Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позов мотивований тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 14.05.2002 р., укладеного між ним та [PERSON] , він придбав квартиру за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з чим він та треті особи [PERSON] та [PERSON] є власниками зазначеної квартири. Відповідачі є родичами колишнього власника квартири - [PERSON] .. Відповідачіу зазначеній квартирі не проживають, не користується квартирою, у квартирі відсутні їхніособисті речі, що підтверджується актами ЖБК «Квазар-5» від 01.06.2018 року. Посилаючись на зазначені обставини, просив визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] таким, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, наведених в ньому. Надав пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Треті особи в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, наведених в позові. Надали пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам Відповідачі, будучи повідомленими про день, час та місце розгляду справи належним чином, в судове засідання повторно не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, не подалиписьмові заперечення (відзив на позовну заяву), в зв`язку з чим відповідно до вимог ст.ст. 280-281 ЦПК України розгляд даної справи проведений в заочному порядку. Суд, вислухавши пояснення позивача та третіх осіб, встановивши обставини справи, перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 14.05.2002 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] , яка діяла в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , та посвідченого державним нотаріусом Четвертої київської державної нотаріальної контори за реєстром № 1-1322, була придбана дана квартира покупцями у рівних частках. Договір купівлі-продажу був зареєстрований в Київському міському БТІ, що підтверджено реєстраційним написом на правовстановлюючому документів від 10.12.2002 р. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві від 11.02.2013 року, [PERSON] померла [INFO] . Тим самим, на час розгляду справи позивач та треті особи є співвласниками вищевказаної квартири. За умовами договору купівлі-продажу квартири (п. 6 Договору) продавець прийняв на себе обов`язок зняти з реєстрації місця проживання себе та звільнити квартиру від речей домашнього вжитку у строк до 15.05.2002 року. Проте, четверо з зареєстрованих осіб - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що є відповідачами у справі, з реєстрації не знялись та на час подачі позовної заяви зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою ЖБК «Квазар-5» про перелік зареєстрованих осіб. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] були зареєстровані, як власники квартири. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Така правова позиція викладена в Постановах Верховного суду України від 05 листопада 2014року та від 16 листопада 2016 року. Зокрема в постанові Верховного суду України від 16 листопада 2016 року, зазначено, що за порівняльним аналізом статей 383, 391,405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру, тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. В судовому засіданні достеменно встановлено, що відповідачі у справі є членами колишнього власника вищевказаної квартири - [PERSON] , а відтак їх право користування вказаної квартирою залежало від права власності останньої на неї. Тим самим, в зв`язку з припиненням права власності [PERSON] в зв`язку з продажем позивачу та третім особам вищевказаної квартири відповідачі підлягають визнанню такими, що втратили право користування даним житловим приміщенням. Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що конституційне право власності позивача та третіх осіб на вказану квартиру підлягає судовому захисту. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки є заснованими на законі, обгрнутованими, знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду. На підставі викладеного, ст.41 Конституції України, ст.ст.317, 319, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved