Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що з 26 серпня 1996 року працював на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» та наказом №10-к від 20 січня 2020 року був звільнений. На час звільнення належна до виплати [PERSON] сума склала 152203,38 гривень, що складається з: вихідної допомоги при звільненні - 28874,46 гривень; одноразова допомога у зв`язку з виходом на пенсію - 86623,38 гривень; компенсація за невикористану відпустку - 50420,77 гривень; допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (за рахунок ФССВПТ) - 19386,47 гривень; допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (за рахунок підприємства) - 4214,45 гривень. Утримання з нарахованих коштів склали 37316,15 гривень. Проте, належні [PERSON] грошові кошти на момент звільнення сплачені не були, станом на день подання даної позовної заяви заборгованість в повному обсязі не виплачена та складає 136597,27 гривень. Отже, відповідач зобов`язаний виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Так, середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 1043,55 гривень, а кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні з 21 січня 2020 року (включно) по день подання даної позовної заяви, а саме по 02 червня 2020 року (включно) становить 92 робочих дні, отже розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні складає 129582,92 гривень (1408,51 гривень х 92 робочі дні = 129582,92 гривень), а тому зазначені кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Неправомірними діями відповідача, а саме порушенням термінів здійснення розрахунку при звільненні, порушено, гарантоване ст. 43 Конституції України, право позивача на своєчасне одержання винагороди за працю, що призвело до моральних страждань останнього, який більше 23 років працював на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1», був вимушений звільнитись у звязку з погіршенням стану здоровя, що перешкоджало продовженню виконуваній роботі, а наслідком не виплати при звільненні всіх сум, що належали [PERSON] , стала втрата останнім нормальних життєвих звязків, погіршення його життєвих умов та матеріального становища, що вимагали він нього додаткових зусиль для організації свого життя та пошуку джерел доходу для забезпечення власного утримання та утримання родини. Тому, [PERSON] оцінює завдану йому моральну шкоду у 5000,00 гривень. З огляду на викладене позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день подання позовної заяви в сумі 129582,922 гривень та 5000,00 гривень моральної шкоди. Ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 21 липня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін, призначено судове засідання з розгляду справи, яке відкладалось та було призначено на 03 листопада 2020 року (а.с. 24). Від позивача 29 жовтня 2020 року на адресу суду надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, згідно з якою останній зазначає, що 19 серпня 2020 року ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» здійснено повний розрахунок з [PERSON] . Середньоденна заробітна плата позивача становить 1408,51 гривень, а кількість робочих днів затримки розрахунку з 21 січня 2020 року (включно) по 18 серпня 2020 року (включно) становить 145 робочих днів, а отже розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні складає 204233,95 гривень. Тому, позивач просить суд стягнути з ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 204233,95 гривень та 5000,00 гривень моральної шкоди. Судові витрати покласти на відповідача (а.с. 50-52). Від відповідача на адресу суду 20 серпня 2020 року надійшов відзив на позов, в межах строків, визначених ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 21 липня 2020 року, тому суд вважає необхідним та доцільним прийняти відзив ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» до розгляду в межах даної цивільної справи. Згідно відзиву на позов відповідач зазначає, що [PERSON] було звільнено з підприємства наказом №10-к від 20 січня 2020 року внаслідок невідповідності стану здоров`я, що перешкоджає продовженню роботи. Сума до сплати, яка належала позивачу на час звільнення становила 152203,38 гривень. Так, джерелами виплати заробітної плати працівникам ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» є кошти державного бюджету та кошти від реалізації вугільної продукції. Заборгованість позивача може бути погашена тільки за рахунок коштів від реалізації вугільної продукції. У зв`язку з відсутністю у підприємства грошових коштів на виплату заробітної плати та введенням простою на підприємстві з грудня 2019 року, несплатою в повному обсязі з підприємством за поставлену вугільну продукцію з боку покупців, ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» не мало можливості розрахуватись з позивачем у строки визначені ст. 116 КЗпП. Тому, відповідач посилаючись на правовий висновок, викладений у постанові Великої палати Верховного суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, та заявляючи про не співмірність середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з сумою заборгованістю перед позивачем, оскільки така заборгованість виникла з причин, які не залежать від підприємства, відповідач просить суд зменшити розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні на п`ятдесят відсотків. Окрім того, у відзиві відповідач зазначає, що позивачем не доведено наявності понесених моральних страждань та причин їх виникнення. Відповідач просив суд справу розглянути без участі представника ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» (а.с. 30-31). На адресу суду 08 вересня 2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в межах строків, визначених ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 21 липня 2020 року, тому суд вважає необхідним та доцільним прийняти відповідь на відзив на позов [PERSON] до розгляду в межах даної цивільної справи. Згідно відповіді на відзив позивач зазначає, що неприйнятними є посилання відповідача на те, що за останні 7 місяців роботи видобутку вугілля та реалізації складають 26,8% та 30,3% відповідно, а також, що у зв`язку з обмеженням постачання електроенергії підприємство зупиняло роботу, тому не мало можливості провадити виплати всіх сум при звільненні. Оскільки [PERSON] був звільнений 20 січня 2020 року, а обставини на які посилається відповідач виникли після звільнення позивача та не можуть впливати на можливість виплати всіх належних сум останньому при звільненні. Окрім того, сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Отже, наявність простою, чи недостатнє фінансування, чи будь-які інші причини, що призвели до відсутності грошових коштів у відповідача не виключають його відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України. Більш того, підприємство зазначаючи про необхідність зменшення розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у звязку з його не співмірністю із заборгованістю при звільненні, не зазначає, які саме заходи були вжиті підприємством для здійснення щонайшвидшої виплати звільненому працівникові належних йому сум та узгодження з позивачем можливого часу/графіку проведення такої виплати. Крім того, [PERSON] має на утриманні трирічну дитину інваліда, на лікування якої змушений був займати гроші у своїх знайомих. Дружина позивача знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до трьох років та не працює. Також, позивач зазначає, що зазнав моральних страждань, оскільки один забезпечує дружину та дитину інваліда, а порушення відповідачем його прав вимагали від [PERSON] додаткових зусиль для організації свого життя (а.с. 40-42). Від відповідача не надходило клопотань про розгляд справи у поряду загального позовного провадження. Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, передбачених ч. ч. 5, 7 ст. 279 ЦПК України, від сторін не надходило. Суд, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, дослідивши які вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 26 серпня 1996 року працював на Державному підприємстві «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» та 19 січня 2020 року був звільнений наказом №10-к від 20 січня 2020 року внаслідок невідповідності стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] від 12 листопада 2003 року (а.с. 14-17). Відповідно до листа Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» №1489 від 25 травня 2020 року [PERSON] працював на даному підприємстві та був звільнений 19 січня 2020 року наказом №10-к від 20 січня 2020 року. На момент звільнення нараховані [PERSON] грошові кошти склали 189519,53 гривень. Сума до сплати за січень 2020 року складала 152203,38 гривень. Станом на 21 травня 2020 року не перераховано 136597,27 гривень. Середньоденна заробітна плата [PERSON] на день звільнення склала 1408,51 гривень (а.с. 19-20). Згідно довідки про середні заробіток №1490 від 25 травня 2020 року, виданої Державним підприємством «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1», середньоденний заробіток [PERSON] становить 1408,51 гривень, середньомісячна заробітна плата позивача складає 28874,46 гривень (а.с. 21). Відповідно до виписок з карткового рахунку [PERSON] за період з 19 серпня 2020 року по 19 серпня 2020 року та платіжного доручення №2696 від 19 серпня 2020 року остаточний розрахунок з [PERSON] з всіх належних йому сум було здійснено 19 серпня 2020 року (а.с. 48, 54). Згідно медичного висновку №174/1 від 14 лютого 2020 року про дитину-інваліда віком до 18 років [PERSON] , [INFO] має захворювання, яке відповідає розділу 16, пункту 1 підпункту 1.10 Переліку медичних показань, що дають право на одержання соціальної допомоги на дітей-інвалідів віком до 18 років, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства фінансів України від 08 листопада 2001 року №454/471/516 (а.с. 44-45). Згідно актів про початок цілозмінних простоїв по ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» від 08 грудня 2019 року, 02 січня 2020 року, від 03 лютого 2020 року, від 19 березня 2020 року та акту про продовження цілозмінних простоїв від 02 квітня 2020 року, від 25 червня 2020 року, від 01 липня 2020 року через відсутність розрахунків збоку ДП «Даржвуглепостач» та «ПАТ «Центренерго» за відвантажену вугільну продукцію відповідач не має змоги сплатити заробітну плату. З 19 березня 2020 року ПрАТ ДТЕК «ПЕМ-ЕНЕРГОВУГІЛЛЯ» припинило постачання електроенергії відповідачу через заборгованість за спожиту електроенергію, у зв`язку з чим були розпочаті цілозмінні простої підприємства (а.с. 35-38). Так, в судовому засіданні встановлено, не оспорюється сторонами та у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, що [PERSON] дійсно працював на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» та був звільнений з підприємства 19 січня 2020 року на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України внаслідок невідповідності стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи. В день звільнення з останнім не було проведено повного розрахунку всіх належних йому сум, остаточний розрахунок з позивачем здійснений 19 серпня 2020 року. Середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 1408,51 гривень, оскільки кожна зі сторін посилається на зазначені обставини як в досліджених письмових доказах, так і в наданих суду позові та відзиві на позов. Згідно статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 рудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При визначенні середньої заробітної плати слід керуватися вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями) (далі - Порядок). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. З п. 2 вказаного Порядку вбачається, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Судом встановлено, що середньоденний заробіток [PERSON] на день звільнення становив 1408,51 гривень, що підтверджується листом №1489 від 25 травня 2020 року та довідкою №1490 від 25 травня 2020 року Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1», не оспорюється сторонами та не підлягає доказуванню. Згідно з п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Таким чином, під час проведення розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки розрахунку при звільненні з використанням даних про середній заробіток позивача. Позивачем визначена загальна сума стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв`язку із звільненням з роботи за період з 21 січня 2020 року, включно, до 19 серпня 2020 року, включно, у розмірі 204233,95 гривень, яку останній вираховував виходячи з 145 робочих днів за які має бути оплачений середній заробіток та середньоденного заробітку - 1408,51 гривень, однак з зазначений розрахунок здійснено з арифметичними помилками, а тому суд не може погодити з даним розрахунком позивача. Так, розмір компенсації середнього заробітку за період, коли з вини відповідача з позивачем не було здійснено розрахунок при звільненні, а саме, за період з дня наступного за днем звільнення - 20 січня 2020 року по день фактичного розрахунку - 19 серпня 2020 року, включно, становить 207050,97 гривень (147 робочих дні х 1408,51 гривень = 207050,97 гривень. Однак, зважаючи, що позивач заявляє вимогу про стягнення з відповідача на його користь середній заробіток за час весь час затримки розрахунку при звільненні починаючи 21 січня 2020 року, включно, до 19 серпня 2020 року, включно, а суд розглядає справу не інакше як в межах заявлених позовних вимог, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за зазначений період становить 205642,46 гривень (146 робочих днів х 1408,51 гривні = 205642,46 гривень). Однак, виходячи з принципу диспозитивності, розглядаючи справу не інакше як в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про необхідність розгляду справи в межах заявлених позивачем вимог та виходячи з розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв`язку із звільненням з роботи у розмірі 204233,95 гривень. При цьому, суд погоджується з позицією відповідача щодо необхідності зменшення позивачу розміру компенсації середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, з огляду на наступне. Так, відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої палати Верховного суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц. Враховуючи вищенаведене, а також встановлені судом фактичні обставини справи, зокрема розмір суми, яка підлягала до сплати позивачеві складала 152203,38 гривень, суд приходить до висновку про очевидну неспівмірність сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, а тому вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивача виплат у сумі 150000,00 гривень. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 5000,00 гривень, суд виходить з наступного. Згідно статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Право на відшкодування моральної шкоди з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б останнього вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України. В судовому засіданні встановлено, що неправомірними діями відповідача, а саме порушенням термінів здійснення розрахунку при звільненні, порушено, гарантоване ст. 43 Конституції України, право [PERSON] на своєчасне одержання винагороди за працю, що призвело до моральних страждань позивача, який більше 23 років працював на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» та був вимушений звільнитись у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, що перешкоджало продовженню виконуваній роботі, а наслідком не виплати при звільненні всіх сум, що належали позивачу від підприємства, стала втрата [PERSON] нормальних життєвих зав`язків, погіршення його життєвих умов та матеріального становища, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та пошуку джерел доходу для забезпечення власного утримання та утримання родини. Тому, суд, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, розглядаючи справу не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що з відповідача ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» на користь [PERSON] в порядку відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню 5000,00 гривень, що буде цілком еквівалентним завданим моральним стражданням. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 21 липня 2020 року задоволено клопотання [PERSON] про відстрочення сплати судового збору до ухвалення рішення у справі, відстрочено останньому сплату судового збору за подання даної позовної заяви до Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» до ухвалення судового рішення у справі. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру судовий збір встановлюється в розмірі - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно п. п. 1, 10 ч. 1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається: у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується; у позовах, що складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог. Так, ціною позову [PERSON] є 209233,95 гривень, тобто, у відповідності до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір за звернення до суду з зазначеним позовом становить 1 відсоток ціни позову, та складає 2092,33 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з вищевикладеного, приймаючи до уваги, що суд дійшов висновку про доцільність часткового задоволення вимог позову [PERSON] щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд вважає необхідним, на виконання вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стягнути зі сторін на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог: з відповідача судовий збір у сумі 1549,99 гривень (155000,00 грн. * 2092,33 грн. / 209233,95 грн. = 1549,99 грн.), а з позивача - 542,34 гривень (2092,33 грн. - 1549,99 грн. = 542,34 грн.). Оскільки, відповідно до вимог статті 279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, тому, відповідно до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі викладеного,

Outcome: partial