Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача інспектора роти №1 БУПП у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Сташкевича Ю.В. про захист честі, гідності, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 21.02.2019 року у Сьомому апеляційному адміністративному суді розглядалась апеляційна скарга позивача на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області у справі №127/31198/18. Під час розгляду справи в судовому засіданні був присутній відповідач інспектор роти №1 БУПП у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції [PERSON] . [PERSON] ., який почав розказувати суду, що позивач є домашнім насильником, що нібито раніше він скоював насильницькі дії в сім`ї. При цьому жодного доказу інспектором суду надано не було. Позивач обурений такими показами відповідача, який незаконно обмовив позивача, сплюндрував його честь та гідність, принизив його, звівши на позивача наклеп, про що свідчить звукозапис, зроблений під час слухання справи у Сьомому апеляційному адміністративному суді. А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просив визнати недостовірною та такою, що принижує честь та гідність позивача інформацію, яка була розповсюджена відповідачем на засіданні Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21.02.2019 року відносно позивача, а саме, що [PERSON] є домашнім насильником та притягувався до адміністративної відповідальності за домашнє насильство, та зобов`язати відповідача спростувати вказану інформацію, шляхом подання заяви про спростування недостовірної інформації до Сьомого апеляційного адміністративного суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові (а.с.16-18). В судовому засіданні відповідач інспектор роти №1 БУПП у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Сташкевича Ю.В. та представник Департаменту патрульної поліції за довіреністю Цубер М.М. позовні вимоги не визнали та просили в задоволенні останніх відмовити з мотивів, викладених у відзиві на позов (а.с.35-37). Заслухавши пояснення сторін, прослухавши звукозапис судового засідання Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14.02.2019 року у справі №127/31198/18, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних міркувань. Так, з відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що в провадженні Вінницького міського суду Вінницької області знаходилась адміністративна справа №127/31198/18 за позовом [PERSON] до інспектора роти №1 батальйону Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Сташкевича Юрія Валентиновича, управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції ГУНП про визнання незаконною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25.01.2019 року, яка постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21.02.2019 року залишена без змін, позовну заяву [PERSON] до інспектора роти №1 батальйону Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Сташкевича Юрія Валентиновича, управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції ГУНП про визнання незаконною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення залишено без розгляду, оскільки позивач звернувся до суду першої інстанції з пропуском строку, передбаченого ч.2 ст.286 КАС України без поважних причин. Ухвалою Верховного Суду від 29.03.2019 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою [PERSON] на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 25.01.2019 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21.02.2019 року у справі №127/31198/18 за позовом [PERSON] до інспектора роти №1 батальйону Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Сташкевича Юрія Валентиновича, управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції ГУНП про визнання незаконною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення. Як стверджував позивач в судовому засіданні, під час судового розгляду вищевказаної справи в суді апеляційної інстанції 14.02.2019 року, відповідач інспектор роти №1 БУПП у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Сташкевич Ю.В., надав суду пояснення, в яких зазначив, що позивач є домашнім насильником, що нібито раніше він скоював насильницькі дії в сім`ї. При цьому жодного доказу інспектором суду надано не було. Позивач вважає, що діями відповідача сплюндровано його честь та гідність, про що свідчить звукозапис, зроблений під час слухання справи у Сьомому апеляційному адміністративному суді. А тому, з огляду на твердження позивача, в судовому засіданні було відтворено аудіо диск із звукозаписом судового засідання Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14.02.2019 року у справі №127/31198/18 за участю сторін по справі, з якого вбачається, що відповідач на запитання суду пояснив, що при винесенні постанови по справі про адміністративне правопорушення, згідно якої позивача притягнуто до адміністративної відповідальності, яка передбачена ч.1\~ст.178 КУпАП, персональні дані відповідача були використані із бази Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції, оскільки позивач раніше притягувався до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП (вчинення насильства в сім`ї). У відповідності із положеннями\~статті 32 Конституції України\~кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно положень\~\~статті 68 Конституції України\~кожен зобов`язаний неухильно додержуватися\~Конституції\~та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до частини другої\~статті 9 Закону України «Про інформацію»\~реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Відповідно до\~ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року\~і\~Першого протоколу\~та\~Протоколів №2,\~4,\~7,\~11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс,\~Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована\~п.1 ст.10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання\~п.2\~свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в\~п.15 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року за №1, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до положення ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, слід визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи. Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми. А тому, проаналізувавши зміст аудіо диску із звукозаписом судового засідання Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14.02.2019 року у справі №127/31198/18 за участю сторін по справі, інформацію комп`ютерної програми «Діловодство-3», Єдиного державного реєстру судових рішень, суд дійшов обґрунтованого висновку, що спірна інформація є фактичним твердженням, оскільки містить в собі фактичні дані, та є достовірною, оскільки відповідає дійсності. Так, як вбачається з комп`ютерної програми «Діловодство-3» Вінницького міського суду Вінницької області, Єдиного державного реєстру судових рішень, позивач дійсно раніше притягувався до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП, зокрема, постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 25.09.2018 року у справі №127/14855/18 провадження про притягнення [PERSON] по ч.1 ст.173-2 КУпАП закрито на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП (закінчення строку накладення адміністративного стягнення), а також постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 20.01.2017 року у справі №127/21183/16-п провадження про притягнення [PERSON] по ч.1 ст.173-2 КУпАП закрито на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП (закінчення строку накладення адміністративного стягнення). Тобто, судом було закрито провадження у вищезазначених справах у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків передбачених ст.38 КУпАП, тобто з нереабілітуючих підстав. Більше того, позивач в установленому законом порядку не довів, що поширена інформація порушує його особисті немайнові права або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, а також те, що інформація, яка була повідомлена відповідачем, була перевірена судом під час розгляду справи та є правовою підставою для визнання відомостей недостовірними і такими, що ганьблять його честь, гідність. З огляду на наведене, суд дійшов обґрунтованого висновку, що спірна інформація мала місце в дійсності, оскільки на позивача неодноразово були складені протоколи про притягнення останнього до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП, постановами Вінницького міського суду Вінницької області від 25.09.2018 року та від 20.01.2017 року провадження у справах про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП було закрито на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків передбачених ст.38 КУпАП, тобто з нереабілітуючих підстав. Тому суд не вбачає правових підстав для втручання у можливе право відповідача на поширення такої інформації, яка не підлягає спростуванню, а отже і задоволення заявлених позовних вимог. Також, суд вважає за можливе зазначити про безпідставність посилання сторони відповідача на положення абз.4 п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України\~«Про судову\~практику у\~справах про\~захист гідності\~та честі\~фізичної особи,\~а також\~ділової репутації\~фізичної та\~юридичної особи»\~від 27.02.2009\~року за №1, відповідно до якого не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. Оскільки, оспорювана інформація щодо притягнення позивача у минулому до адміністративної відповідальності по ч.1 ст.173-2 КУпАП, повідомлена відповідачем під час слухання справи у Сьомому апеляційному адміністративному суді, не була доказом у даній справі та не оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки судом апеляційної інстанції лише досліджувалось питання щодо дотримання позивачем процесуальних строків звернення до суду за захистом свого порушеного права. Однак, вищезазначена позиція сторони відповідача не пливає на висновок суду про безпідставність заявлених вимог позивача щодо захисту його честі та гідності. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed