Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про вселення у кімнату №141 по вул. Кривоноса, 6 у м. Тернополі і зобовязання відповідача усунути та не чинити перешкод позивачу у проживанні і користуванні цією кімнатою. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що працюючи у ТзОВ «Тернопільбуд», йому було надано кімнату №72 в гуртожитку цього підприємства по вул. Кривоноса, 6, де позивач зареєстрований з 15.06.2010р. по цей час. Після вселення в кімнату членів сімї позивача, в тому числі його дружини відповідача [PERSON], ця кімната була куплена нею у ТзОВ «Тернопільбуд». Останнім часом відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні житлом, не дозволяючи йому там проживати. Так як кімната куплена відповідачем під час шлюбу із позивачем, то дане житло є обєктом їх спільної сумісної власності. Як співвласник кімнати позивач вправі вимагати усунення перешкод у користуванні нею. Позивач та його представник в судове засідання 27.02.2017р. не зявились, представник позивача подав суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позов підтримує та просить його задовольнити. Відповідач та її представник в судове засідання 27.02.2017р. не зявились, відповідач подала суду заяву про розгляд справи без її участі, позов заперечує, вказує на те, що перешкод позивачу у користуванні квартирою не чинить, позовні вимоги не визнає та просить у їх задоволенні відмовити Згідно ч. 2 статті 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. Позивач працював у ТОВ «Тернопільбуд» на посаді покрівельника з 22.05.2009р. до 25.07.2013р. Згідно штампу в паспорті позивача, місце проживання останнього з 15.06.2010р. зареєстроване у [INFO]. 26.03.2014р. ТОВ «Тернопільбуд» видало [PERSON] ордер №56 на вселення їй із сином [PERSON], [INFO], у кімнату №72 в гуртожитку по вул. М.Кривоноса, 6 в м. Тернополі. 07.10.2014р. ТзОВ «Тернопільбуд», як продавець, і [PERSON], як покупець, уклали договір купівлі-продажу кімнати №72 в гуртожитку по вул. М.Кривоноса, 6 в м. Тернополі, загальною площею 19,2 кв.м., житловою 18,5 кв.м., за 37250,00 грн. Договір того ж числа посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №3474, а також видано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Сторони на час купівлі відповідачем кімнати у гуртожитку перебували у шлюбі. Дана обставина сторонами визнається. В судовому засіданні 26.01.2017р. позивач визнав, що має безперешкодний доступ до кімнати, має ключі від вхідних дверей. Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про необхідність відмовити у задоволенні позову з наступних мотивів. Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ч. 1 статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Про це ж йдеться і в ч. 1 статті 3 ЦПК України, у якій вказано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 статті 156 Житлового кодексу України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Однак, в ході судового розгляду було встановлено, що відповідач не чинить перешкод позивачу у користуванні вищезгаданою кімнатою. Позивач сам визнав цю обставину, повідомивши, що має ключі від вхідних дверей. На запитання суду до позивача, чи після попереднього судового засідання 06.12.2016р. він мав доступ до кімнати, позивач повідомив, що так, він там живе і має вільний доступ. Однак, хоче позитивного рішення суду, так як відповідач може в майбутньому чинити йому перешкоди у користуванні житлом. Також судом встановлено, що під час спільного проживання між сторонами виникають конфлікти. Як пояснила відповідач, конфлікти є наслідком зловживання позивачем алкогольними напоями. Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити, так як суд захищає вже порушені, невизнані або оспорювані права, а не можливо порушені в майбутньому. За клопотанням позивача, ухвалою суду від 12.10.2016р. відстрочено позивачу сплату судового збору на строк не більше, як до ухвалення судового рішення. Згідно ч. 2 статті 82 ЦПК України, якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть оплачені, заява відповідно до статті 207 залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли оплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення. Так як у задоволенні позову було відмовлено, а сплата судового збору була відстрочена до ухвалення судового рішення, з позивача слід стягнути в дохід державного бюджету судовий збір 551,20 грн.

Outcome: dismissed