Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Державного підприємства «Шахта імені М.С. Сургая» про стягнення моральної шкоди у зв`язку з пошкодження здоров`я. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що він працюючи гірничим майстром на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» 26 вересня 1995 року отримав трудове каліцтво - відкритий злам нігтьової фаланги 1 пальця правої кисті, про що складено акт №304/1995 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом. Позивачеві 20.06.2013 року вперше було встановлено втрату професійної працездатності - 20% за наслідком трудового каліцтва від 26.09.1995 року, а 14.02.2019 року останньому повторно встановлено втрату професійної працездатності за сукупністю 40% з яких: 20%- за наслідками професійного захворювання; 20% - за наслідками трудового каліцтва від 26.09.1995 року. Наявність у позивача наслідків трудового калітва призводить до тяжких фізичних і моральних страждань останнього, порушення нормальних життєвих зв`язків, його життєдіяльність обмежена, змінився звичайний образ життя. Внаслідок погіршення здоров`я [PERSON] вимушений значний час витрачати на відвідування лікувальних закладів, проходження лікування, систематичні обстеження та консультації спеціалістів, що в свою чергу завдає останньому незручності, обмеження спілкування з сім`єю та порушення нормальних життєвих зв`язків. Враховуючи вказані обставини, виходячи з принципу розумності та справедливості, позивач просить стягнути з Державного підприємства «Шахта імені М.С. Сургая» на його користь 20000,00 гривень в порядку відшкодування моральної шкоди за отримане трудове каліцтво від 26.09.1995 року. Позивач в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою про отримання судової повістки про виклик до суду. Надав до суду письмове клопотання, яким просив суд справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представником відповідача через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву та доповненя до відзиву на позовну заяву, згідно з яким проти задоволення позову заперечує, оскільки позивачем не доведено у чому саме полягає заподіяна йому моральна шкода з боку відповідача та чи є причинно-наслідковий зв`язок між винними діями відповідача та моральними стражданнями, які переніс позивач. Окрім того, зазначає, що на час виникнення спірних правовідносин порядок та умови відшкодування моральної шкоди працівникові завданої шкідливими та небезпечними умовами праці регулювалось, зокрема, п. п. 11, 40 «Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків», затверджених постановою Кабінету Міністрів України №472 від 23.06.1993 року (далі - Правила), якими було обмежено розмір відшкодування моральної шкоди, а саме, він не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, незалежно від інших будь-яких виплат. Отже, максимальний розмір моральної шкоди позивачу обмежується 2550,00 гривень. У відзиві на позовну заяву та доповнені до відзиву на позовну заяву відповідачем заявлено клопотання про проведення розгляду справи за участі представника Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая». Однак, представник відповідача в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Від відповідача не надходило клопотань про розгляд справи у порядку загального позовного провадження. Суд, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, дослідивши які вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 12 грудня 1985 року по 05 вересня 1999 року працював на Державному підприємстві «Шахта імені М.С. Сургая», та був звільнений за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] від 28 червня 1977 року(а.с. 5-8). Відповідно до акту про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом №304/1995, затвердженого директором ВП «Шахта «Південнодонбаська №3 ім. М.С. Сургая» ДП «ДВЕК» 31.05.2013 року, [PERSON] внаслідок нещасного випадку, який стався з останнім 26.09.1995 року о 23 годині 00 хвилин на ВП «Шахта «Південнодонбаська №3 ім. М.С. Сургая» ДП «ДВЕК», отримав відкритий злам нігтьової фаланги 1 пальця правої кисті (а.с. 9). Відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 10 ААА №234209 від 20.06.2013 року [PERSON] первинно встановлено 20% втрати професійної працездатності за трудовим каліцтвом від 26.09.1995 року (а.с. 10). Згідно довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 12 ААА №082694 від 14 лютого 2019 року, позивачу безстроково було встановлено за сукупністю 40% втрати професійної працездатності, що складається з: первинно 20 % втрати професійної працездатності за професійним захворюванням; повторно 20% за трудовим каліцтвом від 27.09.1995 року (а.с. 11). Відповідно до виписки з амбулаторної картки хворого [PERSON] , останній у період з 27.09.1995 року по 23.11.1995 року проходив амбулаторне лікування з діагнозом: відкритий злам нігтьової фаланги 1 пальця правої кисті, отриманий внаслідок виробничої травми від 26.09.1995 року (а.с. 12). Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із пошкодженням здоров`я. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно з п.4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 р. №1-9 рп/2004 моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. У випадку втрати потерпілим працездатності він зазнає значно більше моральної шкоди, ніж яка заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Статтями 12, 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи. Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2018 року по справі №521/6687/17. В судовому засіданні встановлено, що внаслідок нещасного випадку пов`язаного з виробництвом пошкоджено здоров`я позивача, чим завдано моральну шкоду, яка обумовлена моральними та фізичними стражданнями з приводу пошкодження здоров`я, погіршення життєвих умов, що потребує від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Викладене є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди відповідачем у відповідності зі ст. 237-1 КЗпП. Також, встановлено, що відповідач не заперечує проти того, що позивач отримав втрату професійної працездатності підчас роботи на Державному підприємстві «Шахта ім. М.С. Сургая». При цьому, суд звертає увагу, що позивач в обґрунтуванні свого позову зазначає, що моральна шкода обумовлена погіршенням життєвих умов, хвороба порушує нормальні життєві зв`язки, життєдіяльність позивача обмежена, у останнього змінився звичайний спосіб життя, однак [PERSON] не конкретизує в чому саме виразились погіршення його життєвих умов, способу життя та порушення життєвих зв`язків. Вирішуючи питання щодо суми відшкодування матеріальної шкоди суд, враховує вимоги розумності та справедливості, постійний характер негативних наслідків. Окрім того, відповідач у своєму відзиві на позов зазначає, що на час виникнення спірних правовідносин відшкодування моральної шкоди працівникові регулювалось п. п. 11, 40 «Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків», та посилається на зазначені пункти Прави в редакції від 03.10.1997 року, хоча спірні правовідносини між сторонами виникли у 1995 року і на той час діяла редакція Правил від 01.06.1995 року, згідно з якою розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Так, згідно постанови Верховної Ради України «Про підвищення мінімальних розмірів заробітної плати та пенсії за віком» №3653-ХІІ від 25 листопада 1993 року, мінімальний розмір заробітної плати у 1995 році складав шістдесят тисяч карбованців на місяць, а згідно постанови Верховної Ради України «Про порядок введення в дію статей 10, 33, 34 Закону України «Про оплату праці» та встановлення мінімального розміру пенсії за віком» №49/96-ВР від 20 лютого 1996 року, вже у 1996 році мінімальний розмір заробітної плати становив один мільйон п`ятсот тисяч карбованців, При цьому, у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України «Про переоцінку товарів (робіт, послуг) та механізм контролю за переглядом цін та формуванням вартісних показників в умовах грошової реформи» №1002 від 26 серпня 1996 року, порядок перерахування карбованців у гривні було встановлено лише у 1996 році, а саме, 1 гривня дорівнює 100000 карбованців. Аналогічного порядку перерахування карбованців у гривні у 1995 року чинне на той час законодавство не містило. З огляду на викладене, враховуючи значний рівень інфляції у період з 1995 року до 1996 року, а саме підвищення мінімального розміру заробітної плати з шістдесяти тисяч карбованців у 1995 році до одного мільйону п`ятсот тисяч карбованців у 1996 році, а також відсутність у 1995 році законодавчо встановленого порядку перерахунку карбованців у гривні, суд приходить до висновку про доцільність застосування загальних принципів відшкодування моральної шкоди, передбачених ст. 23 ЦК України, а саме, особа має право на відшкодування моральної шкоди, тому суд вважає за можливе та необхідне стягнути з відповідача Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» на користь позивача [PERSON] в порядку відшкодування моральної шкоди 6000,00 (шість тисяч) гривень, що буде цілком еквівалентним завданим моральним стражданням. Згідно зі ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави. Оскільки, відповідно до вимог статті 279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, тому, відповідно до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі викладеного,

Outcome: partial