Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, вимоги якого були уточнені в процесі розгляду справи, до відповідача [PERSON], про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який на даний час розірваний. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Позивач зазначає, що вона неодноразово зверталась до відповідача для отримання нотаріально посвідченого дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон з метою оздоровлення та відпочинку, однак, добровільної згоди відповідача так і не отримала. Маючи намір разом із дитиною виїхати до Республіки Туреччина (м. Анталія) у період з 23.08.2017 року по 30.08.2017 року для відпочинку, позивач вимушена була звернутись до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила про їх задоволення, вказуючи на те, що відповідач перешкоджає в оздоровленні дитини, самостійно дитину на оздоровлення не вивозить. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував та просив суд відмовити у їх задоволенні, мотивуючи тим, що позивач може виїхати з їх спільною дитиною за межі України та не повернутись. Зазначив, що також має можливість вивезти дитину за кордон для відпочинку. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка відповідач [PERSON] показав, що спільний малолітній син сторін не проживає за адресою, яку зазначає позивач, оскільки, коли він приходив побачитись з дитиною, вдома нікого не було. Крім того, зі слів консьєржа йому відомо, що протягом останніх двох тижнів дитину вона не бачила. Зазначив також, що раніше сплачував по 4000-5000 грн. щомісячно на утримання дитини та по 3000-3500 грн. щомісячно після того, як позивач почала перешкоджати йому у спілкуванні з дитиною. Заслухавши пояснення сторін, показання відповідача, надані в якості свідка, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. 18.10.2008 року сторони по справі зареєстрували шлюб, про що у Відділі реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві складено актовий запис №1222, відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії серії [NUMBER] (а.с. 7). Відповідно до копії свідоцтва про народження, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON], [INFO] (а.с. 8). Згідно з копією рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11.04.2011 року, шлюб між сторонами було розірвано. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (ч. 1 ст. 141 СК України). Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. 2 ст. 155 СК України). Фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3 ст. 313 ЦК України). Частиною 3 статті 11 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). За змістом ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути лише на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабіну Міністрів України від 27.01.1995 р. N 57 зазначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4 Правил). Згідно Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 р. № 152, оформлення, видача та обмін паспорта для виїзду за кордон здійснюється особі, яка не досягла шістнадцятирічного віку, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (якщо батьки не перебувають у шлюбі - на підставі заяви-анкети того з батьків, з ким проживає особа), усиновлювачів, опікунів, піклувальників або інших представників (Підпункт 2 пункту 20). Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної й однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У ст. 141 СК України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи вбачається, що малолітній син сторін [PERSON], [INFO], проживає в атмосфері внутрішньо-сімейного конфлікту, це відображається на його емоційно-вольовій сфері, яка характеризується підвищеним рівнем напруги, з батьком бачиться рідко, хоча хотів би частіше. Дитина ображається на батька - відповідача по справі з приводу заборони поїхати на відпочинок. Дані обставини підтверджуються копією листа Служби у справах дітей Оболонської в м. Києві, копією довідки медичного центру «Дитина», копією довідки для одержання путівки на санаторне-курортне лікування, копією інформаційної довідки за результатами роботи з психологом Центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, що містяться в матеріалах справи. Як зазначає позивач, вона має намір виїхати з малолітнім сином [PERSON], [INFO], до Республіки Туреччина (м. Анталія) в період з 23.08.2017 року по 30.08.2017 року з метою відпочинку та оздоровлення дитини. В той же час для виїзду дитини за межі України необхідно оформити відповідні документи, на що відповідач не надає дозволу. Суд вважає за необхідне позов задовольнити, оскільки заявлені позивачем позовні вимоги відповідають наведеним вимогам законодавства, визначено державу прямування та відповідний часовий проміжок часу перебування у цій державі, позовні вимоги спрямовані на якнайкраще забезпечення інтересів дитини, оскільки метою заявлених вимог є подальший її відпочинок, оздоровлення та розвиток. Щодо заперечень відповідача, то суд вважає їх безпідставними і необґрунтованими, оскільки вони не містять жодних фактів і обставин, що свідчили б про необхідність відмовити у наданні дозволу для тимчасового виїзду за межі України у період літніх канікул для відпочинку і оздоровлення. Суд вирішує питання про розподіл судових витрат на підставі ч.1 ст. 88 ЦПК України, тобто з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені нею витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved