Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] в якому просив зобов`язати відповідача спростувати недостовірну інформацію, викладену в заяві від 24.02.2020 року стосовно позивача в аналогічний спосіб. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 27.02.2020 року на адресу начальника Донецького прикордонного загону від [PERSON] надійшла заява, датована 24.04.2020 року, в якій вона скаржиться нібито на незаконні дії позивача відносно сина [PERSON] , який проходить військову службу в Донецькому прикордонному загоні, застосовуючи при цьому слова, вирази, які принижуються його честь та гідність, як посадової особи під час виконання своїх службових обов`язків, а також принижують в очах підпорядкованого особового складу. Із заяви [PERSON] слідує, що [PERSON] «в адрес её сына проявлял нацистские наклонности». « Откуда у [PERSON] в личном пользовании автомобиль Хундай Сантафе, стоимостью 40000 долларов.. Наверное, на незаконную зарплату начальника ДПСУ Украины в Донецкой области». «Считаю, что [PERSON] является вражеским шпионом, диверсантом засланным в ДПСУ Украины Донецкой области для подрыва морального и боевого духа военнослужащих Украины». «На мой взгляд, [PERSON] по состоянию своего ума не может занимать должность зам. начальника погранотряда Донецкой области». Позивач є прямим начальником всього особового складу Донецького прикордонного загону, а вказана інформація у заяві відповідачки від 24.04.2020 року негативно вплинула на його ділову репутацію серед особового складу Донецького прикордонного загону, а також серед вищого керівництва в цілому. Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21.08.2020 року по справі відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Сторонам надіслане судове повідомлення про день, час та місце розгляду справи. Клопотань від учасників процесу про участь про участь при розгляді не надходило. Відзив від відповідача до суду не надходив. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами ( ч.8 ст.178 ЦПК України). Оскільки, відповідно до вимог ст.279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, то, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. 24.02.2020 року [PERSON] звернулась із письмовою заявою до начальника Державної прикордонної служби України в Донецькій області з приводу незаконного переводу з військової посади стрільця на посаду дозиметриста її сина [PERSON] . Позивач [PERSON] просив зобов`язати [PERSON] спростувати недостовірну інформацію, яка стосується його як посадової особи та міститься у зазначеній заяві, наступного змісту: «… [PERSON] виражався нецензурною лайкою на адресу її сина, обзивав євреєм, проявляв нацистські нахили». «…Звідки у [PERSON] у користуванні автомобіль Хундай Сантафе вартістю 40000 доларів США 2016-2017 року. Мабуть на незаконну заробітну плату начальника ДПСУ України в Донецькій області». «… [PERSON] є ворожим шпигуном диверсантом засланим в ДПСУ України в Донецькій області для підриву морального та бойового духу військовослужбовців армії України». За результатами проведення службового розслідування по факту можливих неправомірних дій керівництва Донецького прикордонного загону, що викладені у заяві громадянки [PERSON] (вх. №Ч-55 від 27.04.2020) 12 березня 2020 року складено висновок, який затверджений В.о. начальника Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України Птиця О., в якому обставини, що викладені у зверненні громадянки [PERSON] свого підтвердження не знайшли. З матеріалів справи вбачається, що наказом Голови Державної прикордонної служби України від 06.08.2019 року №804-ОС [PERSON] призначено на посаду першого заступника начальника загону - начальника штабу, з 10 вересня 2019 року, що підтверджується витягом з наказу начальника 1 прикордонного загону Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України м. Маріуполь №448-ОС від 10 вересня 2019 року. Відповідно до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством (частина перша статті 201 ЦК України). Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. За змістом ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, наддавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»). Так, особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого статтею 10 Конвенції. Такі правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №398/3481/18 (провадження №61-14029св19), від 20 березня 2019 року у справі №758/14324/15-ц (провадження №61-19478св18), 24 квітня 2019 року у справі №569/5269/16-ц (провадження № 61-508св17). Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (справа від 06 жовтня 2015 року «Карпюк та інші проти України» (Karpyuk and others v. Ukraine). Політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи або органу державної влади є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Зазначені особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Такі правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі №127/24530/16-ц (провадження №61-41071св18), від 14 лютого 2018 року у справі №646/1266/16-ц (провадження № 61-661св18) та від 27 березня 2019 року у справі №344/16715/15-ц (провадження №61-13667св18). Суд враховує, що позивач [PERSON] є публічною собою, на теперішній час займає посаду першого заступника начальника загону Державної прикордонної служби в Донецькій області та відповідно підлягає ретельному громадському контролю і потенційно може зазнати гострої та сильної громадської критики з приводу того, як він виконував або виконує свої функції. У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року у справі «Українська прес-група проти України» (заява № 72713/01) зазначено, що навіть, якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний баланс для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшенням за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення DEHAES GIJSELS v. BELGIUM, параграф 47). З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що оспорювана інформація є оціночними судженнями відповідачки, висловлює її власні думки, містить критичні висловлювання та припущення, а також з огляду на публічність позивача [PERSON] у зв`язку із перебуванням на керівній посаді, а саме заступник начальника Донецького прикордонного загону - начальник штабу, оспорювана інформація входить до предмету суспільного інтересу, стилістика інформації та застосовані мовні обороти не мають стверджувального характеру з посиланням на конкретні факти стосовно позивача, суд вважає, що баланс між приватним інтересом щодо захисту репутації позивача порушено не було, а тому підстав для задоволення позовних вимог немає.

Outcome: dismissed