Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-20 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся з позовом до відповідачки [PERSON] з вимогами про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя та вселення в житлове приміщення. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на те, що 26 березня 2014 року, згідно рішення Зборівського районного суду шлюб між сторонами розірвано. За час проживання в шлюбі сторони придбали житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . 19 жовтня 2015 року рішенням Зборівського районного суду визнано за відповідачкою право власності на 2/3 частини вищезазначеного домоволодіння . З того часу відповідачка чинить позивачу перешкоди в проживанні та користуванні спільним домоволодінням, поміняла замки до вхідних дверей житлового будинку та до інших господарських приміщень, вчиняє скандали, викликає своїх родичів та погрожує йому. У зв`язку із чим позивач просить визнати за ним право власності на 1/3 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS] , усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом вселення його до вказаного житлового будинку. Представник відповідачки надав відзив, згідно якого просить відмовити у задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності на частку в спільному майні подружжя у зв`язку з пропуском строків позовної давності та закрити провадження в частині позовних вимог про вселення позивача в житловий будинок, так як такі вимоги вже розглядалися судом. Дослідивши та оцінивши докази у справі суд встановив, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 05 жовтня 1991 року. Рішенням Зборівського районного суду від 26 березня 2014 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано. У спільній власності [PERSON] та [PERSON] перебуває житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами по [ADDRESS] . Згідно технічного паспорту, житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами по [ADDRESS] , складається з двох житлових кімнат площею 19,7 кв.м. та 15,5 кв.м., коридору площею 4,3 кв.м, кухні площею 5,0 кв.м., веранди площею 4,7 кв.м. та 4,9 кв.м. Рішенням Зборівського районного суду 19 жовтня 2015 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, визнано за [PERSON] право власності на 2/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Зазначеним рішенням суду встановлено, що вказаний житловий будинок є спільною власністю подружжя. Відновідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту Статею 63 Сімейного кодексу України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Однак, враховуючи те, що з відповідачкою проживає син сторін [PERSON] - [INFO] , який є особою з інвалідністю з дитинства та потребує стороннього догляду, рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 19 жовтня 2015 року відступлено від рівності часток у майні подружжя та визнано за відповідачкою право власності на 2/3 частини житлового будинку, тому позивачу відповідно належить 1/3 частина житлового будинку . Таким чином, позов в частині визнання за відповідачем права власності на 1/3 частину житлового будинку підлягає задоволенню. При цьому заперечення представника відповідачки щодо застосування строку позовної давності не можуть бути прийняті судом, оскільки право власності у сторін на житловий будинок винило з часу його придбання. Відповідач, як власник частини будинку, не може бути обмежений у захисті свого права власності строком позовної давності, в силу ст.ст.317, 316, 321 ЦК України. Так само не можуть бути прийняті судом доводи представника відповідача про те, що вимога про вселення в будинок була предметом розгляду у справі №599/1055/18. Зважаючи на суть цих вимог, вони виникли з інших підстав. Що стосується позовних вимог про вселення позивача в спірний житловий будинок, то суд приходить до висновку, що у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Так, позивач у позовній заяві зазначав, що відповідачка чинить перешкоди у користуванні належною йому частиною будинку, а саме: змінила замки на вхідних дверях , не допускає його до будинку. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Будь-яких доказів на підтвердження цих обставин позивач суду не надав. Представник відповідачки зазначив, що про такі обставини йому не відомо. Тому позовні вимоги про вселення позивача в спірний будинок належно не доведені і задоволенню не підлягають. Враховуючи вказане вище позовні вимоги слід задовольнити частково. Крім цього, враховуючи майновий стан відповідачки, яка проживає з сином сторін, який є особою з інвалідністю з дитинства, здійснює за ним постійний догляд, судові витрати (судовий збір) слід покласти на позивача.

Outcome: partial