Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду через свого представника - адвоката Клапчука Ф.П. з позовною заявою до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. Позов обґрунтовано тим, що починаючи з [INFO] усі пости позивача в соціальній мережі Facebook стали коментуватись людиною під профілем « [PERSON] ». Дані коментарі мали відверто принизливий зміст. Так, [INFO] в групі «Таращанський край» в мережі Facebook [PERSON] залишив під його постом коментар: «Нічого не маю особисто проти пана [PERSON] та його жвавої команди. Але мене не покидає відчуття дежавю десятирічної давнини. Такий собі [PERSON] та його дитячі майданчики з трухлявої деревини на замовлення Партії регіонів. У цьому самопіарному джинсованому відео, не побачив нічого, окрім купи заліза, що вигружається на сільське подвір`я. Та дитячого майданчика, який з власної ініціативи розпочав робити для дітлахів один з жителів села Кислівка без усілякої піар-допомоги добродіїв з райцентру. З нетерпінням чекатиму наступного відео із збиранням позовних заяв по відновленню чорнобильських пенсій, завдяки мудрим настановам партії Наш край та замаскованим ляльководам з колишньої Партії регіонів, що своїми гаслами покликали війну в Україну.» 08 вересня 2020 року під його постом, де містився відоематріал, на якому зображено допомогу позивача батькам села Кислівка Таращанського району Київської області по облаштуванню дитячого майданчика, де не містилось жодних агітаційних закликів, оскільки реєстрацію кандидатом на посаду Таращанського міського голови позивач пройшов тільки 29 вересня 2020 року, відповідачем [PERSON] було залишено коментар: «Друзі, всім привіт. Пан гречкосій з вами. Знаєте, є проста ситуація коли дуже хочеться попіаритись перед виборами, то плюю на повагу до виборця і починаю банально роздавати гречку. Комусь термометра, комусь трохи металу для дитячого майданчика. Я казав мудрий засновник партії «не Наш Край», якщо десь перегоріла лампочка, то закрути її привселюдно саме перед виборами». Приблизно так перекладається те, що вам пропонується в даному відео. А стосовно згаданого дитячого майданчика, то його з власної ініціативи розпочав робити один з жителів села Кислівка без усілякої піар-допомоги добродіїв з райцентру. Сильно допомогу надали господарства, що працюють на території села, не розкидаючись при цьому по усіх без винятку групах у соцмережах нашого району відео про допомогу. Одним словом ганьба гречкосія. Це не благодійність. На дітях піаряться лише пройдисвіти. Потенційні виборці усе бачать і дадуть свою оцінку на місцевих виборах. Бажаю усім читачам здоров`я.» [INFO] в соціальній мережі Facebook «Таращанський край» під постом позивача з відео із Всеукраїнської конференції партії « Наш Край », на якому був позивач, [PERSON] залишив коментар: « Пан [PERSON] та партія «неНаш край», партія вічних прикоритників та колишніх регіоналів, що привели війну в Україну». [INFO] під публікацією позивача в соціальній мережі Facebook, в групі « [INFO] » [PERSON] залишив коментар: « [INFO] (він же адвокат [PERSON] ), а СЛАБО оголосити МОРАТОРІЙ на «гречкосійство» та перейти у конструктивний формат передвиборчих дискусій, генеруючи дієвий зміст розвитку Таращанського ОТГ, адже життя людей, це не лише термометри, унітази і матеріал на майданчики. Це передусім величезна інфраструктура об`єднаних громад сіл та міста, що потребує щоденного, кропіткого догляду на певний досвід у його управлінні. Керувати громадою, це не гра у КВК. Його вже у нас досить. Добробут людей на першому місці, а не якісь амбіції, особисті чи київських ляльководів.». [INFO] в групі « [INFO] » в соціальній мережі Facebook під однією з публікацій на виборчу тематику [PERSON] залишив коментар: « Передайте цього списка пану [PERSON] (він же адвокат [PERSON] ). Бо своїм передвиборчим сміттям загадив усі групи Таращанщини.» [INFO] під постом позивача в соціальній мережі Facebook в групі «Таращанський край» де зображено фотографію позивача з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , відповідач залишив коментар: «[INFO] ». [INFO] в мережі Facebook в групі « Ківшовата NEWS » під постом, де викладено передвиборчу програму позивача, [PERSON] висловив коментар: «Реально соромно, коли на 6 році війни в Україні, до влади лізуть маріонетки прихованих ляльководів партії «неНаш край», що своїми сепаратиськими з`їздами та мовними Антимайданами розпалювали ненависть між людьми. Як кажуть, ні стида, ні сорому.» Позивач вважає, що такими коментарями відповідач принизив його статус волонтера (називаючи «гречкосієм»), принизив його професійний статус помічника депутата (вказуючи на те, що він маріонетка і за ним стоїть ляльковод) та адвоката (називаючи «адвокат - [PERSON]»); вказане чинив з метою навмисного пониження рейтенгу позивача під час виборчих перегонів. Позивач вказує, що дані висловлювання не мають жодного підтвердження і обгрунтування та порушують його особисті немайнові права на повагу до гідності, честі та недоторканості ділової репутації. А тому просить суд визнати інформацію, поширену відповідачем [PERSON] в соціальній мережі Facebook у вигляді коментарів під постами позивача, недостовірною та такою, що принижує честь і гідність [PERSON] , та зобов`язати відповідача спростувати дану інформацію шляхом публікації [PERSON] тексту зі змістом: «Поширена мною, [PERSON] , інформація щодо [PERSON] в мережі Інтернет, виражена в коментарях, являється неправдивою та не відповідає дійсності» в районному виданні газети «Таращанський край», зазначаючи, що в мережі Facebook піблікація даного змісту може бути недопущена адміністраторами публічних груп. Ухвалою суду від 15.01.2021 прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (а.с. 49, 50). Ухвалою суду від 10.02.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с.59, 60). Ухвалою суду від 24.02.2021, занесеною до протоколу судового засідання, було задоволено частково клопотання представника відповідача адвоката Вишнівського І.А. та продовжено відповідачу строк для подачі відзиву до 01.03.2021 із встановленням строків для подачі відповіді на відзив і заперечення (а.с. 82). 01.03.2021 представником відповідача адвокатом Вишнівським І.А. було подано відзив на позовну заяву (а.с.85-116) зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає позов та вважає, що провадження у справі підлягає закриттю. Свою позицію обґрунтовує тим, що ознайомившись із фактичними публікаціями та коментарями у Інтернет мережі Facebook за посиланням сторінок, що зазначені в позовній заяві, публікації наведеного позивачем змісту відсутні. Таким чином, фактично відсутній предмет спору. Також вважає, що позивачем не було сплачено у повному обсязі судовий збір за подачу даного позову до суду, оскільки фактично сплачена сума у розмірі 840,80 грн замість 908,00 грн не відповідає ставці судового збору, що діяла станом на 11.01.2021. Крім того, вважає, що позовна заява підписана неуповноваженою особою, оскільки доданий до позову ордер адвоката не містить на його звороті застереження щодо наявності або відсутності обмежень правомочностей адвоката на вчинення дій в інтересах клієнта, що передбачено рішенням РАУ від 17.12.2012 №36. В судовому засіданні позивач та його представник позовну заяву підтримали у повному обсязі. Позивач суду пояснив, що восени 2020 року він брав участь у виборах на посаду міського голови м.Тараща. [INFO] ним було розміщено в Інтернет-мережі «Facebook» відео, на якому він надавав матеріали для будівництва дитячого майданчика в с.Кислівка. Під цим відео з`явився перший образливий коментар людини під нікнеймом « [PERSON] ». Він цю людину ніколи раніше не бачив і не знав, натиснув на зображення фото на нікнеймі та перейшов на персональну сторінку автора коментаря. Звідти з`ясував, що [PERSON] - це завуч у Лучанській школі, ознайомився з його профілем. В подальшому відповідач почав писати коментарі під усіма його постами в мережі «Facebook», в усіх групах, скрізь паплюжив його політичну силу, вів агітацію проти його кандидатури. Позивач записав відео, в якому він продемонстрував готовність захищати свою честь, гідність і ділову репутацію в суді у разі, якщо відповідач не припинить паплюжити його в соціальних мережах, виклав це відео у «Facebook», але це не зупинило [PERSON] .. Позивач зауважив, що коментарі відповідача нанесли йому непоправний репутаційний удар, оскільки він є благодійником, допомагає дітям, неодноразово їздив у зону АТО. А тому він був змушений звернутись з даним позовом до суду для захисту своїх порушених прав. Представник позивача - адвокат Клапчук Ф.П. суду пояснив, що відповідач навмисне поширював неправдиву інформацію про позивача, оскільки мав намір зашкодити репутації останнього. Зауважив, що сама по собі негативна інформація завдає шкоди репутації особи, а у даному випадку наявна винна поведінка відповідача щодо розповсюдження неправдивої інформації про позивача в соціальній мережі, що призвело до поширення такої неправдивої інформації серед необмежено широкого кола осіб. Завдана шкода честі, гідності і діловій репутації негативно вплинула на життя позивача, цей репутаційний удар має негативні наслідки для позивача навіть після обрання його на посаду міського голови. Вважає, що у даному випадку наявні всі ознаки цивільно-правової відповідальності: вина відповідача, причинний зв`язок і шкода від цих дій, а тому необхідно зобов`язати відповідача спростувати поширену ним неправдиву інформацію, що відновить становище позивача. Позицію відповідача щодо закриття провадження у справі, викладену у відзиві, вважає помилковою, оскільки предметом спору є захист честі, гідності і ділової репутації, а спосіб захисту - спростування вже поширеної інформації; той факт, що інформацію вже видалено, - не спростовує факту її поширення відповідачем. Відповідач та представник відповідача позов не визнали повністю. Відповідач суду пояснив, що він не має ніякого відношення до коментарів, що викладені у позові; свої сторінки в соціальних мережах він використовує виключно для професійної діяльності. Відповідаючи на запитання, повідомив, що він працює у Лучанській школі, «Facebook» використовує виключно для професійної діяльності, на його сторінці у «Facebook» дійсно є його власне фото. Відповідач заперечив коментування ним дописів чи відео позивача, ствердив, що ніяких коментарів на сторінках позивача не робив; усі коментарі, наведені у скріншотах сторінок соцмереж, що долучені до позову, - не його, як з`явились ці дописи - він пояснити не може, коментарі зі скріншотів він вперше побачив тоді, коли ознайомився з матеріалами справи; зі своєї сторінки ніяких постів і коментарів він не видаляв. Ствердив, що особисто з позивачем не зустрічався, від якої політичної сили той балотувався на посаду міського голови - не знає, а тому нічого щодо позивача не коментував. Представник відповідача - адвокат Вишнівський І.А. надав суду пояснення, аналогічні викладеному у відзиві, та додав, що долучені до позовної заяви копії документів не засвідчені у порядку, визначеному п.5.27 ДСТУ, а тому ці матеріали не є ні оригіналами, ні належно засвідченими копіями документів. Зауважив, що на даний час не встановлено належного відповідача у справі: ні автора коментарів, ні власника вебсайту. Натомість, наданий ним Звіт про результати проведеної фіксації і дослідження змісту вебсторінок у мережі Інтернет підтверджує відсутність коментарів за посиланнями, наведеними у позовній заяві, того змісту, що викладені у позові. Представник відповідача ствердив, що в мережі Інтернет немає тих коментарів, копії яких долучені до позовної заяви; хто і як помістив ці коментарі на копії документів - йому невідомо, але в оригіналі вони відсутні. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідка [PERSON] , вивчивши викладені у заявах по суті обставини, дослідивши письмові матеріали справи та надані суду докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є в тому числі честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України життя, здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст.275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Стаття 277 ЦК України визначає, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч.1). Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом (ч.6). За правилами ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. Згідно ст.1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.15 постанови №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі по тексту - постанова Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009) при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Згідно абзацу 5 п. 15 вищевказаної постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події і явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до п.12 постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 № 1 належним відповідачем у разі поширення оспорюваною інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник вебсайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. У частині 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч.2 ст. 2 ЦПК). Конституція України у статті 129 визначає однією із основних засад судочинства змагальність сторін та свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказаний принцип закріплено також і в Цивільному процесуальному кодексі України. Так, згідно ч.3 ст. 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін, що полягає рівності прав учасників справи щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.1 ст. 12 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.2 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України). Частинами 5,7 статті 81 ЦПК України визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосується предмету спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконані обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. За положеннями статей 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За ч.1 ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. За положеннями статті 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.2003 № 55 затверджено Національний стандарт України «Вимоги до оформлювання документів» ДСТУ 4163-2003. Пункт 5.27 даного стандарту визначає, що відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії. З огляду на наведені вимоги закону, судом встановлено наступне. Позивач [PERSON] восени 2020 року брав участь у виборчій кампанії та був кандидатом на посаду міського голови м. Тараща, що не оспорюються сторонами спору. Нині обіймає посаду міського голови міста Тараща. Позивачем долучено до позовної заяви і у матеріалах справи містяться паперові копії електронних доказів - сторінок з коментарями в соціальній мережі Інтернет «Facebook» (а.с. 9-32). Вказані копії електронних доказів засвідчені шляхом проставляння на кожній копії відбитка штампу з написом: «З оригіналом згідно», підписом (без розшифрування), відтиском печатки адвоката Клапчука Ф.П., без зазначення дати засвідчення копії. З наведеного суд висновує, що наявні у матеріалах справи копії електронних доказів засвідчені з порушенням п.5.27 ДСТУ 4163-2003. Крім того, суду не було подано стороною позивача оригінали електронних доказів, копії яких долучені до справи та містяться на а.с. 10-23, 25-32. Посилання сторони позивача на те, що вказані оригінали доказів - коментарі існували, однак, були видалені відповідачем, - жодним доказом не підтверджені. Натомість, зі Звіту за результатами проведення фіксації і дослідження змісту вебсторінок у мережі Інтернет від 02.03.2021 №74/2021-ЗВ ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» вбачається, що на досліджуваних вебсторінках за посиланнями, наведеними позивачем у позові, коментарі, зафіксовані у копіях - відсутні (а.с.130 - 144). Суд враховує, що фіксація змісту вебсторінок згідно Звіту проводилась станом на 01.03.2021, а тому вказаний доказ повністю узгоджується із твердженням позивача і його представника про відсутність на даний час спірних коментарів за наведеними у позові посиланнями в мережі Інтернет. З огляду на це, суд не бере до уваги копії електронних доказів - скріншоти коментарів, що долучені до позовної заяви і містяться на аркушах справи 10-23, 25-32. Отже, твердження позивача та його представника про розміщення недостовірної інформації - коментарів щодо [PERSON] в соціальній мережі «Facebook» відповідачем [PERSON] , зміст яких викладено у позовній заяві та копії яких наведено на а.с.10-23, 25-32, - не доведено належними та допустимими доказами. Суд виходить з того, що обов`язок доведення даної обставини був покладений саме на сторону позивача та його представника, але натомість дане положення не реалізоване останніми. У зв`язку із цим, позовні вимоги в частині визнання недостовірною інформацією коментарів у мережі Інтернет - соціальній мережі «Facebook» за відповідними посиланням та зобов`язання спростувати вказану інформацію не підлягають задоволенню. Водночас, позивачем було надано для огляду і судом було оглянуто в судому засіданні 17.03.2021 оригінал електронного доказу - сторінку в Інтернет-мережі «Facebook», підписану « [PERSON] », копія якої (скріншот) міститься на а.с. 9, а також оригінал електронного доказу - коментар під постом позивача [PERSON] в групі «Таращанський край» у мережі «Facebook» наступного змісту: «Нічого не маю особисто проти пана [PERSON] та його жвавої команди. Але мене не покидає відчуття дежавю десятирічної давнини. Такий собі [PERSON] та його дитячі майданчики з трухлявої деревини на замовлення Партії регіонів. У цьому самопіарному джинсованому відео, не побачив нічого, окрім купи заліза, що вигружається на сільське подвір`я. Та дитячого майданчика, який з власної ініціативи розпочав робити для дітлахів один з жителів села Кислівка без усілякої піар-допомоги добродіїв з райцентру. З нетерпінням чекатиму наступного відео із збиранням позовних заяв по відновленню чорнобильських пенсій, завдяки мудрим настановам партії Наш край та замаскованим ляльководам з колишньої Партії регіонів, що своїми гаслами покликали війну в Україну.» за [INFO] (а.с. 3 та а.с. 24). Вказаний коментар залишений автором з нікнеймом « [PERSON] », при натисканні на який відбувається перехід на персональну сторінку в Інтернет-мережі «Facebook», підписану « [PERSON] », копія якої міститься на а.с. 9 та оглядалась судом в оригіналі. Відповідач [PERSON] не заперечував в суді факту належності йому оглянутої сторінки у Інтернет-мережі «Facebook», підписаної « [PERSON] », копія якої міститься на а.с. 9. Проте, він ствердив, що не писав ніяких коментарів під публікаціями позивача і автором вищевказаного оглянутого в суді оригіналу коментаря в мережі «Facebook» не являється. Пояснити наявність цього коментаря, здійсненого під його нікнеймом, відповідач не зміг. Надаючи оцінку вказаним обставинам, беручи до уваги показання свідка [PERSON] , який ствердив, що у період з серпня по жовтень 2020 року [PERSON] регулярно писав у мережі Інтернет паплюжні дописи як власне на нього, так і на позивача [PERSON] , котрі стосувались передвиборної кампанії, і при особистому спілкуванні [PERSON] не заперечував того факту, що це саме він поширює в соціальних мережах відповідні коментарі, - суд вважає доведеним авторство відповідача [PERSON] коментаря в соціальній мережі Інтернет «Facebook» в групі «Таращанський край» зі змістом: «Нічого не маю особисто проти пана [PERSON] та його жвавої команди. Але мене не покидає відчуття дежавю десятирічної давнини. Такий собі [PERSON] та його дитячі майданчики з трухлявої деревини на замовлення Партії регіонів. У цьому самопіарному джинсованому відео, не побачив нічого, окрім купи заліза, що вигружається на сільське подвір`я. Та дитячого майданчика, який з власної ініціативи розпочав робити для дітлахів один з жителів села Кислівка без усілякої піар-допомоги добродіїв з райцентру. З нетерпінням чекатиму наступного відео із збиранням позовних заяв по відновленню чорнобильських пенсій, завдяки мудрим настановам партії Наш край та замаскованим ляльководам з колишньої Партії регіонів, що своїми гаслами покликали війну в Україну.». Разом з тим, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації у вищевказаному коментарі недостовірною та такою, що принижує честь і гідність позивача, суд має визначити характер цієї інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Так, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв`язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено, що кожному громадянину гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною законодавства України. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом цієї норми свобода слова, преси як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадянський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч. 2 ст. 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві. Аналіз зазначеного національного законодавства та ст. 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежить від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Відповідно до ч.2 ст.47-1 вказаного закону, оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Вказані положення національного законодавства кореспондується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, рішення у справі «Лінгенс проти Австрії» (12/1984/84/131) містить вказівку про необхідність розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (п. 41). Аналізуючи зміст коментаря: «Нічого не маю особисто проти пана [PERSON] та його жвавої команди. Але мене не покидає відчуття дежавю десятирічної давнини. Такий собі [PERSON] та його дитячі майданчики з трухлявої деревини на замовлення Партії регіонів. У цьому самопіарному джинсованому відео, не побачив нічого, окрім купи заліза, що вигружається на сільське подвір`я. Та дитячого майданчика, який з власної ініціативи розпочав робити для дітлахів один з жителів села Кислівка без усілякої піар-допомоги добродіїв з райцентру. З нетерпінням чекатиму наступного відео із збиранням позовних заяв по відновленню чорнобильських пенсій, завдяки мудрим настановам партії Наш край та замаскованим ляльководам з колишньої Партії регіонів, що своїми гаслами покликали війну в Україну.», суд приходить до висновку про відсутність у ньому фактичних даних та вважає, що з огляду на характер використання мовних засобів (епітетів, гіпербол, метафор) наведені висловлювання є оціночними судженнями (суб`єктивною оцінкою) відповідача, а відтак - не підлягають спростуванню. В цьому аспекті суд звертає окрему увагу на те, що межі критики та оцінки щодо поведінки державних службовців, публічних осіб є ширші, ніж межі оцінки та критики поведінки пересічного громадянина. Публічна особа, у даному випадку позивач, вступаючи на такого роду посаду та обираючи такий кар`єрний шлях, повинен бути готовий до прискіпливої уваги з боку суспільства, в тому числі в грубій формі. Адже суспільство має право на отримання суспільно важливої інформації для контролю за діяльністю та приватним життям осіб, що здійснюють функції держави, задля формування власної думки, що формується на підставі різноманітних фактів та думок. Відтак, приймаючи участь у передвиборній кампанії та балотуючись на посаду міського голови, позивач мав бути готовий до підвищеної уваги до себе та до гострої критики своєї діяльності. Такий висновок суду ґрунтується на усталеній судовій практиці, що неодноразово формулювалась у рішеннях Верховного Суду (справа № 757/22307/17). Щодо аргументів представника відповідача про необхідність закриття провадження у справі - суд вважає їх безпідставними. Так, частиною 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за позовну вимогу немайнового характеру, яка подана фізичною особою, становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Зі штемпеля відділення поштового зв`язку на конверті про відправлення [PERSON] на адресу суду позовної заяви (а.с.39) вбачається, що вона була подана позивачем на відділення пошти для направлення до суду 23.12.2020, а відтак, судовий збір має обраховується виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2020 року і 0,4 його розміру у грошовому еквіваленті становить 840,80 грн, як і було сплачено позивачем (а.с. 1). Щодо повноважень представника позивача - адвоката Клапчука Ф.П., - суд вважає, що такі повноваження підтверджені ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», як це передбачено статтею 62 ЦПК України. Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу задоволення позову, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить із наступного. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч.3 ст. 133 ЦПК). За положенням ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (ч.2 ст. 141 ЦПК). Положеннями статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. За ч.2 ст. 174 ЦПК України заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Представником відповідача - адвокатом Вишнівським І.А. було подано заяву по суті справи - відзив - 01.03.2021, що відображено на штемпелі суду про його одержання та вхідну реєстрацію (а.с. 85, 96). Водночас, разом із відзивом стороною відповідача не було подано суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вони понесли і які очікують понести в зв`язку із розглядом справи. Такий попередній розрахунок був поданий представником відповідача значно пізніше - 17.03.2021 без обґрунтування причин пропуску встановленого законом строку та без прохання поновити цей строк (а.с. 192-198). Виходячи із цього, суд приходить до висновку про відсутність підстав для відшкодування відповідачу судових витрат у загальному розмірі 21900,00 грн та відмовляє йому у такому відшкодуванні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed