Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про позбавлення особи права користування житловим приміщенням. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 22.03.2019 провадження у цивільній справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 20.11.2001. У вказаній квартирі зареєстрована та проживає [PERSON] , колишня дружина батька позивача. Позивач на даний час має намір особисто використовувати вказану квартиру для проживання, однак факт проживання та реєстрації у зазначеній квартирі [PERSON] перешкоджає позивачу в повній мірі реалізувати своє право як власника. У зв`язку з викладеним позивач просить суд позбавити [PERSON] права користування квартирою [ADDRESS] , оскільки добровільно відповідачка не звільняє спірну квартиру. 10.05.2019 до суду надійшов відзив від представника відповідача - адвокат Бокача І.П., відповідно до якого зазначено, що [PERSON] з 06 червня 1997 року перебувала у законному шлюбі з батьком позивача по справі [PERSON] , який помер [INFO] і фактично проживала в спірній квартирі з моменту реєстрації шлюбу. [PERSON] протягом більш ніж 20 років фактично та безперервно проживає в спірній квартирі, охайно ставиться до майна та несе витрати по його утриманню. Для відповідачки це єдине житло, а разом з нею, у спірній квартирі без реєстрації, більш п`яти років проживає її онук [PERSON] [INFO] в зв`язку з несприятливими сімейними відносинами та поведінкою матері дитини. Тому представник відповідача - адвокат Бокач І.П. просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Позивач [PERSON] та представник позивача - адвокат Данко Ю.М. в судових засіданнях підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. Відповідачка [PERSON] та представник відповідача - адвокат Бокач І.П. в судових засіданнях заперечували проти позовних вимог, посилаючи на відзив та докази які додані до відзиву. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація представник в судові засідання не з`явилися, 23.04.2019 до суду надійшла заява від представника третьої особи - Жуковської Я. про розгляд справи за відсутності представника та прийняти рішення у відповідності до вимог чинного законодавства України. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши пояснення учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору дарування від 20.11.2001 [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар квартиру [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Плохутою Б.П. і зареєстрований у реєстрі за №7172. В квартирі [ADDRESS] , з 07.12.2006 [PERSON] зареєстрована, як дружина [PERSON] відповідно до свідоцтва про шлюб серії № [NUMBER] від 06.06.1997, що підтверджено паспортом громадянина України. Як установлено судом, [PERSON] , помер [INFO] , однак після його смерті [PERSON] продовжувала проживати в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується договором про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, рахунками та квитанціями за житлово-комунальні послуги, довідкою Житлово-будівельного кооперативу «Академічний-11» від 27.03.2018. Позивач [PERSON] зазначає, що він є інвалідом ІІ групи (пенсійне посвідчення № [NUMBER] ) та потребує і має намір постійно проживати в квартирі [ADDRESS] , однак реєстрація та постійне проживання відповідачки [PERSON] та її онука чинить йому перешкоду в повній мірі користуватися та розпоряджатися своїм майном. Частиною 3 статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом. Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК УРСР. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , зареєстрована на праві власності за [PERSON] . Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним. Судом встановлено, що позивач є власником спірної квартири, але не проживає, оскільки постійно проживає в іншому жилому приміщенні; його батько перебував у шлюбі з відповідачкою у зв`язку із чим остання була вселена до належного позивачу спірного житлового приміщення, який як власник цього майна надав право відповідачці користуватись ним. Відповідачка спільно з власником спірної квартири ніколи не проживала, спільним побутом не була пов`язана, що не заперечували учасники справи в судовому засіданні. Вселилася відповідачка в спірну квартиру як дружина батька власника квартири. Доказів того, що відповідачка вела спільне господарство, проживала однією сім`єю із власником і була членом його сім`ї суду не надано. Тому право користування квартирою позивача у відповідачки виникло не з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України і статті 156 ЖК України, а на підставі сервітуту (статті 395, 397, 403 ЦК України). Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Згідно приписів пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Частиною другою статті 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Встановивши, що відповідачка користувалась спірною квартирою із згоди позивача під час дії сервітуту, на час розгляду справи обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, тому суд робить висновок про те, що право користування [PERSON] чужою квартирою також припинилось і вона має її звільнити. Крім того суд ставиться критично до посилання представника відповідачки про те, що відповідачка разом з онуком залишаться без місця проживання, оскільки судом з`ясовано, що [PERSON] має можливість мешкати разом із матір`ю, яка проживає одна і окремо у власній квартирі або з донькою, яка проживає разом із сім`єю у двокімнатній квартирі, з якими у [PERSON] налагоджені стосунки. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] є обґрунтованими і підлягають задоволенню. На підставі ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь держави підлягають понесені судові витрати в розмір 768,40грн.

Outcome: approved