Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зазначивши на обґрунтування позовних вимог, що їй (позивачу) на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 26.12.1994 року, виданим Кіровоградською міською Радою народних депутатів, та реєстраційним написом на документі про право особистої власності від 26.12.1994 року про реєстрацію Кіровоградським бюро технічної інвентаризації права особистої власності [PERSON] на вищевказану квартиру, про що зроблено запис в реєстровій книзі за № 15013/62. Зазначила, що у належній їй (позивачу) квартирі, окрім неї, зареєстрований відповідач [PERSON], який за місцем реєстрації не проживає з серпня 2016 року, що підтверджується довідкою про склад сім'ї комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 2» від 12.09.2017 року № 4937 та актом про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації від 11.09.2017 року. Позивач також зазначила, що будь-яких домовленостей між нею (позивачем) та відповідачем щодо проживання у зазначеній квартирі не має, відповідач добровільно зніматися з реєстрації не бажає, що перешкоджає їй (позивачу) оформити субсидію по оплаті житлово-комунальних послуг, та розпорядитися квартирою, шляхом її відчуження.З огляду на зазначене, позивач просить визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Ухвалою від 19.10.2017 року відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом та справа призначена до судового розгляду. Відповідно до п. 9 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України (в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 року, який набрав чинності 15.12.2017 року) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, суд продовжив розгляд даної справи за правилами Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених в позові, просила позов задовольнити, додатково пояснивши, що вона (позивач) перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 28.11.2012 року, який розірвано за рішенням суду, відповідач [PERSON] зареєстрований у зазначеній, в позові квартирі з 2012 року, однак не проживає в цій квартирі з 02.01.2017 року, з цього часу відповідач приходив у квартиру приблизно раз на місяць до травня 2017 року, після чого вона (позивач) забрала у нього (відповідача) ключі від квартири, а всі відповідача речі вона (позивач) віддала йому в присутності дільничного інспектора, окрім посвідки на проживання, картки та водійських прав з простроченим терміном дії, які наразі знаходяться у вказаній квартирі. Позивач пояснила, що причиною припинення шлюбних стосунків між нею та відповідачем стало зловживання останнім алкогольними напоями, нерозуміння один одного, що призводило до постійних сварок. Позивач також пояснила, що шлюб, укладений між нею ([PERSON]) та [PERSON] розірвано на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, тому користування відповідачем належною їй (позивачу) однокімнатною квартирою на даний час неможливе та реєстрація в цій квартирі відповідача порушує її (позивача) право на користування та розпорядження належним їй майном (квартирою). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином про час та місце судового розгляду справи, що підтверджується розпискою відповідача від 01.02.2018 року, причини неявки суду не відомі, заяви, клопотання відсутні, при цьому, будучи присутнім в судовому засіданні 01.02.2018 року відповідач позовні вимоги не визнав, проти задоволення позовних вимог заперечував, по суті позовних вимог надав пояснення про те, що він не має наміру проживати в квартирі позивача, в якій він (відповідач) зареєстрований, однак вважає, що позивач не має права знімати його з реєстрації до травня місяця, так як він не проживає у цій квартирі з травня 2017 року, коли позивач забрала у нього (відповідача) ключі від квартири, а до того часу він проживав, однак позивач його не бачила в зв'язку з тим, що вона (позивач) постійно працює у нічну зміну. Відповідач додатково пояснив, що позивач зловживає алкоголем та постійно висуває йому (відповідачу) претензії з приводу його неучасті у веденні спільного господарства, хоча раніше, позивач тривалий час перебувала на його (відповідача) утриманні, так як ніде не працювала. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], [INFO], яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS], щодо обставин справи надала суду показання про те, що за вказаною адресою проживає з 1962 року, з позивачем по справі знайома з дитинства, відповідача знає як співмешканця позивача, неприязних стосунків зі сторонами по справі не має. [PERSON] проживав разом з [PERSON]в квартирі [ADDRESS], приблизно 5 років, останні півтора роки він ([PERSON]) там не проживає, останній раз бачила [PERSON] у зазначеній квартирі влітку 2016 року, а в кінці 2017 року він приходив у двір будинку зі своєю новою співмешканкою та влаштував сварку. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], [INFO], який зареєстрований за адресою: [ADDRESS], щодо обставин справи надав суду показання про те, що з позивачем по справі знайомий з дитинства, перебуває з нею([PERSON]) в дружніх стосунках, відповідача знає як співмешканця позивача, неприязних стосунків зі сторонами по справі не має. [PERSON] проживав разом з [PERSON] в квартирі [ADDRESS], однак приблизно два роки він ([PERSON]) там не проживає, останній раз [PERSON] свідок([PERSON]) бачив три роки тому, коли він ([PERSON]) виносив сміття. Заслухавши в судовому засіданні пояснення позивача [PERSON], а також враховуючи надані в попередніх судових засіданнях пояснення,яка підтримала пред'явлений позов, заперечення відповідача [PERSON], надані в судовому засіданні 01.02.2018 року, враховуючи пояснення свідків [PERSON]та [PERSON], зваживши доводи, викладені в позові на обґрунтування позовних вимог, враховуючи заперечення відповідача проти позову, дослідивши докази по справі в їх сукупності, з'ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулася позивач, виходячи з положень ст. 12 та ст. 13 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що вимоги позивача обґрунтовані, ґрунтуються на вимогах закону, що регулює спірні правовідносини, та є такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 26.12.1994 року, виданого Кіровоградською міською Радою народних депутатів згідно з розпорядженням (наказом) від 26.12.1994 року , яке посвідчує, що квартира [ADDRESS] загальною площею 29,49 кв.м. належить на праві приватної власності [PERSON], та яке (свідоцтво) містить реєстраційний напис на документі про право особистої власності від 26.12.1994 року про реєстрацію Кіровоградським бюро технічної інвентаризації права особистої власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS], про що зроблено запис в реєстровій книзі за № 15013/62. Відповідно до штампу в посвідці на постійне проживання серія [NUMBER] від 01.10.2012 року, виданої на ім'я [PERSON], [INFO], останній зареєстрований за адресою: [ADDRESS], з 22.09.2012 року. Відповідно до відміток про сімейний стан в посвідці на постійне проживання серія [NUMBER] від 01.10.2012 року, виданої на ім'я [PERSON], [INFO], та паспорті громадянина України серія [NUMBER], виданого на ім'я [PERSON], [INFO], - [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.11.2012 року. Судом також встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 11.12.2017 року, яке набрало законної сили 02.02.2018 року, задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON], який зареєстровано 28.11.2012 року у Центральному відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 874, - розірвано. Відповідно до змісту зазначеного судового рішення причинами для розірвання шлюбу позивач зазначила відсутність між ними ([PERSON] до [PERSON]) взаєморозуміння внаслідок того, що кожен із них має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, втрату відчуття любові та поваги один до одного, а також підґрунтя до порозуміння. Вказані вище обставини справи сторонами по справі не заперечуються. Крім того, судом встановлено, що відповідно до довідки, виданої комунальним підприємством «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Кіровоградської міської ради» від 12.09.2017 року № 4937, в квартирі за адресою: [ADDRESS], зареєстрована і проживає [PERSON], а також зареєстрований, але не проживає [PERSON], [INFO]. Згідно з актом про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації від 11.09.2017 року, складеним мешканцями квартир [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON], про те, що [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS], з серпня 2016 року. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні обставини суд відзначає, що пред'являючи позов, позивач [PERSON] посилалася на те, що відповідач [PERSON] не проживає в належній їй на праві приватної власності квартирі, в якій відповідач зареєстрований, без поважної причини більше одного року, однак в ході розгляду справи та з набранням законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу позивач, обґрунтовуючи заявлену позовну вимогу про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням (квартирою), посилається на те, що на даний момент відповідач не є членом її сім'ї (чоловіком), а його реєстрація в належній їй квартирі порушує її право власності. Конституція України встановила основні засади права власності. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним, та складається з правомочностей власника щодо права володіння, права користування і права розпорядження. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Більш того, на підставі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-ІV зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 8 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожен має право на повагу до свого житла. З огляду на зазначені норми закону суд констатує, що обраний позивачем спосіб захисту свого правакористування та розпорядження належним їй майном (квартирою), шляхом визнання відповідача [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням (квартирою), є обґрунтованим та в повній мірі відповідає чинному законодавству. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Тобто, за своєю природою це право проживання є правом сервітутного типу і відноситься до особистих сервітутів. Особистий характер даного сервітуту полягає в тому, що воно встановлюється в інтересах певної особи, яка має статус члена сім'ї власника житлового приміщення. Отже, особа матиме право на користування житлом поряд з власником за умови, що вона є членом сім'ї власника житла та проживає разом з ним. Поряд з цим, відповідно до положень ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Таким чином, й після розірвання шлюбу, укладеного між сторонами, рішенням суду, яке набрало законної сили, відповідач [PERSON] не будучи членом сім'ї позивача [PERSON], користується правом сервітутного типу (особистим сервітутом), встановленим законом (ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР), на підставі чого суд приходить до висновку, що припинення права користування колишнім членом сім'ї ([PERSON])займаним приміщенням (квартирою) як спосіб захисту права приватної власності [PERSON] повинен відбуватися відповідно до положень статті 406 ЦК України, якими врегульовано підстави та умови припинення сервітуту. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. При цьому, з огляду на сутність установлених правовідносин між сторонами по справі, суд приходить до висновку про те, що на ці правовідносини, враховуючи розірвання шлюбу між сторонами на час ухвалення даного рішення, не поширюються норми статей 64, 156 ЖК УРСР, статті 405 ЦК України, і така позиція суду в повній мірі узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 15.05.2017 року у справі № 6-2931цс16. За таких обставин суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що право відповідача на користування чужим майном (квартирою) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 ЦК України, за наявності обставин, які мають істотне значення. Надаючи оцінку позиції позивача щодо обґрунтування позовних вимог в світлі встановлення обставин, які мають істотне значення для припинення встановленого сервітуту суд виходить з наступного. Зокрема, квартира [ADDRESS], є однокімнатною квартирою загальною площею 29,49 кв.м. Чинним законодавством, яке регулює цивільні правовідносини, не врегульовано питання критеріїв та нормування площі житлових приміщень, які перебувають у приватній власності та використовуються особами для проживання, як і не врегульовано межі такого використання щодо визначення площі таких приміщень. Відповідно до ст. 8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права). При цьому, під актами цивільного законодавства, якими не врегульовано цивільні відносини, що вимагають застосування аналогії, слід розуміти будь-які нормативно-правові акти, що містять норми цивільного права, зокрема й комплексні акти (наприклад, Господарський кодекс, Житловий кодекс, Земельний кодекс, тощо). Таким чином, враховуючи законодавче не врегулювання вказаних вище відносин та відсутність договірних відносин між сторонами по справі щодо користування спірною квартирою, суд вважає доцільним застосувати за аналогію права норми ЖК УРСР в частині вимог, які ставляться до жилих приміщень, що надаються громадянам для проживання. Відповідно до ч. 2 ст. 50 ЖК УРСР при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев'ять років, крім подружжя. За таких обставин, суд поза розумним сумнівом приходить до обґрунтованого висновку про наявність обставин, які мають істотне значення для припинення сервітуту - права користування квартирою [PERSON], як колишнім членом сім'ї [PERSON], а саме: неможливість подальшого користування [PERSON], як колишнім чоловіком [PERSON] однокімнатною квартирою, яка належить останній на праві приватної власності; фактичне не проживання [PERSON] у вказаній квартирі як під час перебування у шлюбі з [PERSON], так і після розірвання шлюбу; наявність неприязних стосунків між [PERSON] та [PERSON], які виникли під час перебування у шлюбі та стали підставою для його розірвання; проживання [PERSON] в іншому місці у співмешканні з іншою жінкою, що підтверджується, як поясненнями позивача[PERSON], так і показаннями свідка[PERSON] та не заперечувалося відповідачем; відсутність наміру відповідача проживати у спірній квартирі, на що вказав останній при наданні суду пояснень у судовому засіданні 01.02.2018 року, на підставі чого суд вважає вимогу позивача про визнання [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, - обґрунтованою та такою, що в повній мірі відповідає завданню цивільного судочинства, зокрема, щодосправедливого вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених прав та свобод фізичної особи, тому така вимога підлягає задоволенню. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, тобто, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Питання розподілу судових витрат слід вирішити відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, якими передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому, враховуючи задоволення позову в повному обсязі, на користь позивача слід стягнути з відповідача документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору у розмірі 640,00 грн. (квитанція № 0.0.845485475.1 від 11.09.2017 року). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved