Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Красноармійськвугілля» про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. На обґрунтування вимог зазначив, що з 09.07.2010 року по 05.03.2014 року він перебував у трудових відносинах з ДП «Красноармійськвугілля», працюючи на посаді начальника відділу АСУП. 05.03.2014 року він був звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України у зв'язку з порушенням підприємством законодавства про працю та умов трудового договору. При звільненні з роботи підприємство в порушення вимог трудового законодавства не виплатило йому вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку. Посилаючись на норми ст. 116,117 КЗпП України, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу, передбачену ст.44 КЗпП України, у розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 13967,88 грн., середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні сум в розмірі 12945,84 грн. та спричинену йому несвоєчасним розрахунком моральну шкоду, викликану моральними стражданнями, яку оцінив в 12945,84 грн. В ході судового розгляду позивачем були збільшені позовні вимоги і в їх остаточному вигляді позивач, в інтересах якого на підставі довіреності діяв його представник, просив суд стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу в розмірі 13967,88 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку, розрахований станом на 22.06.2014року в сумі 15898,40грн., та моральну шкоду в розмірі 15898,40грн. Представником відповідача зазначені позовні вимоги були визнані частково. Погоджуючись повністю з вимогами про стягнення на користь позивача тримісячного середнього заробітку в розмірі 13967,88 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 15898,40грн., представник відповідача не визнав вимог про стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі 15898,40грн., вважаючи їх безпідставними та занадто завищеними і при вирішенні зазначеного питання покладався на розсуд суду. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази у справі, оцінивши позицію представника відповідача, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 09.07.2010 року по 05.03.2014 року займав посаду начальника відділу АСУП в Державному підприємстві «Красноармійськвугілля». 05.03.2014 року він був звільнений за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, що підтверджується його трудовою книжкою (арк.спр.6-7). При звільненні позивачу не була сплачена вихідна допомога, передбачена ст.44 КЗпП України, розмір якої встановлено, виходячи з тримісячного середнього заробітку. Ця обставина в ході судового розгляду знайшла своє повне підтвердження в поясненнях представника відповідача та наданій ним письмовій довідці від 18.06.2014року (арк.спр.20). При цьому представник відповідача заявив, що в колективному договорі виплата вихідної допомоги передбачена розмірами, встановленими ст.44 КЗпП. Як вбачається з наданої відповідачем довідки №653 від 27.05.2014 року за підписом директором та головного бухгалтера підприємства, середня заробітна плата позивача становить 4655,96грн., середньоденна - 227,12грн. (арк.спр.12). Дані розрахунки сторонами не оспорюються. Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Отже, вихідна допомога позивачу мала бути сплачена при звільненні в розмірі 13967,88 грн.( 4655,96 грн. х 3 ). При розрахунку розміру вихідної допомоги суд враховує положення п. 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995р. № 100, і погоджує представлені суду розрахунки сторін. Згідно норм статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України виплата при звільненні всіх сум, що належать особі від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У випадку невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені законодавством, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Спору щодо розміру належних позивачу сум середнього заробітку за затримку розрахунку, розрахованих за ініціативою позивача станом на 22.06.2014року, у представника відповідача не виникло. Тобто, за період з 5.03.2014року по 22.06.2014року на підставі ст.117 КЗпП з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 15898,40грн. (227,12грн.х70днів). Вказана сума не знайшла заперечень у представника відповідача і повністю ним підтримана. Вирішуючи вимогу щодо моральної шкоди, заявленої позивачем, суд виходить з наступного. Згідно статті 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Отже, моральна шкода підлягає відшкодуванню за наявності встановлення судом факту порушення трудового законодавства, зокрема в разі непроведення з працівником остаточного розрахунку при звільненні, і здійснюється у вигляді одноразової грошової виплати. Компенсація завданої моральної шкоди має самостійне юридичне значення і самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, не поглинається. Відповідно до частини 3 ст.23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Представник відповідача в судовому засіданні визнав, що несвоєчасною сплатою сум при звільненні позивачу була спричинена моральна шкода, оскільки це могло бути підставою для прикладення ним додаткових зусиль для організації свого життя, що в свою чергу могло потягти і настання моральних страждань, проте, на його думку, розмір моральної шкоди безпідставно завищений і жодними обставинами не доведений. Суд погоджується з доводами відповідача про нерозумність оцінювання позивачем спричиненої йому моральної шкоди, виходячи з розміру середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок і вважає цей розмір не відповідаючим принципам виваженості і справедливості. Тому з врахуванням обставин справи, встановленого судом порушення конституційного права позивача на отримання винагороди за працю, суми заборгованості та періоду тривалості порушення суд вважає за необхідне визначити моральну шкоду, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, в розмірі 500 грн. Вирішуючи питання розподілу судових витрат у відповідності з нормами ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з Державного підприємства «Красноармійськвугілля» на користь УДК в м. Димитров судовий збір в розмірі 243,60 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial