Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Шишацького районного суду Полтавської області із позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу та поділ спільного нерухомого майна. Позовні вимоги обґрунтував тим, що після розірвання 17 лютого 1999 року шлюбу між ним [PERSON] та відповідачем [PERSON] колишнє подружжя продовжило проживати разом, як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу та припинили спільне проживання та ведення господарства весною 2014 року. Весь цей час сторони через відсутність власного житла проживали в будинку батька позивача в с. Носи Шишацького району Полтавської області. Під час спільного проживання сторони займались розведенням великої рогатої худоби та свиней, а також їх подальшим продажем. Кошти від продажу в більшості випадків отримувала відповідач, яка користуючись довірою позивача та відсутністю контролю з його боку, мала можливість приховати точну суму виручену від продажу худоби. Після припинення фактичних шлюбних відносин позивач довідався, що восени 2013 року відповідач за усною домовленістю передала 70000 грн. гр. [PERSON] в якості авансу за подальшу купівлю будинку в с. Носи Шишацького району Полтавської області по вул. Центральній,15, загальна вартість якого складає 80000 грн. Вважаючи вказані кошти спільним майном подружжя, які підлягають поділу, позивач посилаючись на норми Сімейного кодексу України просить суд встановити факт свого проживання однієї сімєю з відповідачем [PERSON] без реєстрації шлюбу в період часу з 18 лютого 1999 року до 07 квітня 2014 року, визнати грошові кошти в сумі 70000 грн., які були витрачені [PERSON] на придбання будинку по вул. Центральній, 15 в с. Носи, спільною сумісною власністю та стягнути з відповідача на свою користь 35000,00 грн., як 1/2 частину грошових коштів, що є спільною власністю. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали в повному обсязі, прохали його задовольнити. Позивач надав пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві. Додатково зазначив, що в період часу з 18 лютого 1999 року до 07 квітня 2014 року він та відповідач проживали разом однією сімєю, вели домашнє господарство. На час спільного проживання сторін їх родина мала постійний дохід від продажу та утримання худоби. При цьому фінансову сторону він не контролював, дружина також працювала та отримувала зарплату на картку банка «Аваль». Від [PERSON] він довідався про внесення восени 2013 року відповідачем 70000 грн. в якості авансу на придбання будинку, вважає вказані кошти спільним майном та просить розділити їх в рівних частинах між сторонами, стягнувши з відповідача на свою користь 35000 грн. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позов визнали частково, лише в частині встановлення факту проживання сторін однією сімю без реєстрації шлюбу, в іншій частині заперечували проти позову, посилаючись на недоведеність позовних вимог. Відповідач [PERSON] підтвердила факт проживання з позивачем [PERSON] однією сімєю, без реєстрацію шлюбу у зазначений ним період. За час спільного проживання вони підтримували подружні стосунки, спільно вели домашнє господарство. Заперечуючи проти майнових вимог, пояснила, що після придбання в 2011 році автомобіля значні суми коштів в родині були відсутні, більшість наявних коштів була спрямована нею на поточні витрати зокрема на навчання старшої доньки [PERSON], лікування та реабілітацію молодшої доньки Маргарити, [INFO], забезпечення її одягом та шкільним приладдям. Будинок у с. Носи був придбаний за кошти цивільного чоловіка її старшої доньки [PERSON] З початку будинок планувалось придбати для потреб доньки, а вже на стадії остаточного оформлення документів, в звязку з відсутністю особистого житла, будинок з дозволу доньки та зятя був оформлений на імя відповідача з подальшим поступовим поверненням нею витрачених на придбання будинку коштів. Аванс за будинок у розмірі 70000 грн. восени 2013 року був переданий її донькою [PERSON] гр-ці [PERSON], яка являлась власником будинку. Заслухавши пояснення сторін допитавши в судовому засіданні свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], оцінивши наявні письмові докази в їх сукупності та взаємозвязку суд, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню лише в частині позовних вимог про встановлення факту проживання однією сімєю. Відповідно до п. 5 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Сторони не заперечують факт перебування у фактичних шлюбних відносинах, що виражались у спільному проживанні, підтриманні інтимних стосунків, веденні домашнього господарства, у період з 18 лютого 1999 року по 07 квітня 2014 року. Вказані обставини також підтверджуються поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] Згідно положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позовних вимог в частині встановлення факту проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу у зазначений у позовній заяві та визначений сторонами період. Згідно ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (Право спільної сумісної власності подружжя). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.ч. 1-2 ст. 71 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Згідно розяснень, що містяться у п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Як встановлено судом в період з 18 лютого 1999 року до 07 квітня 2014 року сторони: [PERSON] до [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, у цей час між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю та жоден з них у іншому шлюбі не перебував. Як встановлено з матеріалів справи договори щодо порядку розподілу майна, набутого за час спільного проживання між ними не укладались. Договори купівлі-продажу житлового будинку, що розташований в с. Носи Шишацького району Полтавської області вул. Центральна, 15 та земельної ділянки на якій його розміщено кадастровий № 5325781204:04:001:0409 покупець [PERSON] уклала 09.09.2014 року тобто через 5 місяців після припинення фактичних шлюбних відносин з позивачем, що крім пояснень відповідача та свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 10-11). Попередніх договорів з приводу купівлі вказаного домоволодіння відповідач не укладала. Усну домовленість про намір придбати вказаний будинок з його колишніми власниками суд не розглядає як укладання попереднього договору щодо його купівлі-продажу, оскільки відповідно до вимог ст.ст. 635, 657 ЦК України вказаний договір повинен укладатись у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а отже на вказану домовленість не можуть розповсюджуватись вимоги ст. 65 СК України щодо спільного розпорядження майном та укладання договорів в інтересах сімї. Матеріалами справи дійсно підтверджується факт того, що в проміжок часу з 01 листопада по 01 грудня 2013 року залишок коштів на поточних рахунках відповідача [PERSON] у АТ «[PERSON] Аваль» зменшився з 34702,80 грн. до 2925,50 грн. тобто на 31777,30 грн., та у ПАТ КБ «Приватбанк» з 3006,70 грн. до 818,37 грн. тобто на 2188,33 грн., що підтверджується листами банків (а.с. 48,65,91-95). В той же час жодні данні, які вказують на те, що саме ці кошти були витрачені відповідачем на придбання нею житлового будинку відсутні. Так, залишок коштів відповідача по окремим рахункам у ПАТ КБ «ПриватБанк» у вказаний період залишився незмінним (1250 грн.), або навіть збільшився з 450 до 500 грн. З пояснень відповідача встановлено, що більшість коштів у цей період вона спрямовувала на поточні витрати, зокрема лікування та реабілітацію молодшої доньки Маргарити, [INFO], забезпечення її одягом та шкільним приладдям. Також з пояснень відповідача, показань свідків [PERSON] та [PERSON] встановлено, що кошти на придбання будинку надав цивільний чоловік доньки позивача [PERSON], який збирав їх на протязі декількох років заощаджуючи частину заробітної плати, спочатку для придбання легкового автомобіля, а потім на придбання власного житла. Саме для потреб родини доньки відповідача планувалась купівля вказаного будинку, але враховуючи припинення фактичних відносин між сторонами та відсутність власного житла у відповідача було прийнято спільне рішення про оформлення придбаного будинку саме на її імя, з подальшим поступовим відшкодуванням нею його вартості [PERSON] На час допиту свідків у вказаному будинку постійно проживали сама відповідач, її дві доньки та зять. При перемовах щодо купівлі-продажу будинку його покупцем виступала донька відповідача [PERSON], яка й вносила аванс у сумі 70000 грн. власниці будинку [PERSON] про, що вказаними особами були написані взаємні розписки, які в подальшому при остаточному укладанні договору купівлі-продажу були повернуті сторонам та на час розгляду справи не збереглись. До незначних розбіжностей в свідченнях відповідача [PERSON], свідка [PERSON] з одного боку та свідка [PERSON] з іншого боку, в частині коштів у сумі 10000 грн., які були витрачені особисто [PERSON] при укладанні та нотаріальному посвідченні договору купівлі продажу будинку, про, що [PERSON] не повідомляв та заявив, що вся сума у розмірі 80000 грн. була надана ним, а також сум коштів, які відповідач вже повернула [PERSON], суд відноситься не критично. На думку суду, пояснення вказаних осіб є послідовними, логічно поєднаними, не суперечать один одному та іншим матеріалам справи, а наявні розбіжності можуть бути викликані тривалим проміжком часу, який минув з часу придбання та різницею в особистому сприйнятті фактичних обставин вказаних подій, оскільки, як встановлено судом, жодна з названих осіб не приймала участь у купівлі-продажу будинку на всіх стадіях (підшукування та огляд будинку, попередня домовленість про купівлю і внесення авансу, укладання договору купівлі-продажу та оплата витрат по оформленню). Крім того суд приймає до уваги й той факт, що клопотання про допит свідка [PERSON] заявляла сторона позивача, в той час, як клопотання про допит свідка [PERSON] сторона відповідача, що свідчить про відсутність у свідків упередженості щодо однієї зі сторін у справі. З пояснень свідка [PERSON], який згідно позовної заяви та пояснень позивача став джерелом отримання останнім інформації про внесення відповідачем авансу за будинок в сумі 70000 грн. під час перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, встановлено, що він дійсно в листопаді 2013 року домовлявся з відповідачем [PERSON] та її донькою [PERSON] про подальший продаж будинку у с. Носи, який належав його померлим батькам. При цьому власником будинку була його сестра, а він сам був власником землі під будинком. З самого початку він був впевнений, що будинок буде придбано для потреб доньки відповідача та її сімї, а вже на стадії остаточного оформлення договору купівлі-продажу дізнався, що документи будуть оформлені на імя відповідача [PERSON] Аванс за будинок у сумі 70000 грн. отримувала його сестра, хто саме передавав їй ці кошти, а також належність та походження вказаних коштів йому не відомі. Залишок коштів у сумі 10000 грн. у вересні 2014 року передавала особисто [PERSON] Після оформлення договору купівлі-продажу відповідач повернула йому розписку про внесення авансу, на даний час розписка не збереглася. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Таким чином суд приходить до висновку про те, що позивач не надав достатніх доказів на підтвердження своїх вимог в частині поділу спільного майна, в той час як заперечення відповідача проти позову ґрунтуються на відповідних доказах, досліджених в судовому засіданні в їх сукупності та взаємозвязку, а отже у задоволенні позовних вимог про поділ спільного майна необхідно відмовити за недоведеністю. Документально підтверджені судові витрати у справі становлять 471,80 грн. сплаченого позивачем судового збору, з яких 121,80 грн. за немайновою вимогою про встановлення факту проживання однією сімєю та 350,00 грн. за майновою вимогою про поділ майна. Враховуючи те, що вимога про встановлення факту проживання однією сімєю, в разі її самостійного заявлення, за загальними правилами розглядається в порядку окремого провадження, в якому судові витрати не відшкодовуються (ч.7 ст. 235 ЦПК України), а інші позовні вимоги у даній справі задоволенню не підлягають, суд приходить до висновку про необхідність покладення судових витрат в повному обсязі на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial