Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Старобільської міської ради Луганської областіпро визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку. В обґрунтування свого позову позивач [PERSON] посилається на те, що він народився 16 травня 1942 року і перебуває на пенсії. Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 20.12.2013 року його було призначено опікуном його недієздатної дружини [PERSON], яка має пожиттєво 2 групу інвалідності. Він є власником домоволодіння, розташованого за адресою: вул. Харківська, буд. 34 м. Старобільськ Луганської області. Вказана будівля отримана ним в спадщину після смерті його матері [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого Старобільською ДНК 04 серпня 1967 року, згідно якого загальна площа земельної ділянки складає 1380 м2. В свою чергу його мати також отримала вказану будівлю в спадщину на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Старобільською ДНК 17 вересня 1962 року, згідно якого площа присадибної земельної ділянки складає 1423 м2. Згідно генерального плану присадибної ділянки за 1948 рік, площа земельної ділянки становить 1435,40 м2. В генеральному плані присадибної ділянки від 10 вересня 1962 року площа земельної ділянки вказана 1380 м2. Відповідно до рішення виконавчого комітету Старобільської міської ради від 30 березня 2000 року № 127/7йому було передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,10 га, із них забудовані землі - 0,01 га, розташовані по вул. Харківська, 34 та земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства площею 0,03 га, розташована вул. Харківська, 34. На підставі цього рішення йому видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарчих споруд (державний акт серії ЛГ № 035353 від 24 грудня 2003 року). Рішенням виконавчого комітету Старобільської міської ради від 24 червня 2003 року №222, було вирішено залишити границі присадибної ділянки по вул. Харківська, 34 без змін, згідно технічного паспорту від 05.12.2001 року. Є таке ж саме рішення, але за № 122 і також від 24 червня 2003 року. Згідно технічного паспорту від 05.12.2001 року площа земельної ділянки складає 1380 м2. Рішенням сесії Старобільської міської ради від 27 червня 2003 року № 9/140, було вирішено внести зміни в рішення виконкому міськради від 30.03.2000 року №127/7, а саме слова: земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства площею 0,03 га розташована по вул. Харківська, 34, замінити словами: надати в оренду строком на 5 років земельну ділянку площею 0,036 га для огородництва по вул. Харківська, 34. Рішенням сесії Старобільської міської ради від 22.08.2003 року № 10/101 вирішено передати йому в приватну власність 0,0362 га для ведення індивідуального садівництва по вул. Харківська, 34. На підставі цього рішення йому видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0362 га з цільовим призначенням для ведення садівництва (державний акт серії ЛГ № 035354 від 24 грудня 2003 року). На даний час, відповідно до вищевказаних державних актів на право власності на земельну ділянку, загальна площа прибудинкової земельної ділянки складає 1362 м2. 29.07.2013 року [PERSON] звернувся до Старобільського РВ ГУМВС України в Луганській області з заявою про вчинення відносно нього протиправних дій, які виразилися у виправленні відомостей у генеральному плані від 10.09.1962 року. В ході проведення досудового розслідування було призначено та проведено технічну експертизу документів, а саме генерального плану від 10.09.1962 року. Згідно висновку експерта № 18 від 06.05.2015 року встановлено, що мали місце зміни первинного стану документу, виконані способом підчистки, поверх якої були нанесені нові рукописні записи, а саме цифр під написом «Земельная площадь усадебного участка». Враховуючи, що в зібраних матеріалах кримінального провадження формально вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 та ст. 358 КК України, однак це злочини невеликої тяжкості у звязку з чим закінчилися строки давності притягнення особи до кримінальної відповідальності, а також те, що особу яка вчинила вказане кримінальне правопорушення в ході досудового слідства не встановлено, кримінальне провадження було закрито. Позивач вважає, що вищевказані рішення виконавчого комітету Старобільської міської ради, зокрема №127/7 від 30 березня 2000 року та рішення сесії Старобільської міської ради № 10/101 від 22.08.2003 року, на підставі яких йому були видані вищевказані державні акти на землю, є незаконними і такими що порушують його законне право на дійсно належний йому розмір земельної ділянки. Вказані рішення було прийнято на підставі технічних документів, зокрема технічного паспорту і генеральних планів, в яких постійно вказувалася різна площа земельної ділянки, а також є встановлені досудовим слідством елементи підробки нанесених рукописних записів розміру земельної ділянки в генплані. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився. Надав суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. В судове засідання представник відповідача [PERSON] міської ради не зявився, від в.о. міського голови [PERSON] надійшла заява, в якій міська рада просить розглянути справу без участі представника міської ради. Проти задоволення вимог позивача не заперечували. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до правової позиції ВСУ (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23 жовтня 2013 року № 6-83цс13 та № 6- 93цс13), щодо визнання недійсним державного акту з підстав незаконності рішення органу місцевого самоврядування на підставі якого він був виданий від 23.10.2013 року, - державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України. Відповідно до ч. 2 ст. 118 Земельного Кодексу України, рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Згідно ч. 1 ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно ч. 2 ст. 158 ЗК України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян. Згідно ст. 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється зокрема шляхом: визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Суд вважає, що рішення виконавчого комітету Старобільської міської ради №127/7 від 30 березня 2000 року та рішення сесії Старобільської міської ради № 10/101 від 22.08.2003 року, на підставі яких [PERSON] були видані вищевказані державні акти на землю, є незаконними і такими що порушують його законне право на дійсно належний йому розмір земельної ділянки. У звязку з вищевикладеним та беручи до уваги, що відповідач цілком визнав позовні вимоги позивача та не заперечував проти їх задоволення, та те, що визнання позову відповідачем не суперечить закону і не порушує права і свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного, ст. 16 ЦК України, ч. 2 ст. 118, ч. 1 ст. 155, ч. 2 ст. 158 ЗК України, правової позиції ВСУ (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23 жовтня 2013 року № 6-83цс13 та № 6-93цс13),

Outcome: approved