Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що 20.03.2017 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до п.п.1.1, 2.2 якого він передав відповідачу у власність грошові кошти в розмірі 100 000,00 грн., яку відповідач зобов`язався повернути до 19.04.2017 року. Проте, відповідач у передбачений договором строк вказану суму не повернув, свої зобов`язання за договором не виконав. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить стягнути з відповідача борг за договором позики в розмірі 100 000,00 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 11.06.2018 року замінено первісного позивача [PERSON] його правонаступником [PERSON] в зв`язку з укладенням 03.05.2018 року договору відступлення права вимоги. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила про їх задоволення в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином у порядку, про причину неявки суд до відома не поставив. Крім того, будучи достовірно обізнаними про розгляд справи в суді, відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався. В судовому засіданні 20.08.2019 року відповідач позовні вимоги не визнав, вказавши, що грошові кошти він не отримував, договір не підписував, хоча написав розписку. Також, він зазначив про те, що [PERSON] повідомив йому, що жодних договорів про відступлення права вимоги з позивачем він не укладав. Виходячи з того, що відповідач повідомлений про час та місце розгляду справи, обізнаний про знаходження справи в провадженні суду та її предмет, суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним, а тому вважає можливим розглянути справу у його відсутність. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 20.03.2017 року між [PERSON] та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до п.п.1.1, 1.2, 2.2 якого [PERSON] передав відповідачу у власність грошові кошти в розмірі 100 000,00 грн., а відповідач зобов`язався повернути позивачу таку ж суму грошових коштів для придбання автомобіля. Позика мала бути повернута протягом 30 днів з дати укладення цього договору. Пунктом 3.1 договору сторони погодили, що проценти від суду за цим договором позичальником не сплачуються і цей договір є безвідсотковим, тобто відсотки за користування позикою не нараховуються та не утримуються. На підтвердження факту отримання грошових коштів відповідачем була написана відповідна розписка. 03.05.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір відступлення права вимоги, за яким [PERSON] відступив [PERSON] право вимоги до боржника - відповідача щодо виконання грошового зобов`язання за основним договором, внаслідок чого новий кредитор став кредитором боржника у грошову зобов`язанні. До нового кредитора перейшло право вимагати (замість первісного кредитора) від боржника належного виконання грошового зобов`язання боржника. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України, за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до правового висновку викладеного Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Положення частини четвертої статті 202, частини другої статті 626, статті 1046 ЦК України дозволяють стверджувати, що договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення договору позики всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Вказаний висновок викладено Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. За правилами ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 ЦК України визначено, що в разі, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до положень ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Як встановлено ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Частиною 1 ст. 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема, достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] свої зобов`язання за договором позики не виконав, грошові кошти у визначений строк не повернув. При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог. Не здобуто таких доказів і в ході судового засідання. Слід зауважити, що і на те, що відповідач з моменту отримання копії позовної заяви не скористався своїм правом на подання письмового відзиву та будь-яких клопотань, окрім клопотання про допит свідка, явку якого відповідач так і не забезпечив. Відтак, суд приходить до висновку, що обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому вимога позивача про стягнення заборгованості за договором позики є обґрунтованою. В зв`язку з наведеним, суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі. Згідно з ст. 141 ЦПК України, з відповідача належить стягнути суму судового збору на користь позивача в розмірі 1000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved