiz, 2003 року випуску, об'ємом двигуна 800 см3, р.н. [NUMBER], жовтого кольору, номер кузова [NUMBER] (далі - «Daewoo Matiz»). Факт набуття у шлюбі автомобіля Daewoo Matiz, 2003 року випуску сторонами визнається. У суду не викає обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, а тому вони доказуванню не підлягають в силу частини 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України. Щодо набуття сторонами автомобіля марки Mercedes-benz 420 SE, 1992 року випуску, об'ємом двигуна 4'196 см3, р.н. [NUMBER], то вказана обставина судом до уваги не береться, оскільки заперечується відповідачем та на її підтвердження позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів. Суд звертає увагу на те, що позовні вимоги [PERSON] стосувались виключно автомобіля марки Mercedes-benz 420 SE, 1992 року випуску, об'ємом двигуна 4'196 см3, з реєстраційним номером [NUMBER]. Саме в межах цих позовних вимог суд і розглядає справу, відповідно до частина 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України. Mercedes-benz 420 SE, 1992 року випуску, об'ємом двигуна 4'196 см3, р.н. [NUMBER], про якого представник позивача зазначає у відповіді на відзив, не є предметом спору. Щодо нього позивач не заявляє жодних позовних вимог. На те, що він був набутий сторонами у шлюбі не посилається. Стверджує лише, що він зареєстрований за [PERSON] Відповідно до частин 1, 2 статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 68 Сімейного кодексу України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно з частиною 1 ст. 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. (частина 1 ст. 70 Сімейного кодексу України) Таке ж положення міститься у частині 2 ст. 372 Цивільного кодексу України. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Як встановлено у судовому засіданні, сторонам не вдалось досягти домовленості щодо розподілу набутого у шлюбі та переліченого вище майна. Щодо цього питання виник спір. При його вирішенні суд бере до уваги наступне: 22 вересня 2018 року ТОВ «Сервіс-Надзбруччя» та [PERSON] уклали договір комісії № 1905. Згідно цього правочину ТОВ «Сервіс-Надзбруччя» зобов'язалось за дорученням [PERSON] від свого імені вчинити один, або кілька правочинів щодо продажу автомобіля «Daewoo Matiz». 22 вересня 2018 року ТОВ «Сервіс-Надзбруччя» та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу. Згідно якого перший продав, а другий купив автомобіль «Daewoo Matiz» за 20'200 грн. Як убачається з копії заяви № 205403553 від 22 вересня 2018 року, на підставі вказаного договору купівлі-продажу компетентними органами МВС України була проведена перереєстрації вказаного автомобіля за [PERSON] Посилання представника позивача на те, що вказані правочини були вчинені без волі [PERSON] та містять ознаки підробки документів, суд до уваги не бере, оскільки, всупереч вимогам частини 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, вони не доведені шляхом надання відповідних доказів. Водночас слід зазначити, що вимоги представника [PERSON] щодо стягнення з позивача ? вартості автомобіля «Daewoo Matiz», суд до уваги не бере, оскільки вони заявлені з порушенням порядку, встановленого процесуальним законом, тобто шляхом пред'явлення відповідного позов до того з членів подружжя, котрий відчужив спільне майно. Щодо Квартири 1 суд вважає за необхідне зазначити таке: рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 червня 2009 року, ухваленим у справі № 2-3839/09 (головуючий суддя Грицак Р.М.) за позивачем визнано право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті її батька - [PERSON]. Ця квартира є особистою приватною власністю позивача, відповідно до пункту 2 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, яким визначено, що майно, набуте чоловіком, дружиною за час шлюбу, але &?н;…&g0; в порядку спадкування є його особистою приватною власністю. 16 червня 2009 року позивач уклала договір завдатку з [PERSON], у якому сторони погодили, що останній передає [PERSON] 7'650 грн. у якості завдатку в рахунок продажу Квартири 2. Даний об'єкт нерухомості продається за 263'925 грн. 04 квітня 2008 року позивач уклала з приватним підприємством «МЖК» договір про інвестування в будівництво (реконструкцію). Предметом цього договору сторони визначили участь [PERSON] у фінансуванні (реконструкції) житла - Квартири 1, вартістю 343'728,72 грн. Як зазначає позивач та чого не спростовано здобутими судом доказами, кошти від реалізації Квартири 2 (особистої приватної власності позивача) були використані на придбання Квартири 1. Відповідно до частини 7 ст. 57 Сімейного кодексу України якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Отже особиста частка позивача у власності Квартири 1, на момент коли вона була придбана, дорівнювала сумі коштів, котрі вона виручила за реалізацію Квартири 2 і складає близько 76,8% (263'925 ? 100 / 343'728,72 = 76,78%). Таким чином спільною сумісною власністю подружжя у Квартирі 1, на момент її придбання була лише її частка, тобто 79'803,72 грн. (343'728,72 - 263'925 = 79'803,72) або приблизно 23,2%. Однак в подальшому Квартира 1 зазнала значних покращень. У ній було проведено ремонті та оздоблювальні роботи, придбано меблі і предмети побутового вжитку. Внаслідок цього її вартість значно зросла. Як вбачається з звіту про оцінку Квартири 1, станом на 19 червня 2018 року, її вартість становить1'412'454 грн. Відповідач посилається на те, що для покращення Квартири 1 ним було залучено кошти. На підтвердження таких своїх доводів [PERSON] надав копію розписки від 03 березня 2011 року, згідно з якою він отримав від [PERSON] позику в сумі 15'000 Євро та зобов'язався їх повернути на першу вимогу, але не пізніше 03 березня 2020 року. Таку розписку суд бере до уваги, оскільки на спростування викладених у ній даних позивачем не надано жодного доказу. Таким чином суд вважає, що частка позивача та відповідача у власності Квартири 1 на момент її поділу є рівною, а тому за кожним із них слід визнати право власності на рівну частину цього майна. Квартира 1 є неподільною річчю, а тому провести її поділ в натурі (реальний поділ) неможливо. Вирішуючи питання про поділ неподільної речі, суд бере до уваги положення частин 4 , 5 ст. 71 Сімейного кодексу України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Жоден із співвласників Квартири 1, не надає згоди на отримання грошової компенсації за свою частку у цьому майні, а тому виділення її у власність одному із них є неможливим. У такому випадку суд вважає за необхідне визначити ідеальні частки в цьому майні без його реального поділу і залишити Квартиру 1 у спільній частковій власності сторін. Також з відповідача в користь позивача слід стягнути половину судових витрати понесених останньою, в порядку, визначеному частиною 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України.

Outcome: partial