Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із даним позовом, в обгрунтування якого посилається на те, що він являється власником 1/2 частини житлового будинку №25 по вул. Ворошилова (Андріяша) м. Новоукраїнка Кіровоградської області. Відповідачка зареєстрована за вказаною адресою, але не проживає у будинку з 2016 року. Вона являється йому колишньою дружиною, а\\так як з 2016 року вони як подружжя не проживають, а тому вона не являється членом його сім'ї, вважає, що вона втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності понад встановлені строки. Просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування належною йому частиною житлового будинку. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, повідомивши, що відповідач [PERSON] є його колишньою дружиною, судом винесено рішення про розірвання шлюбу, яке на даний час ще не набрало законної сили, він проводить у будинку ремонт, завіз туди будівельні матеріали, не бажає допускати до будинку відповідачку, так як вона претендує на частку у цьому будинку, хоча він сплатив їй грошову компенсацію, відповідач тривалий час працювала у [PERSON], проте неодноразово приїзжала на територію України, заперечує проти зупинення провадження до набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу та вирішення позову про визнання права власності на частку у будинку, просить задовольнити позов. Відповідач [PERSON] позов не визнала, повідомила, що у неї із позивачем склалися неприязні стосунки, у зв'язку з чим вони вирішили припинити подружні відносини, на даний час рішення суду не набрало законної сили, в 2016-18 роках вона працювала у [PERSON], була офіційно працевлаштована, приїзжала в м. Новоукраїнку до будинку, але позивач відмовлявся її допускати до житлового приміщення, мотивуючи це проведенням у ньому ремонтних робіт, жодної компенсації за частку у будинку вона не отримувала, це питання в даний час вирішується у судовому порядку, позивач застосвував до неї домашнє насильство, у зв'язку з чим притягувався до адміністративної відповідальності, заперечує проти зупинення провадження до набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу та вирішення позову про визнання права власності на частку у будинку, просить відмовити у задоволенні позову. Третя особа [PERSON] вважає позов обгрунтованим, повідомила, що являється власником 1/2 половини будинку, в якому проживає позивач [PERSON], відповідач [PERSON] не дбала за будинком під час проживання у ньому, внаслідок чого подвір'я було захаращеним, з 2016 року не проживає у будинку, весною 2018 року вона не не допустила її до будинку, бо так їй наказав позивач [PERSON], оскільки він сплатив їй грошову компенсацію за належну їй частку у будинку. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він неодноразово бував у будинку позивача, відповідачку там протягом останніх років він не бачив, йому відомо, що позивач проводить ремонтні роботи у будинку, у зв'язку з чим завіз до будинку будівельні матеріали. Судом досліджені письмові докази у справі, на підставі яких встановлено наступні обставини. Позивач [PERSON], [INFO], зареєстрований у [INFO] (Ворошилова), буд.№25 (а.с.4,5). Згідно свідоцтва про шлюб, 04.09.2014 року між [PERSON] і [PERSON] укладено шлюб (а.с.10). Згідно договору купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку, позивач [PERSON] 25.09.2014 року придбав у власність 1/2 частину будинку №25 по вул. Андріяша (Ворошилова) у м. Новоукраїнка Кіровоградської області, згідно п.11 договору, частина будинку купується [PERSON] за згодою другого подружжя- Гладир Н.Т., справжність підпису якої перевірена (а.с.7-8). Згідно акту обстеження житлово-побутових умов, в будинку №25 по вул. Андріяша (Ворошилова) у м. Новоукраїнка Кіровоградської області проживає [PERSON] сам, в цьому будинку зареєстрована його дружина [PERSON], з якою не проживає з 2016 року, остання проживає окремо по вул. Тургенєва м. Новоукраїнка (а.с.9). Згідно розписки, без дати, [PERSON], в присутності свідків, отримала від [PERSON] дві тисячі доларів за свою частку будинку за адресою вул. Ворошилова, 25 (а.с.26). З ухвали Новоукраїнського районног суду від 15.06.2018 року вбачається, що у справі №396/950/18 відкрио\\то провадження за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на 1/2 частини житлового будинку. Згідно постанови від 04.07.2016 року Новоукраїнського районного суду, [PERSON] притягувався до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП за вчинення насильства у сім'ї відносно дружини [PERSON] Згідно договору-замовлення (umowa zlecenie), [PERSON] працювала в [PERSON] протягом 2016-2018 років. Даючи оцінку поясненням учасників судового провадження та дослідженим письмовим доказам, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до\~ст.9 ЖК України\~передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно приписів\~ст.64 ЖК України,\~члени сім»ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з v договору найму жилого приміщення. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до\~ст.405 ЦК України, а саме ч.2, член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом, у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. 17.07.97 року Україна ратифікувала римську Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, відповідно до п.1 ст.8 якої встановлено, що кожна людина має право на повагу до її житла. Цим правом закріплена недоторканність житла, яка проголошена також\~ст. 30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм майном, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому економ порядку. Зокрема\~глава 23 Цивільного Кодексу України\~встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Відповідно до вимог\~ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - зняття з реєстрації місця проживання\~\~здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим\~\~місцем проживання особи, остаточного рішення суду. Згідно\~\~ст.12 Загальної декларації прав людини, ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, тайну його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань. При винесенні рішення, суд керується\~положеннями ЦПК України, щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Право користування\~житловим приміщенням\~може виникати\~та існувати\~лише в\~членів сімї\~власника будинку (висновок ВСУ в постанові №734/387/15-ц). Із припиненням\~права власності\~втрачається й\~право користування\~жилим приміщенням,\~як у\~колишнього власника\~так і\~у членів\~його сімї (висновок від 29.01.2018 року ВС у справі №766/1955/16-ц). Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку щодо\~\~відмови в задоволенні позову у звязку з його безпідставністю. Так, на день розгляду справи, рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами не набрало законної сили, а тому позивач і відповідач являються подружжям і членами сім'ї. Крім цього, згідно договору купівлі-продажу частини житлового будинку, будинок придбаний позивачем у період шлюбу, за згодою відповідачки, а тому відповідачка являється фактичним співвласником вказаного будинку. Суду не надано доказів про наявність будь-якого письмового договору між сторонами щодо правочності відносного цього будинку. Розписка, надана позивачем, про нібито отримання відповідачкою якихось коштів за частку у цьому будинку не може бути взята судом до уваги, оскільки вона нотаріально не посвідчена і відсносно вказаного будинку існує судовий спір. Суд з'ясовував думку сторін щодо зупинення провадження у справі до моменту набрання законної сили рішеннями суду про розірвання шлюбу та визнання права власності на частку у будинку, проте останні наполягали на продовженні розгляду справи. Оскільки відповідач являється членом сім'ї позивача та співвласником житлового будинку, то вона не може бути позбавлена свого права на користування цим будинокм, згідно положень ст.41 Конституції України, яка гарантує власнику його право на володіння, користування та розпорядження належним їй майном. Окрім цього, судом встановлено, на підставі показів учасників судового провадження, що позивач фактично чинить відповідачці перешкоди у здійсненні нею свого права користування житловим приміщенням, так як забороняє їй доступ до будинку, внаслідок ремонтних робіт створив неналежні умови для проживання, а тому відповідач, навіть у разі відсутності у цьому будинку понад встановлені законом строки, не в змозі користуватися будинком із незалежних від неї причин, а внаслідок недобросовісної поведінки позивача. Вищезазначені обставини в сукупності переконують суд у безпідставності позовних вимог та необхідності відмови у задоволенні позову. Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed