Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «ТАСкомбанк» про стягнення коштів за договором банківського рахунку в сумі 65 000 доларів США. В подальшому позивач збільшив свої вимоги, подавши заяву про збільшення позовних вимог, та просив стягнути з відповідача на його користь, з урахуванням первісних вимог, кошти за договором банківського рахунку в сумі 975 803 доларів США, проценти за користування банком коштами клієнта та понесені ним судові витрати. В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що 30 липня 2008 року між ним та ВАТ «АБ Бізнес Стандарт» в особі відділення «Одеська регіональна дирекція», правонаступником якого є Одеське відділення № 25 ПАТ «ТАСкомбанк», було укладено договір на відкриття і обслуговування банківського поточного рахунку фізичної особи № РФ-1/[NUMBER]. Відповідно до умов укладеного договору банк (відповідач) взяв на себе зобов'язання відкрити клієнту (позивачу) поточний рахунок та здійснювати обслуговування рахунку (приймати та видавати кошти), а позивачу надавалось право зберігати власні кошти на рахунку, розпоряджатися ними у відповідності з законодавством України та зобов'язувався сплачувати банку плату за банківські послуги в строки та в розмірах, що передбачені тарифами. Позивач належним чином користувався визначеними йому договором та законом правами щодо внесення коштів на відкритий у банку рахунок, розпорядження коштами, що розміщені на рахунку, та належним чином виконував взяті на себе за договором зобов'язання щодо сплати коштів за банківські послуги. Відповідач же взяті на себе за договором банківського рахунку зобов'язання не виконав, в порушення умов договору та норм чинного законодавства, що регулює правовідносини з договору банківського рахунку, в період з 11.01.2010 року по 01.06.2010 року були безпідставно, тобто без розпорядження позивача як власника коштів, списані з рахунку кошти в загальній сумі 975 803 долари США. Направлені позивачем вимоги від 21.12.2012 року та 07.11.2013 року про зарахування вказаної суми коштів на рахунок та їх видачу були залишені відповідачем без реагування. Тому позивач просив стягнути з відповідача на його користь кошти за договором банківського рахунку в сумі 975 803 доларів США, проценти за користування банком коштами клієнта та понесені ним судові витрати. У судовому засіданні представник позивача відмовившись від вимог в частині стягнення процентів за користування банком коштами клієнта, в решті позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити в повному обсязі з підстав, зазначених в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог. У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив у позові відмовити. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що кошти у розмірі, що заявлений позивачем, були виплачені йому в повному обсязі, що підтверджується заявами на видачу готівки з підписом позивача [PERSON], а також даними виписки з рахунку, де відображено операції по видачі коштів у зазначених сумах позивачу. Крім того, зазначив про пропуск позивачем строку для звернення з позовом про захист порушеного права до суду та просив суд застосувати наслідки пропуску строку позовної давності. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами докази, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, якими сторони обґрунтовують обставини, на які посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень та які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 30 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «АБ Бізнес Стандарт», правонаступником якого являється Публічне акціонерне товариство «ТАСкомбанк», в особі керуючого відділенням «Одеська регіональна дирекція» (на даний час Одеське відділення № 25 ПАТ «ТАСкомбанк») Бурлаки Г.В. (Банк)та [PERSON] (Клієнт) був укладений договір № РФ-1/[NUMBER] на відкриття і обслуговування банківського поточного рахунку фізичної особи. Відповідно до пункту 1.1. Банк зобов'язався відкрити Клієнту поточний рахунок [NUMBER] (номер балансового рахунку [NUMBER]) у валюті долар США і здійснювати обслуговування рахунку в межах залишку коштів, які на ньому обліковуються, а Клієнту надано право зберігати свої гроші на рахунку, розпоряджатися ними у відповідності із законодавством України та зобов'язано сплачувати Банку плату за банківські послуги в строки та в розмірах, що передбачені тарифами. Таким чином, судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини з договору банківського рахунку, що регулюються нормами Цивільного кодексу України, зокрема главою 72, Законами та підзаконними нормативно-правовими актами Національного банку України. Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Підпунктами 2.1.1. та 2.1.2. укладеного між сторонами договору передбачені такі права Клієнта як: «Самостійно розпоряджатися коштами на своєму рахунку з дотриманням вимог діючого законодавства» та «Вимагати своєчасного і повного здійснення розрахунків і надання інших, обумовлених договором і тарифами, послуг». Разом з тим підпунктами 2.4.2, 2.4.4., 2.4.7. договору визначені наступні обов'язки Банку: «Здійснювати обслуговування рахунку Клієнта, виконувати операції по ньому відповідно до чинного законодавства України, нормативно-правових актів НБУ, внутрішніх документів Банку, тарифів й умов даного договору», «Вчасно здійснювати платежі з рахунку Клієнта на підставі належним чином оформлених платіжних документів у межах залишку коштів на рахунку Клієнта з урахуванням сум, що надходять на його рахунки протягом операційного дня (поточні надходження)», «Забезпечити зберігання грошових коштів Клієнта на рахунку відповідно до тарифів». З наданих сторонами письмових доказів, пояснень представників сторін, даних в судовому засіданні, судом достовірно встановлено ті обставини, що з часу відкриття в банку на ім'я позивача рахунку останнім постійно, в певні періоди часу, вносилися кошти на рахунок. Станом на 01 січня 2010 року загальна сума коштів, що знаходилися на рахунку [NUMBER], відкритого на ім'я [PERSON] становила 1 213 977, 28 доларів США. Вказані вище обставини щодо внесення позивачем коштів на рахунок підтверджуються випискою по особовому рахунку за період з 30.07.2008 року по 19.12.2013 року. Крім того, визнані в судовому засіданні представниками сторін, а тому в силу ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. В подальшому, а саме в період часу з 11.01.2010 року по 01.06.2010 року, в порушення умов договору та норм діючого законодавства, відповідачем було безпідставно, тобто без розпорядження позивача як власника коштів, списано з рахунку кошти в сумі 764 055 доларів США. Так, безпідставне списання коштів відбулося: 13.01.2010 року - в сумі 55 000 доларів США; 14.01.2010 року - в сумі 96 570 доларів США; 15.01.2010 року - в сумі 96 570 доларів США; 02.02.2010 року - в сумі 28 967 доларів США; 15.02.2010 року - в сумі 31 000 доларів США; 18.02.2010 року - в сумі 9 100 доларів США; 19.02.2010 року - в сумі 33 180 доларів США; 23.02.2010 року - в сумі 6 318 доларів США; 01.03.2010 року - в сумі 13 125 доларів США; 09.03.2010 року - в сумі 40 192 долари США; 10.03.2010 року - в сумі 19 100 доларів США; 15.03.2010 року - в сумі 2 283 долари США; 06.04.2010 року - в сумі 49 747 доларів США; 09.04.2010 року - в сумі 10 380 доларів США; 15.04.2010 року - в сумі 206 383 долари США; 16.04.2010 року - в сумі 65 000 доларів США; 19.04.2010 року - в сумі 1 140 доларів США. Письмові вимоги позивача від 21.12.2012 року та 07.11.2013 року про зарахування та видачу безпідставно списаних коштів на час розгляду справи не розглянуті. Відповідно до ч. 1 ст. 1068 ЦК України, банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунку. Частиною 3 ст. 1068 ЦК України, визначено, що банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунку грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом. Як вбачається зі змісту ч. 1 ст. 1071 ЦК України, грошові кошти з рахунку Клієнта можуть бути списані Банком лише на підставі розпорядження Клієнта. Аналогічні положення містять норми Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої Постановою Правління Національного Банку України від 12.11.2003 року № 492, відповідно до п. 7.1. якої «видаткові операції за поточними рахунками фізичних осіб здійснюються за розпорядженням власника або за його дорученням на підставі довіреності (копії довіреності), засвідченої нотаріально, а у випадках, визначених законодавством України, - іншими уповноваженими на це особами». Як на підставу своїх вимог, позивач послався на ті обставини, що він не давав розпорядження на списання вказаної суми коштів, а підписи в заявах про видачу готівки виконані не ним, а іншою особою. З урахуванням зібраних по справі доказів, суд вважає, що вказані обставини знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, що в свою чергу підтверджуються письмовими доказами, зокрема висновком експерта № 296/1 від 21.01.2015 року, складеного експертами Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України [PERSON] та [PERSON] за результатами проведеної додаткової судової почеркознавчої експертизи, призначеної ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 18.12.2014 року. Відповідно до наданого експертами висновку підписи від імені [PERSON] у графі «підпис отримувача» документів: заява на видачу готівки в сумі 55 000 доларів США № 353930 від 13.01.2010 року; заява на видачу готівки в сумі 96 570 доларів США № 354847 від 14.01.2010 року; заява на видачу готівки в сумі 96 570 доларів США № 356159 від 15.01.2010 року; заява на видачу готівки в сумі 28 967 доларів США № 371312 від 02.02.2010 року; заява на видачу готівки в сумі 31 000 доларів США № 381428 від 15.02.2010 року; заява на видачу готівки в сумі 9 100 доларів США № 385237 від 18.02.2010 року; заява на видачу готівки в сумі 33 180 доларів США № 386219 від 19.02.2010 року; заява на видачу готівки в сумі 6 318 доларів США № 389707 від 23.02.2010 року; заява на видачу готівки в сумі 13 125 доларів США № 395935 від 01.03.2010 року; заява на видачу готівки в сумі 40 192 долари США № 402904 від 09.03.2010 року; заява на видачу готівки в сумі 19 100 доларів США № 404228 від 10.03.2010 року; заява на видачу готівки в сумі 2 283 долари США № 408832 від 15.03.2010 року; заява на видачу готівки в сумі 49 747 доларів США № 428155 від 06.04.2010 року; заява на видачу готівки в сумі 10 380 доларів США№ 432669 від 09.04.2010 року; заява на видачу готівки в сумі 206 383 долари США № 438668 від 15.04.2010 року; заява на видачу готівки в сумі 65 000 доларів США № 441033 від 16.04.2010 року; заява на видачу готівки в сумі 1 140 доларів США № 442788 від 19.04.2010 року виконані не [PERSON], а іншою особою (іншими особами). Крім того, відповідно до висновку експертів, підписи від імені [PERSON] у графі «підпис отримувача» у перелічених документах відтворені шляхом перемальовування зображення дійсного (або вигаданого варіанту) підпису [PERSON] Частіше за все таке виконання здійснюється з використанням проекційної техніки. Допитані в судовому засіданні експерти [PERSON] та [PERSON] підтримали в повному обсязі наданий ними висновок та надали роз'яснення щодо встановлених ними ознак підробки підпису позивача та застосованих при цьому методах дослідження. Не зважаючи на те, що по справі за ухвалою суду було проведено судову почеркознавчу експертизу та додаткові судові почеркознавчі експертизи експертами декількох експертних установ і матеріали справи, крім зазначеного висновку, містять також висновок експертів № 3610/3611/14-32 від 05.06.2014 року, складений експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України [PERSON] та [PERSON], та висновок експерта № 88 від 28.08.2014 року, складений експертом Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при МВС України [PERSON], суд будує свої висновки щодо обґрунтованості частини позовних вимог саме на підставі висновку експерта № 296/1 від 21.01.2015 року з огляду на наступне. У відповідності зі ст. 53 ЦПК України, всі експерти, що проводили експертизи, відповідають вимогам Закону України «Про судову експертизу», мають необхідний обсяг знань,стаж роботи та кваліфікацію для проведення експертиз почерку та підпису особи, внесені до Державного реєстру атестованих судових експертів. Однак лише висновок експерта № 296/1 від 21.01.2015 року містить категоричні відповіді на поставлені перед експертизою питання: чи позивачем чи ні виконано підпис у досліджуваних документах. Інші ж висновки не містять категоричних висновків щодо підписів у всіх досліджуваних документах, а лише щодо їх частини, а щодо іншої частини зазначено про ймовірність виконання підписів позивачем. Тому висновок експертів № 3610/3611/14-32 від 05.06.2014 року та висновок експерта № 88 від 28.08.2014 року вбачаються неповними та незрозумілими, а тому вказані докази не можуть братися судом до уваги, а висновки суду щодо обґрунтованості чи необґрунтованості позовних вимог чи заперечень не можуть будуватися на підставі цих доказів. Допитані в судовому засіданні експерти [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтримали складені ними висновки, пояснивши неможливість дати категоричні висновки щодо підписів у частині досліджуваних документів високою варіаційністю підписів [PERSON] та недостатньою кількістю елементів у складі підпису [PERSON] Проте, на думку суду, такі доводити спростовуються висновком експерта № 296/1 від 21.01.2015 року та поясненнями, даними експертами [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні. Крім того, обставини щодо виконання підпису у частині заяв на видачу готівки за період часу з 11.01.2010 року по 01.06.2010 року не позивачем [PERSON], а іншою особою (особами) підтверджуються даними протоколу допиту свідка [PERSON] від 18.07.2014 року, протоколу допиту свідка [PERSON] від 20.07.2014 року, протоколу допиту свідка [PERSON] від 17.03.2014 року, даними в ході розслідування в кримінальному провадженні № 12013170500012331, порушеному 18.11.2013 року по факту заволодіння коштами [PERSON], за ст. 191 ч. 5 КК України. Вказані письмові докази належним чином оформлені та завірені, відповідають вимогам належності та допустимості доказів, встановленим ст.ст. 58, 59 ЦПК України, та логічно узгоджуються з даними висновку експерта № 296/1 від 21.01.2015 року. Проаналізувавши в сукупності всі докази по справі суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає, що вони підлягають до частково задоволення, а саме в частині стягнення з відповідача ПАТ «ТАСкомбанк» на користь позивача [PERSON] коштів за договором банківського рахунку в сумі 764 055 доларів США. Разом з тим, в решті позовні вимоги суд вважає необґрунтованими та такими, що до задоволення не підлягають, оскільки згідно висновку експерта № 296/1 від 21.01.2015 року підписи в решті досліджуваних заяв на видачу готівки виконані [PERSON], з чого вбачається, що списання коштів з рахунку в цій сумі відбувалося на підставі письмового розпорядження [PERSON] Також слід зазначити, що безпідставним є посилання представника відповідача на виписку по особовому рахунку як на належний доказ про отримання позивачем коштів з рахунку. З аналізу норм ст. 1071 ЦК України та Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої Постановою Правління Національного Банку України від 12.11.2003 року № 492 вбачається, що списання коштів з рахунку може відбуватися лише за розпорядженням клієнта чи уповноваженої особи. Відповідно таке розпорядження повинно виражати волю особи, що в свою чергу стверджується також підписом особи. З наведеного слідує, що виписка не є документом, який засвідчує волю особи щодо розпорядження коштами на рахунку, оскільки не містить відповідного прохання про видачу готівки та підпису особи, а є лише відображенням операцій, що проводилися банком по даному рахунку. Також, не підлягає до задоволення заява представника відповідача про пропуск позивачем строку для звернення з позовом до суду за захистом порушених прав та застосування наслідків пропуску строків позовної давності. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, а за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Судом встановлено, що укладений між сторонами договір банківського рахунку діє невизначений термін, та на час звернення позивача з позовом до суду як і протягом розгляду справи термін дії договору не закінчився. До того, ж умовами договору передбачено право позивача в будь-який момент звернутися до банку з вимогою про видачу коштів. Як вбачається з наданих суду доказів письмові вимоги про зарахування та видачу коштів позивачем були направлені 21.12.2012 року та 07.11.2013 року. Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Крім того, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу. Як вбачається з наданих доказів, зокрема з виписки по рахунку, на відкритий на ім'я позивача [PERSON] рахунок надходили в тому числі і вклади, які він вносив по укладених з банком (відповідачем) договорах депозиту (вкладу). Відповідно до ст. 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються в тому числі і положення про договір банківського рахунку. З урахуванням положень вказаних норм закону, суд приходить до висновку, що строк для звернення до суду з позовом про захист порушених прав позивачем [PERSON] не пропущений, а тому заява представника відповідача про пропуск строків позовної давності є безпідставною та до задоволення не підлягає. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи викладене суд приходить до висновку, що відповідачем з грудня 2012 року та до цього часу порушується право на вільне користування належними позивачу грошовими коштами, що полягає у відмові зарахувати на рахунок та виплатити належні позивачу кошти в сумі 764 055 доларів США. Статтею 1073 ЦК України передбачено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Отже, враховуючи встановлені судом обставини справи, суд дійшов висновку, що відповідачем ПАТ «ТАСкомбанк» в порушення умов укладеного договору та норм чинного законодавства проведено безпідставне, тобто без розпорядження позивача [PERSON] як власника коштів, списання коштів з рахунку, а тому позовні вимоги вбачаються обґрунтованими та підлягають до часткового задоволення та стягнення з відповідача на користь позивача коштів в сумі 764 055 доларів США. Одночасно суд зазначає про необхідність проведення стягнення саме в іноземній валюті - долар США, яка була визначена умовами договору, на якою проводилися розрахунки між сторонами (внесення коштів готівкою на рахунок, видача коштів готівкою з рахунку). Відповідно до абзацу 3 п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадку і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України, ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрет № 15-93 від 19.02.1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»). Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. За змістом статей 1,2 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», резиденти (фізичні особи, які мають постійне місце проживання на території України; юридичні особи, суб'єкти підприємницької діяльності, що не мають статусу юридичної особи, з місцезнаходженням на території України, які здійснюють свою діяльність на підставі законів України) мають право бути власниками валютних цінностей і здійснювати валютні операції (тобто операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності) з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. Оскільки у договорі банківського рахунку, укладеного між сторонами, вказана саме іноземна валюта - долар США, при цьому застосування еквіваленту у гривнях не передбачено, а всі операції по рахунку (внесення коштів готівкою на рахунок, видача коштів готівкою з рахунку, нарахування процентів) також проводилися в іноземній валюті долар США, то суд вважає, що і стягнення належних позивачу коштів повинно відбуватися саме в іноземній валюті - долар США, що буде відповідати визначеним ст. 3 ЦК України принципам справедливості, добросовісності, розумності. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення понесені ним і документально підтверджені судові витрати, що складаються з оплати судового збору в розмірі 3 441,00 грн. та з оплати витрат, пов'язаних із призначенням та проведенням експертиз в розмірі 10 655, 09 грн.

Outcome: partial