Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованість мотивуючи свої вимоги тим, що 29.09.2006 року він надав відповідачу 10 000 доларів США у борг строком на 12 місяців зі сплатою 3% у місяць за користування коштами, що підтверджується борговою розпискою. Крім того 07.10.2006 року позивач надав відповідачу 10000 у борг строком на 12 місяців зі сплатою 3% у місяць за користування коштами, що підтверджується борговою розпискою. Однак, відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання та грошові кошти не повернув. У зв'язку з зазначеними порушеннями станом на 28.12.2016 року позичальник має заборгованість у сумі 85 844,86 доларів США з яких: 20 000 доларів США - сума основного боргу; 60303,88 доларів США - сума невиплачених процентів за користування коштами; 5540,98 доларів США - 3% річних від прострочених сум. Загальна сума заборгованості складає 85 844,86 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 28.12.2016 року складає 2 287 823,04 грн. 07.04.2017 року під час судового розгляду представник [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про встановлення нікчемності договорів позики мотивуючи вимоги тим, що [PERSON] було повністю повернуто суму позики, а укладені договори щодо іноземної валюти між двома фізичними особами є нікчемними відповідно до ч.2 ст. 228 ЦК України. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили первісний позов задовольнити з урахуванням внесених уточнень, вказуючи на те, що позивач не пропустив строк позовної давності, так як періодично відповідач сплачував відсотки по договорам позики, що підтверджується СМС - повідомленнями, банківськими переказами та поясненнями свідків та за весь час існування заборгованості за договорами позики відповідач сплатив відсотків на загальну суму 94440 грн., що еквівалентно 13 380 доларів США, надавши до суду свої письмові заперечення. Стосовно задоволення зустрічного позову заперечував в повному обсязі, вказуючи на те, що даний позов є неогрунтований та такий,що не грунтується на вимогах закону. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] та відповідач [PERSON] проти задоволення первісного позову заперечували в повному обсязі, не оспорюючи того факту, що між позивачем та відповідачем існували боргові зобов»язання, які відповідач [PERSON] виконав у терміни, встановлені борговими розписками, але позивач вів відповідача в оману та при повному повернені боргу не знищив оригінали розписок. Стосовно тверджень позивача, що в останні часи відповідач повертає борг, по вказаним вище борговим розпискам, не відповідає дійсності та доказів даним обстиавинам не існує та просять суд застосувати до позовних вимог позивача [PERSON] строк позовної давності. На задорволенні зустрічногопозову наполягали. З обставин викладених в зустрічній позовній заяві. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 29.09.2006 року [PERSON] надав [PERSON] 10000 доларів США, у борг строком на 12 місяців зі сплатою 3% у місяць за користування коштами, що підтверджується борговою розпискою. Крім того 07.10.2006 року [PERSON] надав [PERSON] 10000 у борг строком на 12 місяців зі сплатою 3% у місяць за користування коштами, що підтверджується борговою розпискою. Правовідносини, які виникають при укладенні договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України. Згідно з положеннями ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За правилом ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Водночас, як вбачається з наданих суду копій боргових розписок від 29.09.2006 року та 07.10.2006 року 20000 доларів США надавалися у борг строком на 12 місяців, у зв'язку з чим зобов'язання [PERSON] повинні були бути виконані до 29.09.2007 року та 07.10.2007 року відповідно, а позивач звернувся до суду 28.12.2016 року тобто з пропуском строку позовної давності. Згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України). У відповідності до умов ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. За умовами ч. 1 ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу. У відповідності до роз'яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги за первісним позовом не підлягають задоволенню, з огляду на пропуск строків позовної давності. Щодо вимог за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення нікчемності договорів позики то даний позов задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч. 2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ч. 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У зв'язку з цим, що стосується доводів [PERSON] про недійсність договору позики у зв'язку з відсутністю банківської ліцензії у позивача на здійснення валютних операцій, то слід зазначити таке. Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» визначається режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. Відповідно до пп. г п. 4 ст. 5 вказаного Декрету, на час укладенні договору позики, індивідуальні ліцензії видаються Національним банком України резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції, зокрема, використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Разом з тим, передача коштів в позику не є засобом платежу або застави, а тому необхідності в отриманні індивідуальної ліцензії для передачі коштів в іноземній валюті в позику немає. Таким чином, сторонами дотримана форма договору позики - укладена в письмовій формі і необхідності в отриманні індивідуальної ліцензії на здійснення позики в іноземній валюті необхідності немає. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на встановлені судом обставини, досліджені докази, суд дійшов висновку, що дані, на які позивач посилається у зустрічному позові, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, відтак у задоволенні зустрічних вимог слід відмовити у зв'язку з їх недоведеністю. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed