Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом редакції газети «Час Пік», [PERSON], головного редактора щотижневої обласної інформаційної соціально-політичної газети «Час Пік» про спростування недостовірної інформації, відновлення порушених прав та захист честі, гідності та ділової репутації. Свій позов обґрунтовує тим, що в щотижневій обласній інформаційній соціально - політичній газеті «Час Пік», яка друкується тиражем в 3500 примірників і розповсюджується серед жителів м. Канева і Канівського району Черкаської області, головним редактором якої є відповідач - [PERSON], у № 52 від 28 грудня 2016 року і № 1 від 4 січня 2017 року на 1-й сторінці опублікована інформація відповідно під назвами: «На [PERSON] подали в суд на 5 млн. грн. Адвокат свої послуги оцінив у 50 тисяч гривень» та «Адвокат [PERSON] збільшив свій гонорар до 60 тисяч гривень». Оскільки, позивач [PERSON] є публічною особою, веде активне суспільне громадське життя, а тому внаслідок публікації, розповсюдження і поширення недостовірної інформації в місцевій газеті, де оцінюється його особиста і трудова діяльність та поширена брехлива, принизлива думка журналіста, зачеплена його честь, гідність та ділова репутація як громадянина в громадській думці жителів м. Канева і думці окремих громадян, то позивач змушений звернутись до суду за захистом свої прав. У судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав, наведених у мотивувальній частині позовної заяви, просив його задовольнити. Відповідач [PERSON], який є головним редактором щотижневої обласної інформаційної соціально-політичної газети «Час Пік» у судовому засіданні проти позову заперечував, вказавши на те, що опублікована ним інформація не принижує позивача, як публічну особу, а є інформацією, яка загальновідома всім, а тому просив у задоволенні позову відмовити. Вислухавши в судовому засіданні пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази в їх сукупності та взаємозв'язку, судом встановлено наступне. У ст. 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною,Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Статтею 34 Конституції України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Відповідно до п. 18 Постанови ПВСУ «Про судову практику у справах про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року роз`яснено, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація (ст. 201 ЦК України). Відповідно до ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.15 Постанови ПВСУ «Про судову практику у справах про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто/або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, поширення в мережі інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку, викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації є також вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших товарів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать честь, гідність фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. В судовому засіданні з достовірністю встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідачем по справі - [PERSON], який є головним редактором щотижневої обласної інформаційної соціально-політичної газети «Час Пік» було поширено інформацію про позивача [PERSON] Зокрема, у № 52 від 28 грудня 2016 року на 1-й сторінці опублікована інформація під назвою: «На [PERSON] подали в суд на 5 млн. грн. Адвокат свої послуги оцінив у 50 тисяч гривень» (а.с. 5) та у № 1 від 4 січня 2017 року опублікована інформація під назвою «Адвокат [PERSON] збільшив свій гонорар до 60 тисяч гривень» (а.с. 6). В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає те, що розміщена і поширена щодо нього інформація є недостовірною, має на меті довести до відома необмеженої кількості осіб викривлену інформацію про його діяльність, а оскільки він є публічною особою, неодноразово балотувався кандидатом на посаду Канівського міського голови, а також у депутати до Верховної Ради України, завжди мав і має своїх виборців (прихильників), то вважає, що внаслідок публікації, розповсюдження і поширення недостовірної інформації в місцевій газеті, де оцінюється його особиста і трудова діяльність принижує його честь, порушує його особисті немайнові права. Крім того, опублікована відповідачем інформація підлягала перевірці компетентними органами, а тому не є оціночними судженнями. Вказані доводи позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Пунктом 19 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Інформація, яка опублікована відповідачем спростовується наявними у справі наступними письмовими доказами. З довідки № 1.7/5/2017 від 07.02.2017 року, яка видана Канівським міськрайонним судом Черкаської області вбачається, що в провадженні Канівського міськрайонного суду Черкаської області протягом 2016 року та станом на 06.02.2017 рік судових позовів до [PERSON] не перебувало (а.с.8). Крім того, позивачем в судовому засіданні зазначено, що ним не було укладено з жодним адвокатом договору про надання правової допомоги для захисту своїх прав і інтересів в суді (до моменту даних публікацій), тому факт оцінки адвокатом своїх послуг у 50 тисяч гривень, а згодом збільшення його до 60 тисяч гривень є не оціночним судженням, а видумкою відповідача. У силу положень ст. 62 Конституції України, якою закріплено один із основоположних принципів - презумпція невинуватості, а також відповідно до вимог ст. 68 Конституції України, відповідно до якої кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, праву кожної особи на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про іншу особу/осіб недостовірну інформацію. Частиною 2 ст. 302 ЦК України передбачено обов'язок особи, яка поширює інформацію, переконатися в її достовірності. Відтак, поширення відповідачем [PERSON] інформації щодо позивача без намагання отримання результатів перевірки цієї інформації компетентними органами не може вважатися оціночними судженнями на підставі ст. 30 Закону України «Про інформацію». Отже, зазначена інформація є недостовірною. Статтею 32 Конституції Українипередбачено право особи спростувати в судовому порядку недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Вказане право також закріплене у положеннях цивільного законодавства (статті15,277 ЦК України). Зокрема, відповідно до ч. 1ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Постановою Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 звернуто увагу судів на ту обставину, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Сторонами не оспорюється те, що інформація, опублікована Відповідачем [PERSON] на шпальтах щотижневої обласної інформаційної соціально-політичної газети «Час Пік», стала відомою більш ніж одній особі, оскільки всі, хто є читачами даної газети, мали можливість ознайомитись зі змістом даної інформації, яка є недостовірною. Відповідно до частини першої ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно з пунктами 9, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року N 1 відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов пред'явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції. Якщо позивач заявляє вимоги до одного з належних відповідачів, які спільно поширили недостовірну інформацію, суд вправі залучити до участі у справі іншого співвідповідача лише у разі неможливості розгляду справи без його участі (статті 32,33 ЦПК). Враховуючи зазначене, судом встановлено, що автором поширеної інформації, що є предметом спору в цій справі, є відповідач [PERSON]; установою, що виконує функції редакції відповідного засобу масової інформації у цій справі є редакції газети «Час Пік». Згідно з абзацом третім частини другої статті 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов'язана робити посилання на таке джерело. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем не робилися посилання на офіційні джерела, не здійснювалася перевірка достовірності поширюваної інформації, що є предметом спору. Крім того, відповідачем [PERSON] не надано належних доказів існування інформації про предмет спору в офіційних джерелах до моменту розповсюдження такої інформації. Отже, відповідачем [PERSON] не виконано обов'язок переконатися в достовірності поширюваної інформації. Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких: право на повагу до гідності та честі (ст. 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (ст. 299 ЦК України). Під поняттям честі слід розуміти особисте немайнове благо, що є позитивною соціальною оцінкою особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності поведінки до загальноприйнятих уявлень про добро і зло та усвідомлення особою цієї оцінки. Під поняттям гідності слід розуміти чинник моральної свідомості, який, водночас, відображає моральне ставлення індивіда до самого себе та суспільства до нього. У свою чергу, діловою репутацією є усталена оцінка фізичної особи, що ґрунтується на наявній інформації про її позитивні та негативні суспільно значимі діяння у певній сфері, що відома оточуючим. Суд враховує те, що оприлюднена відповідачем [PERSON] щодо позивача інформація не відповідає дійсності, тобто, є недостовірною; створює у широкого кола осіб (кому вказана інформація стала відомою) викривлене уявлення про діяльність [PERSON], що, безперечно, порушує честь, гідність та ділову репутацію позивача. Згідно ч. 7ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Вирішуючи питання про вибір способу захисту особистого немайнового права необхідно керуватись роз'ясненнями, викладеними у п. 3, 25 Постанови Пленуму ВСУ, в яких, серед іншого зазначено наступне: вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві; разом з тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація, а її наслідком має бути досягнення максимальної ефективності, за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Позивач обрав спростування недостовірної інформації як один із способів захисту свого порушеного права. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009, - якщо суд ухвалює рішення про право на спростування поширеної недостовірної інформація, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднене. Згідно з пунктами 15, 22 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 суди повинні враховувати, що при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Оскільки спростування поширеної недостовірної інформації не є способом цивільно-правової відповідальності, бо не має компенсаційного та майнового характеру, то на засоби масової інформації може бути покладено обов'язок опублікувати спростування. Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що розповсюджена відповідачем [PERSON] інформація про позивача, яка є предметом оскарження, носить стверджувальний характер, тобто відповідач, не маючи жодних належних та допустимих доказів, повідомив про позивача певні факти, які не відповідають дійсності, носять негативний характер і не є оціночним судженням в розумінні вимог закону та, як наслідок, принижують честь, гідність і ділову репутацію позивача. З урахуванням наведеного, на основі з'ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] про спростування недостовірної інформації, відновлення порушених прав та захист честі, гідності та ділової репутації, підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved