Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-27 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до суду з позовом, згідно якого просить ухвалити рішення, яким змінити місце проживання малолітнього сина - [PERSON], [INFO], визначене рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 03.02.2016 року із матір»ю [PERSON] та визначити місце проживання малолітнього сина з ним ; негайно відібрати малолітнього сина у відповідачки і передати дитину йому , припинити стягнення з нього аліментів на користь відповідачки на утримання сина та стягнути з відповідача на його користь судові витрати. На обґрунтування позову зазначив, що з 27.02.2009 року по 03.02.2014 року він з відповідачкою перебував в зареєстрованому шлюбі. В шлюбі мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Зазначив, що ще до розлучення у нього з відповідачкою виникали непорозуміння щодо прийняття участі у вихованні сина, його відвідуванні. З боку відповідачки постійно створювались штучні перешкоди стосовно неможливості його нормального спілкування з сином. Рішенням виконавчого комітету Автозаводської райради від 26.09.2013 року було встановлено побачення з сином з 17 год. 00 хв. кожної другої п»ятниці місяця до 12 год. 00 хв. неділі, а також спільний відпочинок влітку протягом 15 днів. Однак, відповідачка ухилялася від виконання рішення Органу опіки та піклування . Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 22.04.2016 року було зобов»язано відповідачку не чинити йому перешкод у спілкуванні з сином. У зв»яку з відмовою відповідачки виконати дане рішення добровільно , він звернувся до виконавчої служби. Відповідно до акту державного виконавця від 27.05.2016 року при виході за адресою реєстрації і проживання відповідача і дитини двері ніхто не відчинив. Зазначив, що у визначений йому час для спілкування з дитиною, відповідачка не бере телефон, не відкриває двері квартири, з 02.02.2015 року син не відвідує дитячий садок , постійно перебуває під наглядом матері, яка ніде не працює і веде асоціальний спосіб життя. Згідно листа Департаменту освіти виконкому Кременчуцької міської ради син не зарахований до жодної школи, хоча в березні йому вже виповнилося 7 років. Дитина знаходиться в занедбаному стані, а відповідачка нехтує своїми батьківськими обов»язками щодо забезпечення дитині нормальних умов для розумового і фізичного розвитку і здобуття середньої освіти. Наразі відповідач самовільно, без його згоди змінила місце проживання сина . Вважає, що таке ставлення відповідачки до виконання своїх батьківських обов»язків є неприпустимим і суперечить інтересам дитини. З урахуванням викладеного , просить задовольнити позовні вимоги. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надавши пояснення аналогічно викладеним в позові. Представник відповідача в судове засідання не з»явилася, хоча приймала участь в попередньому судовому засіданні , була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Третя особа - Служба у справах дітей Крюківської районної адміністрації виконкому Кременчуцької міської ради в судове засідання свого представника не направила , надала суду клопотання , відповідно до якого просить справу розглядати у відсутності її представника. Окрім того, повідомила, що 14.04.2016 року [PERSON] прибула до служби у справах дітей та надала письмове пояснення, в якому зазначила, що за місцем своєї реєстрації - [ADDRESS] не проживає, також повідомила, що вона разом з малолітнім сином [PERSON] не проживає на території Крюківського району м. Кременчука. Місце проживання повідомляти відмовилася, мотивуючи відмову тим, що боїться за своє життя та здоров»я, а також за життя та здоров»я сина. Спеціалістами служби у справах дітей неодноразово було здійснено інспектування за адресою [ADDRESS] . Двері відчиняла жінка, яка назвалася [PERSON] зі слів якої місце проживання [PERSON] та її сина їй невідоме. Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено , що сторони по справі з 27.02.2009 року перебували в зареєстрованому шлюбі. В шлюбі подружжя мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER]. Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03.02.2014 шлюб між сторонами був розірваний, місце проживання неповнолітнього сина - [PERSON] визначено з матір»ю - [PERSON]. та стягнуті з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] у розмірі ? частки з усіх доходів щомісячно до повноліття дитини. Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 22.04.2016 року зобов»язано [PERSON] не чинити перешкоди у спілкуванні [PERSON] з сином - [PERSON] та встановлені дні та час для спілкування між сином та батьком шляхом особистого побачення кожної другої п»ятниці місця з 17 год. 00 хв. до 12 год. 00 хв. неділі та спільний відпочинок протягом 15 днів влітку. У зв»язку з відмовою відповідача в добровільному порядку виконувати вищезазначене рішення суду позивач пред»явив дане рішення до виконання у Крюківський ВДВС м. Кременчука ГТУЮ у Полтавській області. Згідно акту державного виконавця Крюківського ВДВС м. Кременчука ГТУЮ у Полтавській області Кіяшкіної О.О. від 27.05.2016 року, в ході виконання рішення суду від 22.04.2016 року при виході за адресою [ADDRESS] з метою зобов»язання [PERSON] не чинити перешкоди у спілкуванні з [PERSON] двері ніхто не відчинив. З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до Служби у справах дітей Крюківської районної адміністрації з заявою щодо проведення профілактичної бесіди з [PERSON] щодо перешкоджання нею побачення його, як батька з малолітнім сином [PERSON] Згідно повідомлення Служби у справах дітей Крюківської районної адміністрації від 24.02.2016 року за вих. № 04-57 [PERSON] було повідомлено , що провести профілактичну бесіду з [PERSON] не виявилося можливим , оскільки при виїзді за адресою [ADDRESS] двері відчинила особа, яка назвалася [PERSON] та повідомила , що [PERSON] з малолітнім сином за даною адресою не проживають та їх місце перебування їй невідоме. Статті 141 СК України визначає, що мати та батько мають рівні права та обов»язки щодо дитини , незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою , чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Відповідно до частини 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України передбачено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними вирішується судом . При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов»язків, особисту прихильність дитини до кожного із них, вік дитини , стан здоров»я та інші обставини, що мають істотне значення. Встановлено, що за рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука суду від 03.02.2014 року місце проживання малолітнього сина сторін було визначено з матір»ю - [PERSON] Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитини має право на проживання в сім»ї разом з батьками або в сім»ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов»язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов»язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч.2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов»язків щодо дитини. Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов»язані піклуватися про здоров»я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.4 ст. 150 СК України батьки зобов»язані поважати дитину. Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою. Крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно ч.2 ст. 157 СК України той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов»язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. З аналізу зазначених вище норм вбачається, що батьки несуть відповідальність за розвиток дитини, забезпечують її матеріальний та духовний розвиток, а права та обов»язки батьків повинні ґрунтуватися на принципі інтересів дитини. Статтею 21 Конституції України проголошено вільність і рівність усіх людей у своїй гідності та правах. Ця вихідна конституційна засада конкретизована у статті 24 Конституції України: громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень, в тому числі за ознаками статі. У частині 3 цієї статті Конституції України закріплено конституційні гарантії, якими забезпечується рівність прав жінки і чоловіка. Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст. 33 Конституції України. За Цивільним кодексом України (ст. 29) місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ч. 1 ст. 160 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Згідно п. 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітні дитина не повинна, крім випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватись фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи і гідності. Законодавством України закріплено обов'язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавством зобов'язано батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст. 157 СК України ). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України» викладена позиція про те, що дитина може бути розлучена з матір'ю у виняткових випадках. Відповідно до ч.3 ст. 10 та ч.1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивач не довів суду ті обставини , на які він посилався, як на підставу своїх позовних вимог та не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин, а саме те, що [PERSON], як мати, не спроможна надати дитині належного виховання та розвитку, матеріального забезпечення, що вона не може забезпечити нормальні безпечні для здоров»я дитини умови проживання із-за її аморальної поведінки. Надані позивачем суду докази свідчать про ухилення відповідачки від виконання рішення суду від 22.04.2016 року, яким останню зобов»язано не чинити перешкоди позивачу у спілкуванні з сином та встановлені дні та час для спілкування між сином та батьком. Однак, вказані докази не містять інформації про невиконання відповідачкою вимог закону щодо виховання сина та піклування за станом його здоров»я, фізичного, духовного та морального розвитку. Крім того, посилання позивача на вимоги ч.1 ст. 162 СК України щодо відібрання дитини є безпідставними, оскільки дана норма передбачає випадки відібрання дитини у одного із батьків у якого проживала дитина. Тобто, в даному випадку місце проживання дитини [PERSON] рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 03.02.2014 року визначено з матір»ю, тобто з відповідачкою і норма ч.1 ст. 162 СК України, як підстава для відібрання дитини у матері у даному випадку не розповсюджується. Статтею 19 СК України передбачено, що у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу. Звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. У разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно п. 72 Постанови КМУ від 24 вересня 2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дітей», для розв'язання спору, що виник між батьками, щодо визначення місця проживання дитини, один з батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності). Під час розв'язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов'язків матері та батька щодо дитини. Працівник служби у справах дітей за місцем проживання дитини проводить бесіду з батьками та відвідує їх за місцем проживання, про що складає акт. У разі коли батьки дитини проживають у межах різних адміністративно-територіальних одиниць, той із батьків, який подав заяву про визначення місця проживання дитини з ним, звертається до служби у справах дітей за місцем свого проживання для здійснення обстеження його житлово-побутових умов та складення акта обстеження умов проживання згідно з додатком 9. Зазначений акт передається заявником до служби у справах дітей за місцем проживання дитини, працівник якої проводить з ним бесіду. Однак, в матеріалах справи відсутній висновок служби у справах дітей, щодо визначення місця проживання малолітнього сина. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши усі докази по справі та урахувавши інтереси малолітньої дитини, враховуючи вік дитини, та потребу дитини в материнській опіці, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволені позову.

Outcome: dismissed