Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, де третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача виступає АТ «Приватбанк», про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності до відповідача державного реєстратора юридичного управління Чернівецької міської ради Карвацької Галини Федорівни, мотивуючи позовні вимоги тим, що в лютому 2018 року нею отримано судову повістку по справі за позовом АТ «Приватбанк» про виселення, а також разом з судовою повісткою вона отримала позовну заяву та пакет документів, з яких вбачається, що квартира, розташована в [ADDRESS] , та яка належала їй на праві власності і була передана в іпотеку, є власністю ПАТ «Приватбанк». Так, 22.11.2016 року АТ «Приватбанк» набув право власності на вказану квартиру в [ADDRESS] на підставі договору іпотеки від 01.03.2007 року, що підтверджується Інформаційною довідкою №116261786 від 05.03.2018 року. Стверджує, що про вказану обставину вона дізналась у лютому 2018 року та відразу звернулась в Чернівецький окружний адміністративний суд з відповідним позовом до державного реєстратора, однак ухвалою суду від 21.05.2018 року провадження в справі за її позовом було закрито. Рішенням Вінницького апеляційного адміністративного суду від 21.09.2018 року ухвалу суду першої інстанції від 21.05.2018 року було залишено в силі. Враховуючи викладені обставини, позивач вимушена звертатись до суду в порядку цивільного судочинства. Позивач вважає, що перехід права власності на квартиру здійснений з порушенням законодавства, порушує її права та інтереси, оскільки відсутні виконавчий напис нотаріуса, відсутнє рішення суду про звернення стягнення, а також між сторонами не був укладений відповідний договір про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, передбаченому Законом України «Про іпотеку». Також, самою підставою для проведення державної реєстрації права власності за банком був не договір про задоволення вимог іпотекодержателя, а сам договір іпотеки, що, на думку позивача, є незаконним. Вважає, що рішення відповідача щодо державної реєстрації права власності, яке виникає на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є неправомірним. Стверджує, що вчинена державним реєстратором дія не була пов`язаною з вчиненням нотаріальної дії з нерухомим майном, а підставою виникнення права власності за АТ «Приватбанк» відповідач вказав сам договір іпотеки, що також, на її думку, є незаконним та суперечить вимогам ст.37 ЗУ «Про іпотеку». Відповідно до ч.1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, однак в матеріалах справи відсутні докази укладання договору між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя. Позивачка вказує, що дії відповідача щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, яке виникає на підставі договору іпотеки, що містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є протиправними. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Тобто, договір іпотеки не є підставою, що підтверджує виникнення, перехід або припинення права власності на нерухоме майно. Для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник мав би подати: документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно; завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодавцеві та боржникові, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов`язання; документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі. Вказані документи взагалі відсутні, що є порушенням вимог п.46 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно. Також, зазначає, що не отримувала відповідну письмову вимогу банку про усунення порушень, яка повинна бути надіслана іпотекодавцю. Звертає увагу суду на те, що згідно вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», заборонено вчиняти дії щодо нерухомого майна, яке використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, позичальник [PERSON] отримав кредитні кошти в розмірі 10000 доларів США, а тому, вважає, що в даному випадку застосуванню також підлягають положення вказаного Закону. Крім того, для проведення державної реєстрації додатково подаються наступні документи: технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; витяг з Державного земельного кадастру про таку земельну ділянку; документ, що підтверджує факт надання іпотекодержателем або контролюючим органом згоди на відчуження або передачу такого майна, однак зазначених оригіналів у АТ «Приватбанк» та в державного реєстратора також не було. Стверджує, що під час постановлення оспорюваного нею рішення та фактично здійсненого переходу права власності від неї на ім`я АТ «Приватбанк» у квартирі був зареєстрований та постійно проживав її неповнолітній син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідною довідкою. На основі викладеного, позивач просить суд скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний №32521811 від 24.11.2016 року, що винесено на підставі Договору іпотеки серія та номер ВЕЕ/026408,026409 від 01.03.2007 року, про реєстрацію права власності за ПАТ «Приватбанк» на квартиру [ADDRESS] , з внесенням запису про скасування державної реєстрації речових прав ПАТ «Приватбанк» та відновленням запису про реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явилась, однак від її представника до суду надійшла заява, згідно якої просить справу розглянути у відсутність позивача та її представника, вимоги позову підтримує в повному обсязі. Відповідач по справі - державний реєстратор юридичного управління Чернівецької міської ради Карвацька Галина Федорівна в судове засідання не з`явилась, однак спрямувала до суду заяву, згідно якої просить справу розглянути у її відсутність, вимоги позову не визнає, підтримує поданий нею до суду відзив на позовну заяву. Також, згідно поданого відповідачем відзиву на позов, відповідач вказує, що державна реєстрація переходу права власності здійснена у відповідності до вимог Закону, державним реєстратором були дотримані вимоги Порядку проведення державної реєстрації речових прав та їх обтяжень. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідача, АТ «Приватбанк» - в судове засідання не з`явився, однак від їхнього представника до суду надійшов письмовий відзив на позов та заява, згідно якої просять справу розглянути у відсутність представника, вимоги позову не визнають та підтримують поданий ними відзив на позов [PERSON] . У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд, у відповідності з ч.2 ст.247 ЦПК України, постановив здійснювати розгляд справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі наявних у справі доказів. Розглянувши подані позивачем документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Судом встановлено, що 01.03.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №CVSNGA00000016, за умовами якого позичальник отримав грошові кошти в сумі 10000,00 доларів США на споживчі цілі (а.с.12-16). Додатковою угодою до вказаного кредитного договору від 09.04.2013 року сторонами було узгоджено порядок та розмір щомісячних платежів по кредиту (а.с.17-20). Також, 01.03.2007 року між позивачкою по справі [PERSON] та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», в забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за вказаним кредитним договором було укладено договір іпотеки квартири №CVSNGA00000016, згідно якого іпотекодавець передав, а іпотекодержатель прийняв в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , яка складається з двох кімнат, загальною площею 53,10 кв.м., житловою площею 34,00 кв.м. (а.с.21-26). Згідно п.27 вказаного договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити про це іпотекодавця. Як вбачається з копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №73818442 від 24.11.2016 року (а.с.47-55), 24.11.2016 року державним реєстратором юридичного управління Чернівецької міської ради Карвацькою Галиною Федорівною було прийнято рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний №32521811 від 24.11.2016 року, про реєстрацію права власності за ПАТ «Приватбанк» на квартиру [ADDRESS] . Також, ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 13.05.2019 року було задоволено клопотання представника позивача та витребувано у Чернівецької міської ради Реєстраційну справу на підставі якої було постановлене рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний №32521811 від 24.11.2016 року, про реєстрацію права власності за ПАТ «Приватбанк» на квартиру [ADDRESS] . 20.05.2019 року на адресу суду надійшла копія реєстраційної справи, у якій було постановлено рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень №32521811 від 24.11.2016 року, за об`єктом нерухомості: квартира [ADDRESS] . Зокрема, як вбачається з копії вказаної реєстраційної справи (а.с.107-139), 07.10.2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» направив позивачу по справі - [PERSON] та боржнику за основним зобов`язанням [PERSON] відповідну вимогу про усунення порушень (а.с.130-131), у якій вказувалось, що в разі невиконання зобов`язань за кредитним договором банком буде здійснено задоволення забезпеченої іпотекою вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] після спливу тридцятиденного строку з дня отримання даного повідомлення. Вказану вимогу відповідач по справі отримала за вказаною в матеріалах справи адресою предмета іпотеки 18.10.2016 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення (а.с.128). Відповідно до ч.3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно вимог частин 1-3 ст.36 Закону України «Про іпотеку» Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Як вбачається зі змісту укладеного між [PERSON] та банком договору іпотеки, зокрема з п.1, 16.7.1, 16.7.2, 16.9, 16.10, 18.13, 19, 22, 23, 27 договору, іпотекодержатель набуває право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у випадку, якщо у момент настання строку виконання зобов`язань, вони не будуть виконані (виконані неналежним чином) та у випадку, виявлення погіршення стану майна, зменшення вартості майна, якщо інформація та документи, надані іпотекодавцем при укладенні цього договору, виявляться недостовірними та/або недійсними, а також у випадках передбачених п. 16.7.2 договору про іпотечний кредит. Звернення стягнення за цим договором здійснюється на підставі, виконавчого напису, за рішенням суду, або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі (п. 22, 23, 27). Так у п.27 договору іпотеки зазначено про застереження на задоволення вимог іпотеко держателя, яке надає право іпотекодержателю звернути стягнення на предмет іпотеки, на підставі цього договору, шляхом : продажу від свого імені предмета іпотеки на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 закону України «Про іпотеку», а також переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця. При цьому, це застереження визначається сторонами, як договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Таким чином, умови укладеного між сторонами договору іпотеки містять в собі згоду іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя та іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити за рахунок його вартості свої вимоги в повному обсязі. Згідно з ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. Умови укладеного між сторонами договору іпотеки містять в собі згоду іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя та відповідно іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити за рахунок його вартості свої вимоги у повному обсязі. Таким чином, суд вважає, що посилання позивачки на те, що між нею та банком не укладався договір про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку не відповідає дійсності. Відносини з державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-ІV зі змінами та постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127, якою затверджено Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з п. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; видача/отримання документів за результатом розгляду заяви. Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Відповідно до ч.1 ст.22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність поданих документів нормативно-правовим актам України. На підставі ст. 27 вищезазначеного Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права, які підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Відповідно до пункту 61 Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Таким чином, наведеними правовими нормами визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. Суд вважає, що банк правомірно використав своє право на позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки згідно існуючого у договорі іпотеки застереження та відповідно до вимог ст. 37 Закону України «Про іпотеку» звернувся із відповідною заявою до державного реєстратора (а.с.108-109) для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки та згідно Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 року, надав перелік документів, необхідних для здійснення такої реєстрації, зокрема вимога про усунення порушень, адресована [PERSON] від 07.10.2016 року (а.с.130-131) з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.128). З огляду на це, безпідставними є доводи [PERSON] про те, що вона не отримувала від АТ КБ «Приватбанк» повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки. Також, суд вважає, що безпідставними є доводи позовної заяви про те, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», з огляду на наступне. Так, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. При цьому, в даній справі стосовно звернення стягнення на квартиру [PERSON] , як предмет іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку, оскільки [PERSON] сама надала іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя. Так, відповідно до пункту 27 договору іпотеки рішення про прийняття у власність предмета іпотеки приймається іпотекодержателем одноосібно. Підписанням договору іпотекодавець фактично засвідчила, що вона надає іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням самого іпотекодержателя. Тобто, суд вважає, що реєстрація права власності на предмет іпотеки за АТ КБ «Приватбанк» здійснена за згодою [PERSON] , що висловлена у пункті 27 договору іпотеки, а тому Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, доводи [PERSON] про те, що вона як іпотекодавець не надавала згоди на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя, є безпідставними. Також, суд приходить до висновку, що безпівдставними є доводи позивача з приводу того, що державною реєстрацією права власності на предмет іпотеки за АТ КБ «Приватбанк» порушені права неповнолітнього сина позивача - [PERSON] , [INFO] , який на момент відчуження квартири був зареєстрований та проживав у спірній квартирі, оскільки згідно матеріалів справи на момент укладення договору іпотеки - 01 березня 2007 року у неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , було відсутнє майнове право спірною квартирою. При цьому, в наданій позивачем копії акту КЖРЕП-6 від 12.02.2018 року період з якого неповнолітній проживає у вказаній квартирі не зазначений, та сам по собі вказаний акт не є підтвердженням майнового права неповнолітнього на спірну квартиру. Доказів протилежного - суду не надано. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). За таких обставин, суд приходить до висновку, що державний реєстратор юридичного управління Чернівецької міської ради Карвацька Г.Ф. правомірно прийняла рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , вказане рішення є законним, а тому, суд вважає, що підстав для його скасування немає, в зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог належить відмовити. За наведених обставин суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed