Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з цивільним позовом до Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області та третьої особи, без самостійних вимог [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності, в якому просить визнати за нею право власності на земельну ділянку призначену ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 0,8033 га, розташована на території Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, що належала спадкодавцю згідно державного акту на право приватної власності на землю серія III-ЛВ №031760 від 08.02.2002 року та земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 0,2896 га, розташована на території Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, що належала спадкодавцю згідно державного акту на право приватної власності на землю серія III-ЛВ №031760 від 08.02.2002 року. Свої вимоги мотивує тим, що 14.03.2003 року померла моя мати [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія І-СГ №269295 виданим Виконавчим комітетом Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області. До спадкоємців, у відповідності до положень Цивільного кодексу Української РСР (що діяв на момент відкриття спадщини після смерті спадкодавця), увійшла я, мій батько [PERSON] та мій брат [PERSON]. На момент смерті [PERSON], (померла 14.03.2003р.) з нею постійно проживала [INFO] я, [PERSON] та доглядала за нею до дня смерті, що підтверджується довідкою №257 від 22.02.2017 року виданою Звенигородською сільською радою Пустомитівського району Львівської області. Згідно приписів ст. 548 Цивільного кодексу Української РСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР, котрий діяв на момент відкриття спадщини, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. У п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» від 24.06.1983р., вказано про те, що якщо у вказаний в ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР шестимісячний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку. Згідно з п. 3.3. Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, повязаних із вжиттям заходів, щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтва про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, затверджених рішенням Міністерства юстиції України 29.01.2009 року, під фактом вступу у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтримання його в належному стані. Враховуючи зазначене вище можна зробити висновок про те, що саме такі дії були мною вчинені. Таким чином з вищенаведених положень законодавства України, вбачається, що [PERSON], фактично прийняла спадщину за своєю матірю, [PERSON] та вступила в управління і розпорядження спадковим майном та набула право власності на вищевказані земельні ділянки. У судове засідання позивач не зявився, не повідомив суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце судового розгляду була належним чином повідомлена, однак подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідачі у судове засідання не зявилися, не повідомили суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце судового розгляду були належним чином повідомлені, однак подали до суду заяви у яких зазначили, що позовні вимоги визнають повністю та не заперечують проти прийняття рішення про задоволення позову, розгляд справи просять здійснювати у їх відсутності. Третя особа: [PERSON] у судове засідання не зявився, не повідомив суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце судового розгляду був належним чином повідомлений. Третя особа: [PERSON] у судове засідання не зявився, не повідомив суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце судового розгляду був належним чином повідомлена Відповідно до ст. 174 ч. 4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до вимог ст.197 ч.2 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання або за розпорядженням головуючого інший працівник апарату суду. У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, враховуючи те, що заява про визнання відповідачем позову не порушує прав, свобод чи законних інтересів інших осіб, а позовні вимоги позивача є законними та обґрунтованими, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 14.03.2003 року померла мати позивача [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія І-СГ №269295 виданим Виконавчим комітетом Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області До складу спадкової маси зокрема увійшли, земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 0,8033 га, розташована на території Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, що належала спадкодавцю згідно державного акту на право приватної власності на землю серія III-ЛВ №031760 від 08.02.2002 року та земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 0,2896 га, розташована на території Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, що належала спадкодавцю згідно державного акту на право приватної власності на землю серія III-ЛВ №031760 від 08.02.2002 року. За життя голуб [PERSON] своєю власністю на випадок смерті не розпорядилась, а тому відповідно до ч.1 ст. 1258 ЦК України спадкування після її смерті відбувається за законом почергово. У відповідності до ст..1261 ЦК України у першу чергу право спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як стверджується свідоцтвом про одруження серії I УР № 383034 від 19.05.1960 року та копією паспорта громадянина України, позивач [PERSON] є дочкою спадкодавиці [PERSON] Як вбачається з довідки довідкою №257 від 22.02.2017 року виданою Звенигородською сільською радою Пустомитівського району Львівської області, на момент смерті [PERSON], (померла 14.03.2003р.) з нею постійно проживала [INFO], [PERSON] та доглядала за нею до дня смерті. У відповідності до положень ст.. ст.. 1268, 1269 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Статтею 16 Цивільного кодексу України, передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а одним із способів захисту прав та законних інтересів особи є визнання права. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Приписами ст.. 328 ч.2 ЦК України встановлено, що право власності вважається набути правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За вказаних обставин, беручи до уваги те, що спадкове майно належало спадкодавцю на праві особистої власності, позивач, як спадкоємець за законом вчинив дії, що обєктивно стверджують факт прийняття спадщини та відсутність заперечень з боку відповідача, а також те, що ухвалення рішення в користь позивача не порушує прав третіх осіб, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги заявлені позивачем підлягають задоволенню.

Outcome: approved