Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття її з реєстраційного обліку. Ухвалою Деснянського районного суму м. Києва від 09.01.2019 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, визначено відповідачу п'ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Відповідачем у встановлений законом строк до суду не подано заяви із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та не подано відзиву на позовну заяву. Ухвалою Деснянського районного суму м. Києва від 12.03.2019 справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, визначено відповідачу п'ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що 31 травня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 641. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON] [INFO], що підтверджується доданим до заяви свідоцтвом про народження. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.03.2018 у справі №754/11445/17 шлюб було розірвано. 08 серпня 2016 року позивач купив однокімнатну квартиру загальною площею 33,40 кв.м., жилою площею 14,00 кв.м. що розташована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 08 серпня 2016 року. Відповідачка разом з донькою як члени сім'ї позивача були зареєстровані в квартирі [ADDRESS]. Реєстрація [PERSON] відбулася 17.08.2016 року, а дитини [PERSON] після народження [INFO]. В грудні 2016 року відповідачка разом з донькою вирішила повернутися на батьківщину в Миколаївську область, при цьому з реєстраційного обліку у квартирі не знялася. З того часу відповідачка у квартирі не проживає, квартирою не цікавиться, квартплату та комунальні послуги не сплачує, залишила квартиру добровільно. На цей час в квартирі зареєстрований позивач, відповідачка та донька [PERSON]. У свою чергу реєстрація відповідачки в квартирі створює позивачу перешкоди, так як нарахування комунальних послуг здійснюється у відповідності до зареєстрованих осіб у квартирі. У зв'язку з викладеним вище позивач просить суд визнати [PERSON] та малолітню [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщень, а саме квартирою [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судове засідання не з»явився, повідомлявся належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення судової повістки. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи своєчасно сповіщена у встановленому законом порядку, а саме судовою повісткою, направленою рекомендованим листом за адресою реєстрації місця проживання та повідомлялась через офіційний веб-портал «Судова влада України». Третя особа Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація представник в судове засідання не з'явився, 23.01.2019 до суду надійшла заява від представника третьої особи про розгляд справи за відсутності представника. Третя особа Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації представник в судове засідання не з'явився, 10.04.2019 до суду надійшла заява від представника третьої особи про розгляд справи за відсутності представника. Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. У зв'язку з чим, суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідача, виходячи з вимог ст.128 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та постановити заочне рішення, що відповідає ст.280 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 31 травня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №641. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON] [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], видане Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 2031. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.03.2018 шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 31 травня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м.Києві розірвано. Відповідно до договору купівлі - продажу від 08 серпня 2016 року [PERSON] продав, а [PERSON] купили квартиру [ADDRESS], договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., за реєстраційним номером 994278580000. Судом встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [INFO]. Відповідно до акту від 21 грудня 2018 року, який складений комісією у складі майстрів ЖЕД -305 та засвідчені мешканцями будинку [ADDRESS] відповідно до якого вбачається, що [PERSON] та [PERSON] [INFO] не проживають за вище вказаною адресою з грудня 2016 року. Так дійсно, згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов'язані з позбавленням його володінням майном. Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Разом з цим, згідно із ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим жилим приміщенням може виникати та існувати лише у осіб, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство або при їх вселенні була інша угода про порядок користування цим приміщенням. У разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік він втрачає право на користування цим будинком. Такі ж вимоги стосуються і колишніх членів сім'ї власника житла. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідач порушує право власності позивача, позбавляє можливості розпорядитись своїм майном на власний розсуд, тобто позивач обмежений у здійсненні свого права власності. Факт реєстрації в квартирі відповідача завдає додаткових матеріальних витрат на оплату комунальних послуг, що завдає позивачу матеріальної шкоди. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщень, а саме квартирою [ADDRESS] є обґрунтованими і підлягають задоволенню. На підставі ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати в розмір 704,80грн.

Outcome: approved