Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] ; третя особа, яка не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, [PERSON] , про визнання договорів недійсними. В обґрунтування позову позивач зазначив, що він перебуває в шлюбі із [PERSON] . 21 грудня 2015 року між його дружиною [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, згідно якого відповідач взяла у борг у [PERSON] грошові кошти у розмірі 223 687 грн., що становить 9 500 доларів США, про що було складено розписку. 28 грудня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] взяла у борг у [PERSON] грошові кошти у розмірі 188 600 грн., про що було укладено розписку. У зв`язку з тим, що дружиною позивача [PERSON] укладено договори із [PERSON] щодо спільних коштів у розмірі 223 687 грн., що становить 9 500 доларів США та 188 600 грн. без чоловіка [PERSON] вважає такі договори є недійсними, тому просить суд визнати договір позики від 21 грудня 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , згідно якого [PERSON] отримала грошові кошти у розмірі 223 687 грн., що становить 9 500 доларів США недійним, застосувавши до такого договору наслідки недійсності правочину, а саме стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 245 357,45 грн.; визнати договір позики від 28 грудня 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , згідно якого [PERSON] отримала грошові кошти у розмірі 188 600 грн., застосувавши до такого договору наслідки недійсності правочину, а саме стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 188 600 грн. До суду також із зустрічним позовом звернулась [PERSON] до [PERSON] про визнання договорів позики недійсними. У своєму позові [PERSON] зазначила, що згідно кредитного договору від 21 березня 2006 року [PERSON] її чоловік отримав кредитні кошти у розмірі 110000 доларів США. 17 серпня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Надалі позивач [PERSON] запропонував [PERSON] допомогти їй у вирішенні питання щодо заборгованості перед банком, тому 17 грудня 2015 року [PERSON] оформила довіреність, якою уповноважила [PERSON] та [PERSON] бути її представниками. Для вирішення їх питання [PERSON] надала [PERSON] необхідні кошти, що згідно договору позики від 21 грудня 2015 року, а також 25 грудня 2015 року надала кошти для вирішення їх питання у розмірі 94 300 грн., про що був укладений договір позики 28 грудня 2015 року на суму двократній отриманої позики, як винагороду за надану їй допомогу. В якості повернення вказаних коштів між ними була домовленість про укладання договору оренди нерухомого майна з ТОВ «Укрросвугілля» на вигідних умовах та від суборендної плати поверне надані їй грошові кошти. Вважає, що [PERSON] та [PERSON] ще до укладання спірних договорів позики мали на меті заволодіти нерухомим майном [PERSON] та [PERSON] , про що свідчать рішення суду від 27 жовтня 2014 року та від 28 січня 2016 року, якими було визнано право власності на нерухоме майно за [PERSON] На час укладання договорів позики [PERSON] знаходилась під впливом тяжкої для неї обставини, під загрозою втратити своє майно, ввели в оману, змусили оформити довіреність, підписати договір оренди, підписати договори позики, змовчали про існування судової справи. Враховуючи той факт, що всі сторони є родичами, за відсутності тяжкої обставини, а саме судового процесу з банком, та знаючи про всі обставини [PERSON] не уклала б оспорюванні договори позики від 21 грудня 2015 року та від 28 грудня 2015 року саме на таких умовах. Згідно договору оренди ТОВ «Укрросвугілля» зобов`язувалось сплачувати щомісяця [PERSON] та [PERSON] орендну плату в розмірі 6 000 грн., а всього за весь час дії договорів оренди ТОВ «Укрросвугілля» отримало грошові кошти в розмірі 516 975,00 грн. У зв`язку із чим просить суд визнати недійсними договір позики від 21 грудня 2015 року та договір позики від 28 грудня 2015 року укладені між [PERSON] та [PERSON] ; судові витрати покласти на [PERSON] . Із позовом також звернулась й третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики. У своєму позові [PERSON] зазначила, що 21 грудня 2015 року між нею та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, згідно якого відповідач [PERSON] взяла у борг грошові кошти у розмірі 9 500 доларів США, що становить 223 687 грн., які відповідач зобов`язалась повернути до 21 грудня 2016 року. 28 грудня 2015 року між нею та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, згідно якого відповідач [PERSON] взяла у борг грошові кошти у розмірі 188 600 грн., які відповідач зобов`язалась повернути до 28 грудня 2016 року. На сьогоднішній день умови зазначених вище договорів позики [PERSON] належним чином не виконані, грошові кошти в сумі 9 500 доларів США та в сумі 188 600 грн. їй не повернуті. Вважає, що сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача на її користь складає 256 277,41 грн., що на 27 лютого 2017 року із розрахунку 9 500 доларів США та 188 600 грн., становить 444 877,41 грн. З урахування уточнень до позову [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 444 877,41 грн. заборгованість за договором позики, 15 193,12 грн., інфляційних втрат та 9 498,25 грн. трьох відсотків річних, а також судові витрати в сумі 4 695,69 грн. В судовому засідання представник позивача [PERSON] підтримала позові вимоги [PERSON] та просила суд їх задовольнити, посилалась на обставини викладені в позові. Просить суд визнати договір позики від 21 грудня 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , згідно якого [PERSON] отримала грошові кошти у розмірі 9 500 доларів США, що становить 223 687 грн. недійним, застосувавши до такого договору наслідки недійсності правочину, а саме стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 245 357,45 грн.; визнати договір позики від 28 грудня 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , згідно якого [PERSON] отримала грошові кошти у розмірі 188 600 грн. недійним, застосувавши до такого договору наслідки недійсності правочину, а саме стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] кошти в розмірі 188 600 грн. Окрім цього, в задоволенні позову [PERSON] просить суд відмовити. В судовому засіданні представник третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримав в повному обсязі та просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 444 877,41 грн. заборгованість за договором позики, 15 193,12 грн., інфляційних втрат та 9 498,25 грн. трьох відсотків річних, а також судові витрати в сумі 4 695,69 грн. В задоволенні позову [PERSON] просить суд відмовити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримали, позовні вимоги позивача [PERSON] та вимоги третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, [PERSON] про стягнення коштів за договором позики, не визнали та просили суд відмовити, посилались на обставини викладені в запереченні. В судовому засіданні свої вимоги, викладені в зустрічній позовній заяві підтримали та просили суд визнати недійсними договір позики від 21 грудня 2015 року та договір позики від 28 грудня 2015 року укладені між [PERSON] та [PERSON] ; судові витрати покласти на [PERSON] В якості свідка в судовому засіданні [PERSON] суду пояснив, що він є чоловіком відповідача [PERSON] та ним для погашення кредиту у [PERSON] були отримані кошти в розмірі 6 000 доларів США. Допомога була запропонована особисто сім`єю [PERSON] . Будь-які інші кошти, які зазначені у договорах позики та розписках вони від [PERSON] не отримували. Кошти отримані від сім`ї [PERSON] в розмірі 6 000 доларів повернуті, шляхом отримання Озеровими коштів від оренди нерухомого майна. Вислухавши представників сторін, відповідача та представника третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, свідка, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає позовні вимоги [PERSON] та відповідача [PERSON] таким, що не підлягають задоволенню, а вимоги третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] знаходяться в зареєстрованому шлюбі, який зареєстровано 24 листопада 2001 року (а.с.13), що не заперечується відповідачем. Згідно до наданих суду документів вбачається, що 21 грудня 2015 року між відповідачем [PERSON] та третьою особою [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до умов якого третя особа [PERSON] передала відповідачу грошові кошти в сумі 9 500 доларів США на строк до 21 грудня 2016 року, що підтверджується договором позики та наданою суду розпискою від 21 грудня 2015 року (а.с.11,12), а також їх підписання не заперечується відповідачем. Також 28 грудня 2015 року між відповідачем [PERSON] та третьою особою [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до умов якого третя особа [PERSON] передала відповідачу грошові кошти в сумі 188 600 грн. на строк до 28 грудня 2016 року, що підтверджується договором позики та наданою суду розпискою від 28 грудня 2015 року (а.с.9,10), а також їх підписання не заперечується відповідачем. Згідно до ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до договорів та розписок відповідач [PERSON] 21 грудня 2015 року отримала у [PERSON] в борг грошові кошти в сумі 9 500 доларів США та зобов`язалась повернути зазначену суму коштів до 21 грудня 2016 року, а також 28 грудня 2015 року отримала у [PERSON] в борг грошові кошти в сумі 188 600 грн. та зобов`язалась повернути зазначену суму коштів до 28 грудня 2016 року. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] до 28 грудня 2016 року свої зобов`язання не виконала та до сьогоднішнього часу кошти не повернула. Згідно до вимог ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ст.ст.610 та 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Так, в судовому засіданні встановлено, що договори позики між третьою особою [PERSON] та відповідачем [PERSON] є укладеними 21 грудня 2015 року та 28 грудня 2015, а саме з часу передачі [PERSON] відповідачу грошей в розмірі 188 600 грн. та 9 500 доларів США, що підтверджується розписками. Відповідно до вимог ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя Згідно до вимог ст.65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Ст.215 та ст.216 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Із вказаних норм суд приходить до висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо буде встановлено, що той із подружжя, який уклав договір щодо спільного майна та сторона за договором діяли недобросовісно, третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, й що той із подружжя, хто уклав договір не отримав згоди на це другого з подружжя. Так, в порушення вимог ст.10 та ст.60 ЦПК України позивачем не надано суду доказів того, що відповідач [PERSON] знала про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, та що той із подружжя, хто уклав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Враховуючи викладене вимоги позивача про визнання недійсними, договір позики від 21 грудня 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , згідно якого [PERSON] отримала грошові кошти у розмірі 9 500 доларів США недійним, застосувавши до такого договору наслідки недійсності правочину, а саме стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 245 357,45 грн., про визнання договору позики від 28 грудня 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , згідно якого [PERSON] отримала грошові кошти у розмірі 188 600 грн., застосувавши до такого договору наслідки недійсності правочину, а саме стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 188 600 грн. не підлягають задоволенню. Окрім цього, вимоги відповідача [PERSON] про визнання недійсними договір позики від 21 грудня 2015 року та договір позики від 28 грудня 2015 року укладені між [PERSON] та [PERSON] також не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно до вимог ст.233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину. Так, в п.23 Пленум Верховного Суду України від 06 лситопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідачем не надано суду доказів того, що дійсно договори позики від 21 грудня 2015 року та від 28 грудня 2015 року були вчинені [PERSON] під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася, як тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких була необхідність укладання таких правочинів. Так, наявність судового спору про стягнення заборгованості за кредитним договором у відповідача чоловіка [PERSON] не свідчить про наявність тяжкої обставини саме у відповідача [PERSON] . Посилання відповідача на те, що договір оренди від 01 січня 2016 року, укладений між [PERSON] , [PERSON] та ТОВ «Укрросвугілля» пов`язаний із укладанням спірних договорів позики від 21 та 28 грудня 2015 року є безпідставними, оскільки вказані договори є самостійними правочинами та договір оренди був укладений вже після укладання договорів позики 01 січня 2016 року. Окрім цього, посилання відповідача на те, що позивачем [PERSON] та третьою особою [PERSON] були отримані кошти в рахунок погашення боргу від оренди житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , також є безпідставним, оскільки відповідно до претензії адресовану ТОВ «Укрросвугілля» від імені [PERSON] , остання просила погасити заборгованість в розмірі 54 000 грн., яка виникла на 14 вересня 2016 року. Згідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до вимог ст. 1050 ЦК України, якщо позивальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу. Так, згідно до змісту ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно до проведеного судом розрахунку розмір інфляційних витрат за договором позики від 28 грудня 2015 року складає 2 074,60 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON] Окрім цього, враховуючи, що свої зобов`язання відповідач [PERSON] до сьогоднішнього часу не виконала, а тому відповідно до вимог ст.625 ЦК України вимоги третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] про стягнення з відповідача 444 877 грн. 41 коп. основну суму боргу, суму трьох відсотків річних в розмірі 1284,89 грн. (256277,40 грн. х 3%/100% х 61 дн./365 дн.), за період з 29 грудня 2016 по 27 лютого 2017 року за договором позики від 28 грудня 2015 року 945,58 грн. (188 600 грн. х 3%/100% х 61 дн./365 дн.), за період з 29 грудня 2016 по 27 лютого 2017 року за договором позики від 28 грудня 2015 року підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь третьої особи сплачений нею судовий збір в розмірі 4 491,82 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved