Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Будівельно-монтажне підприємство №1» (далі - ПРАТ «БМП №1») про стягнення заборгованості із заробітної плати. У позовній заяві вказав, що до 21.12.2015 працював у ПРАТ «БМП №1» на посаді інженера з охорони праці. З 2013 року у звязку із важким матеріальним становищем на підприємстві перед працівниками виникла заборгованість із заробітної плати. За період роботи позивача підприємство заборгувало йому 51594,30 грн, а саме: 27929,39 грн заборгованості із заробітної плати, 23004,00 грн компенсації за несвоєчасний розрахунок, тому позивач звернувся до суду про стягнення вказаної заборгованості, а також просив стягнути 600,91 грн річних. 13.03.2017 позивач подав до суду заяву про зменшення позовних вимог та просив стягнути заборгованість у розмірі 50933,39 грн (27929,39 грн заборгованості із заробітної плати, 23004,00 грн компенсації за несвоєчасний розрахунок) (а.с. 16). Позивач у судове засідання не зявився, подав до суду заяву про те, що позов підтримує та просить розглянути справу за його відсутності (а.с. 10). Представник відповідача у судове засідання не зявився, подав до суду заяву про те, що позов визнає у повному обсязі, просить суд справу розглянути за його відсутності (а.с. 11). Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін, ураховуючи, що вони скористалися своїми процесуальними правами. Відповідно до ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не зявилися у судове засідання. Дослідивши матеріали справи, ураховуючи заяви позивача, представника відповідача, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Заборгованість із заробітної плати перед позивачем у ПРАТ «БМП №1» за період роботи з квітня 2013 року по грудень 2015 року становить 27929,39 грн, що підтверджується даними довідки ПРАТ «БМП №1» №52 від 01.12.2016 (а.с. 4). Середньоденна заробітна плата позивача у ПРАТ «БМП №1» на момент звільнення складала 56,80 грн, середньомісячна заробітна плата 1761,00 грн, що підтверджується даними довідки ПРАТ «БМП №1» (а.с. 15). Суд дійшов висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами, є трудовими та регулюються наступними нормами. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічне положення міститься і у ст. 115 КЗпП України. Відповідно ст. ст. 94, 97 КЗпП України, ст. ст. 15, 21 Закону України «Про оплату праці» власник або уповноважений ним орган зобовязаний у першочерговому порядку виплачувати працівникові заробітну плату за виконану ним роботу у разі звільнення. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника, виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться у день звільнення. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України у Рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У судовому засіданні було встановлено, що ПРАТ «БМП №1» не були виплачені належні [PERSON] суми у день звільнення, тому суд дійшов висновку, що його позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до п. 6 вказаної вище постанови Пленуму ВСУ, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести у рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Позивачем надано розрахунок, згідно з яким він просить відшкодувати середній заробіток за час затримки виплат при звільненні у сумі 23004,00 грн (а.с. 15). До розрахунку позивач узяв 405 днів затримки та 56,80 грн розмір середньоденної заробітної плати відповідно до довідки. Суд не погоджується з даним розрахунком, з огляду на таке. З розрахунку неможливо встановити який період застосував позивач. Оскільки станом на день розгляду справи з позивачем розрахунок не проведено, то суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача середнього заробітку по день розгляду справи судом, тому до розрахунку слід узяти 302 робочих дні (з 21.12.2015 по 24.02.2016). Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути 17153,60 грн (302 дні * 56,80 грн) середнього заробітку за час затримки розрахунку. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, відтак, судовий збір слід стягнути з відповідача на користь держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» розмір судового збору за звернення до суду з вимогою майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 640 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved