Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 19 серпня 1994 року був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що був зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 905. 14 вересня 2016 року на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області шлюб між сторонами розірваний, рішення суду набрало законної сили (копія додається). У 2010 році між Позивачем та Відповідачем було побудовано житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Даний будинок було побудований за спільні кошти Позивача та Відповідача, право власності на будинок було видано та зареєстровано в реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 12752871 на [PERSON] [INFO] листопада [INFO] . Позивачка неодноразово зверталась з різними пропозиціями про поділ майна мирним шляхом, але згоди не досягли, внаслідок чого Позивачка змушена звернутись за захистом своїх прав до Києво-Святошинського суду Київської області, тим більше у Позивачки на утриманні перебуває не повнолітній син [PERSON] . Тобто, будинок який знаходиться за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю Позивачки та Відповідача, відповідно до ст. 51 Конституції України передбачено - кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї, на цій нормі ґрунтується і майнові права, це зазначено в статті 63 Сімейного кодексу: чоловік та дружина мають рівні права щодо володіння, користування і розпорядження майном, яке їм належить на праві спільної сумісної власності. Враховуючи вищевикладене спільно нажитим майном, яке підлягає розподілу, є житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Зважаючи на даний факт, позивачка просила, визнати право власності на 1/2 частини будинку який розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце був повідомлений належним чином, до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача, просила позовні вимоги задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце був повідомлений належним чином, до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності Відповідача, просив позовні вимоги задовольнити. У відповідності до ч. 5\~ст. 268 ЦПК України\~датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку про задоволення позову повністю з огляду на наступне. Як встановлено судом, 19 серпня 1994 року був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що був зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиціїу м. Києві, актовий запис № 905. 14 вересня 2016 року на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області шлюб між сторонами розірваний, рішення суду набрало законної сили. Під час перебування сторін у шлюбі, ними набуто у власність житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , право власності на будинок було зареєстровано в реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 12752871 на [PERSON] [INFO] . Відповідно до\~ст. 60 Сімейного кодексу України\~(далі -\~СК України) майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно\~ст. 61 СК України\~об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтями\~68,\~69 СК України\~встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Пунктом 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року за №11, передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК, ч. 3\~ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3\~ст. 325 ЦК\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п. 24 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4\~ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Оскільки вищезазначений будинок набутий сторонами в період шлюбу, що підтверджується матеріалами справи, тому дане майно є спільною сумісною власністю подружжя, і кожен з них має право на 1/2 частину даного нерухомого майна. Відповідно до\~ст. 71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. За приписами ч.1\~ст. 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до ч.1\~ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України\~(далі -\~ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність повного задоволення позову. На підставі вищевикладеного, ст. ст.\~61,\~68,\~69,\~70,\~71 Сімейного кодексу України,\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 за №11,

Outcome: approved