Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що з 29 березня 2017 року працював сторожем служби охорони в ПрАТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод». 24.10.2017 року позивач звільнений з роботи за власним бажанням. На час звільнення відповідач мав заборгованість перед позивачем по виплаті заробітній платі, яка складала 18265, 08 грн. При зверненні до відповідача за розрахунком, 16.11.2017 року позивачем отримано довідку №954/11 про заборгованість по заробітній платі, а розрахунок не проведено. Також позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 24.10.2017 року по день звернення до суду, а саме по 05.12.2017 року, що складає 43 доби. Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву, якою просив справу слухати в його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідач в судове засідання не з'явився, про час, день та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Заяв про розгляд справи у відсутність представника відповідача до суду не надходило. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає до часкового задоволення з наступних підстав. Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з ч.1 ст.115 КЗпП України, заробітна плата повинна виплачуватися регулярно в робочі дні в терміни встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць. Відповідно до вимог ст.24 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Судом встановлено, що позивач з з 29 березня 2017 року працював сторожем служби охорони в ПрАТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод». 24.10.2017 року позивач звільнений з роботи за власним бажанням, однак розрахунок з ним у день звільнення відповідачем не був проведений. Відповідно до довідки №167/02 від 28.02.2018 року заборгованість по заробітній платі [PERSON] станом на 28.02.2018 року становить 8661, 11 грн. Заробітну плату за вересень 2017 року виплачено 28.11.2017 року в сумі 1749,93 грн.; за жовтень 2017 року виплачено 28.12.2017 року в сумі 3114, 20 грн. Відповідач неодноразово повідомлявся судом про день та час слухання справи, йому були вручені копія позову та додатки до нього, однак обставини щодо невиплати заробітної плати позивачу у день звільнення та нездійснення з ним повного розрахунку у зв'язку зі звільненням, спростовано не було, належних та допустимих доказів цьому надано не було. Ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Аналізуючи вимоги вищезазначених норм, визначено, що стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, вихідної допомоги передбачено виключно в разі звільнення працівника. Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Враховуючи вище викладене, та приймаючи до уваги, що частина заробітної плати відповідачем станом на 28.02.2018 року сплачена, іншого розрахунку відповідач не надав, тому суд вважає стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 15 743 гривень 64 копійки. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають до часткового задоволення судовий збір за позов майнового характеру у розмірі 640 грн.00 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial