Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , та стягнення аліментів з [PERSON] на утримання малолітнього сина [PERSON] . В позовній заяві в підтвердження позовних вимог позивач зазначила, що з відповідачем [PERSON] мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] накродження. На даний час позивач та відповідач не дійшли згоди щодо визначення місця проживання їх спільної малолітньої дитини. Малолітній [PERSON] зареєстрований та проживає разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Крім цього, позивач бажає стягувати з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини, які вважає за необхідне визначити в судовому порядку для уникнення в подальшому суперечок з відповідачем з цього приводу. Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України та п. 15 Постанови № 3 Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Позивач вважає, що неповнолітня дитина повинна проживати з нею, так як це відповідає інтересам дитини, а відповідач в свою чергу має сплачувати аліменти на утримання неповнолітнього сина , в зв`язку з чим звернулась до суду з даним позовом. Представник позивача [PERSON] адвокат Савченко А.Ю. в підготовче судове засідання не з`явився, надіслав на електронну адресу суду заяву за вх. №ЕП-315/20 від 04.03.2020 року, в якій просить проводити судове засідання без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явився, надав до суду заяву за вх. № 2283/20 від 03.03.2020 року, в якій просить проводити судове засідання без його участі, позов визнає в повному обсязі. Представник третьої особи служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в підготовче судове засідання не з`явився, хоча про місце, час та дату судового засідання були повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу, наявні в матеріалах справи. Причин неявки до суду не повідомили. Положеннями ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріли справи, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] накродження, що підтверджується копією свідоцтва про народження\~ (а.с. 7). На даний час позивач та відповідач не дійшли згоди щодо визначення місця проживання їх спільної малолітньої дитини. Малолітній [PERSON] зареєстрований та проживає разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою КК «Центр комунального сервісу» Деснянського району м. Києва (а.с. 8). Позивач працює та забезпечує малолітню дитину всім необхідним для її належного розвитку та утримання. Таким чином, позивач може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, задовольнити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 150 СК України передбачений обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Враховуючи вимоги статті 51 Конституції України, статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, статті 7 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду. Крім цього, позивач бажає стягувати з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини, які вважає за необхідне визначити в судовому порядку для уникнення в подальшому суперечок з відповідачем з цього приводу. Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України та п. 15 Постанови № 3 Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно, ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 2 ст. 184 СК України, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані приймати участь в утриманні дітей до досягнення ними повноліття. Тому вимоги позивачки є законними. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, встановивши, що неповнолітня дитина сторін проживає з матір`ю, остання приділяє увагу вихованню дитини, вона перебуває на утриманні та вихованні матері, та врахувавши, що відповідач визнав позовні вимоги, суд приходить до висновку про визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , та стягнення з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) боржника, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідно її віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дати подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. Питання щодо розподілу судових витрат між сторонами суд вважає необхідним вирішити у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. Так в позовній заяві позивач [PERSON] просить судові витрати у вигляді сплаченого судового збору покласти на неї, даний судовий збір було проплачено за вимогу про визначення місця проживання малолітньої дитини. Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Даний судовий збір стягується з відповідача на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved