Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до ТОВ «Вінницягаз Збут» про захист прав споживачів шляхом визнання недійсним нарахованого боргу за послуги газопостачання. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач проживає та зареєстрований у квартирі [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Дана квартира підключена до мережі газопостачання. Позивач є учасником бойових дій, а тому користується пільгами, передбаченими Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». \~ \~ \~ \~У червні 2021 року позивачу стало відомо, що у нього наявна заборгованість перед відповідачем у розмірі 4\~869 грн 55 коп. Разом із тим, позивач своєчасно сплачував за комунальні послуги, а тому не визнає борг у такому розмірі. \~ \~ \~ \~Враховуючи вищевикладені обставини, позивач змушений був звернутися до суду із даним позовом, в якому просив визнати недійсним нарахований споживачу [PERSON] борг по особовому рахунку № [NUMBER] у сумі 4 869, 55 грн. \~ \~ \~ \~У судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові (а.с.1-7) та відповіді на відзив (а.с.54-56). Додатково суду пояснила, що позивач сплачував за постачання природного газу по лічильнику, а окрім того має пільги як учасник бойових дій. \~ \~ \~ \~У судовому засіданні представник відповідача адвокат Бобко Т.Є. позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов (а.с.29-36) та запереченнях на відповідь на відзив (а.с.61-63). Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач у справі [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.12). Дана квартира підключена до мережі газопостачання, тобто позивач у справі [PERSON] є побутовим споживачем послуг з постачання природного газу за абонентським номером № [NUMBER] . Оператором ГРМ є АТ «Вінницягаз», а постачальником послуг відповідач ТОВ «Вінницягаз Збут». Взаємовідносини між газопостачальником, газорозподільним підприємством, газотранспортним підприємством та споживачами регулюється Законом України «Про ринок природного газу», Кодексм ГРМ та Правилами постачання природного газу, затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30.09.2015 № 2496. При цьому спір стосується не обсягу спожитого позивачем природного газу та ціни за ці послуги, а виник виключно з приводу обчислення (математичного розрахунку) заборгованості по оплаті (чи її відсутності) за ці послуги, тобто позовні вимоги позивача фактично зводяться до незгоди з наявністю заборгованості. Із позовом про визнання недійсним договору про газопостачання [PERSON] не звертався, не існує відповідного рішення суду про визнання недійсним такого договору. Крім цього, доказів того, що позивач звертався до постачальника з метою проведення звірки, і йому було в цьому відмовлено, матеріали справи не містять. Натомість предметом даного позову є визнання недійсним боргу, який не є окремим правочином. Суд звертає увагу позивача на те, що за змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Отже, кожна особа має право в порядку, встановленому процесуальним законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи, інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, що визначений законом або договором, а якщо закон або договір ефективного способу захисту не визначають - суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. У справі Європейський суд з прав людини «Белеш та інші проти Чеської Республіки» вказав, що право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав та обов`язків. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц,провадження № 14-651цс18). Згідно з частиною першою\~статті 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд не має права виходити за межі заявлених позовних вимог та застосувати інший спосіб захисту, не заявлений позивачем. Однак завданням суду є виокремити лише той юридичний склад відносин, що має значення для вирішення цього спору, і, співставивши його зі свідченнями позивача, інших учасників справи, винести законне та обґрунтоване рішення. У даному випадку позивач звернувся до суду із однією позовною вимогою про визнання боргу недійсним. Верховний Суд\~у своїх\~постановах неодноразово\~звертав увагу\~судів на\~те,\~що такий\~спосіб захисту,\~як визнання\~заборгованості недійсною,\~не є\~способом захисту\~прав та\~інтересів,\~установленим законом\~(постанова\~Верховного Суду\~від 27\~січня 2021\~року у\~справі №334/7136/17,\~провадження №\~61-7358св19;\~постанова Верховного\~Суду від\~08\~квітня 2020\~року у\~справі № 462/5889/16-ц, провадження №61-909св17). Так, Верховний Суд роз`яснив, що у випадку незгоди із правильністю нарахування розміру плати за певні види житлово-комунальних послуг (заборгованості за такими) споживачі вправі у випадку пред`явлення до них вимог про стягнення таких нарахувань заперечувати стосовно них з наданням відповідних доказів. Зазначений розрахунок може бути визнаний як доказ (із наданням йому відповідної оцінки судом під час вирішення іншого спору), зокрема щодо стягнення з позивача заборгованості за послуги з постачання природного газу, при вирішенні якого суд зобов`язаний дати оцінку такому доказу. Більше того, борг не є правочином і норми, що передбачають недійсність правочину до питання щодо скасування боргу не можуть бути застосовані. Зокрема, відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Між сторонами у даному випадку виникли договірні відносини з приводу постачання природного газу, адже сторонами не заперечується, що позивач є споживачем послуг, які надаються відповідачем. Зокрема, відповідач надавав ці послуги, позивач у свою чергу їх приймав, користуючись природним газом (прийняв оферту), приєднавшись таким чином до Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30.09.2015 № 2500. Так, Правилами постачання природного газу визначено, що договір постачання природного газу побутовим споживачам укладається з урахуванням статей 633,634,641 та 642 ЦК України шляхом заочного приєднання побутового споживача до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам, що розміщений на офіційному веб-сайті Регулятора та постачальника і не потребує двостороннього підписання письмової форми договору. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.1 ст.714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Тобто борг (факт його нарахування позивачу) не є окремим правочином, а лише частиною договірних відносин між сторонами. Юридичними наслідками порушення умов договору, до яких відноситься неправильний розрахунок заборгованості (неналежне виконання зобов`язання), можуть бути припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України), а не визнання боргу недійсним. Відтак, обраний позивачем спосіб захисту прав шляхом подання позову про визнання боргу недійсним не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту прав та сам по собі не сприяє ефективному відновленню порушених прав. Більше того, зі змісту позовних вимог та наведених вище приписів законодавства не вбачається обумовлених законом чи договором підстав для виникнення між сторонами спору про право, оскільки позовні вимоги позивача фактично зводяться до незгоди з наявністю заборгованості. Судом не встановлено порушення прав позивача як споживача, у тому числі права на свободу вибору продукції, свободи волевиявлення споживача, рівності сторін договору, учасником якого є споживач, права на безпечну продукцію, яка є неналежної якості та не фальсифікованою тощо. Відсутність спору про право, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє порушення права, що підлягає судовому захисту. Таким чином, суд, оцінюючи допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягають. При зверненні до суду із позовом позивача було звільнено від сплати судового збору на підставі ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки його вимоги стосувалися захисту його прав за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Відповідно до положень ч.7 ст.141 ЦПК України судовий збір підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Про стягнення інших судових витрат учасники справи не заявляли під час розгляду справи, а тому питання про їх розподіл судом не вирішувалось. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed