Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору доручення, укладеного між позивачем та відповідачем, оформленого шляхом видачі довіреності від 08 липня 2011 року. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідний правочин підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203, ст. 215 та ч. 1 ст. 229 ЦК України, оскільки вчинений внаслідок помилки щодо його природи правочину, прав та обовязків сторін. Вказує, що в дійсності бажав укласти з відповідачкою договір оренди нежитлових приміщень, однак помилково підписав у нотаріуса довіреність, оформлену нібито на підставі усного договору доручення. У судове засідання позивач не зявився, однак забезпечив явку свого уповноваженого представника, котрий позовні вимоги підтримав, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини і просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала з мотивів, викладених у адресованій суду письмовій заяві від 11 грудня 2017 року. Зокрема пояснила, що сторони мали намір укласти нотаріально посвідчений договір оренди будівлі магазину за адресою м. Ужгород, вул. Корзо, 17, але у нотаріуса позивачем було помилково підписано довіреність від 08.07.2011 року, складену на її імя, яка передбачала право надавати в оренду відповідне майно, а також надавала їй і інші повноваження, в тому числі і щодо розпорядження цим майном, про що вони не домовлялись. Також підтвердила, що на момент підписання довіреності у нотаріуса [PERSON] погано себе почував, що не дало йому можливість обєктивно оцінити і сприйняти зміст підписуваного ним документу. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Суд приймає визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання відповідає вимогам чинного законодавства, інтересам сторін по справі, в свою чергу, не суперечить правам та інтересам інших осіб. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, приходить до наступного висновку. Матеріалами справи підтверджується, що 02 червня 2011 року [PERSON] звернувся з листом /а.с. 11/ до керівника ТОВ «Магазин Взуття» [PERSON], яким висловив згоду придбати в останнього нежитлові приміщення площею 134,8 кв.м по вул. Корзо, 17 у м. Ужгороді та, одночасно, просив питання відчуження вищевказаних нежитлових приміщень обговорити із засновниками Товариства та, у разі потреби, прийняти відповідні рішення на зборах учасників товариства. 08 червня 2011 року директор ТОВ «Магазин Взуття» [PERSON] адресувала позивачеві лист «відповідь на лист б/н від 02.06.2011 р.» /а.с. 12/, за яким повідомила, що ТОВ «Магазин взуття» є законним власником нежитлових приміщень за адресою м. Ужгород, вул. Корзо, 17, жодних інших осіб, які б мали чи могли б мати будь-які права на вказані приміщення, не існує. Також запевнила, що питання продажу зазначених приміщень буде обговорено та вирішено на Зборах учасників ТОВ «Магазин взуття», як вищого органу управління товариством. Судом встановлено, що 07 липня 2011 р. між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальність «Магазин Взуття», в особі директора [PERSON], було укладено договір купівлі-продажу /а.с. 6-8/. За умовами цього договору позивач набув у власність магазин «Взуття», загальною площею 134,8 кв.м., розташований за адресою Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Корзо (вул. Суворова), 17 (п. 1.1 Договору). Дана обставина підтверджується також витягом з Державного реєстру правочинів № 101032090 від 07.07.2017 р. /а.с. 9/. Після укладення цього договору, [PERSON] звернулася до позивача із листом-пропозицією від 07.07.2011 року /а.с. 13/, яким запропонувала позивачу розглянути можливість передання їй вищевказаних приміщень в оренду з метою організації наступного розміщення в них на правах суборенди підприємців, які сплачуватимуть грошові кошти за користування приміщеннями. При цьому вказала, що у придбаному позивачем магазині на правах оренди тривалий період часу здійснювали діяльність з продажу непродовольчих товарів декілька підприємців, з якими відповідачка знайома та має необхідні контакти. Листом від 08 липня 2011 року /а.с. 14/ [PERSON] повідомив відповідачку про те, що на теперішній час використовувати приміщення магазину по вул. Корзо, 17 у м. Ужгороді у власних цілях не планує, а тому вважає за можливе надати такі приміщення їй у користування на правах оренди з правом передання приміщень у наступну оренду підприємцям. Договір оренди запропонував посвідчити нотаріально. Досягши домовленість на укладення договору оренди приміщення, відповідачка звернулася до нотаріуса з метою оформлення та нотаріального посвідчення відповідного договору. 08.07.2011 року позивач та відповідачка зявилися до нотаріуса, де позивач підписав заздалегідь підготовлений документ. Однак фактично позивачем було підписано довіреність від 08 липня 2011 року, оформлену на підставі усного договору доручення, якою позивач уповноважив [PERSON], в т.ч. розпоряджатися (продаж, міна, оренда, застава (іпотека) за ціною та на умовах на її розсуд нерухомим майном, а саме магазин «Взуття», загальною площею 134,8 кв.м., розташований за адресою Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Корзо (вул. Суворова), 17. За наведених обставин суд констатує, що із долученої до матеріалів справи переписки та наданих сторонами у судовому засіданні пояснень вбачається, що сторони мали намір укласти договір оренди, за умовами якого позивач повинен був передати відповідачці у користування нежитлові приміщення по вул. Корзо, 17 у м. Ужгороді Закарпатської області з правом передання приміщень в суборенду , що відповідає ч. 2 ст. 759 ЦК України (за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк). Однак такий договір не оформлявся та у матеріалах справи відсутній. Натомість мало місце оформлення довіреності на підставі усного договору доручення у розумінні ст. 1000 ЦК України, за положеннями якої за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії, та ст. 244 ЦК України ( представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю). При зверненні до суду позивач пояснив, що на момент підписання спірної довіреності не мав можливості самостійно дати належну оцінку підписаного ним документу за станом здоровя, який в другій половині дня 08 липня 2011 року погіршився. Відповідачка у своїй письмовій заяві від 11.12.2017 р. /а.с. 24/ та, додатково, у судовому засіданні підтвердила, що у них з позивачем була досягнута домовленість про укладення договору оренди, зміст підписаного позивачем документу внаслідок помилки не відповідає суті їх домовленостей, а на момент підписання довіреності у нотаріуса [PERSON] погано себе почував, що не дало йому можливість обєктивно оцінити і сприйняти зміст документу, що підписувався ним. За ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Частиною 1 ст. 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним, про що у п. 19 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. розяснив Пленум Верховного Суду України. Оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позивач через свій незадовільний стан здоровя на час оформлення документів у нотаріуса помилився щодо дійсної природи вчиненого ним правочину, яке вплинуло на його волевиявлення. Воля позивача на укладення договору оренди, зафіксована у переписці сторін, не узгоджується із правовим результатом укладеного правочину. В той час як, волевиявлення учасника правочину має відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України). Така помилка має істотне значення, оскільки позивач помилився щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, що є підставою для визнання вчиненого під впливом помилки правочину недійсним. При цьому суд приймає до уваги той факт, що оскаржуваний правочин порушує права та законні інтереси [PERSON], адже оформлення наступного дня, після придбання нежитлових приміщень, довіреності на імя відповідачки з правом на власний розсуд розпоряджатися цим приміщенням, в подальшому могло бути сприйнято як недобросовісність з боку позивача при придбані цих приміщень та укладенні договору купівлі-продажу від 07.07.2011 р. Проте із переписки між позивачем та відповідачкою, як керівником ТОВ «Магазин Взуття» (листи від 02.06.2011 р., від 08.06.2011 р.) вбачається, що позивач, укладаючи договір купівлі-продажу приміщення від 07.07.2011 року, діяв обачно, добросовісно і розумно. За ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Частинами 1 та 3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що оскаржуваний договір доручення, який оформленого шляхом видачі довіреності від 08 липня 2011 року, вчинено позивачем під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення, а тому такий правочин підлягає визнанню недійсним у судовому поряду. Згідно з положеннями ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесені та документально підтверджені судові витрати. На підставі ч. 3 ст. 209, ч. 1 ст. 218 ЦПК України 14.12.2017 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 18.12.2017 року.

Outcome: approved