Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою 19.10.2020 року, в якій просила суд усунути перешкоди у користуванні власністю, що належить на праві власності [PERSON] , шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 15.06.1999 року належить квартира [ADDRESS] . Відповідач є її сином та на теперішній час виїхав на інше місце проживання до іншого місця, місце його фактичного проживання на даний момент невідоме. У вказаній квартирі вона постійно проживає та самостійно утримує майно та сплачує комунальні послуги. Відповідач не проживає за вказаною адресою з 2012 року. У зв`язку із формальною реєстрацією відповідача вона змушена сплачувати комунальні послуги за всіх зареєстрованих осіб та не взмозі отримати субсидію, що суттєво впливає на її права. Перешкод в користуванні жилими приміщенням вона не чинить, а реєстрація відповідача порушує її права на безперешкодне користування вказаним житловим приміщенням. Добровільно відповідач з реєстраційного обліку місця проживання не знімається, тому за захистом своїх прав та інтересів позивач звернулась до суду. Ухвалою суду від 02.11.2020 року позов прийнято до розгляду з відкриттям провадження та призначенням до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 01.02.2021 року закрито підготовче провадження у цивільній та призначено справу до судового розгляду по суті. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача його неявку до суду без поважних причин, не подання відзиву суд постановив ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень з боку позивача проти заочного розгляду справи. У встановлений судом строк жоден із учасників справи не подав клопотання про розгляд справи за їх участю в судовому засіданні. Заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд дійшов наступних висновків. [PERSON] на праві приватної власності належить житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , що Договором купівлі-продажу від 15.06.1999 року посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу, номер в реєстрі №1601(а.с.6). Право власності на квартиру за позивачем зареєстроване КП «Криворізьке БТІ» ДОР в реєстровій книзі сторінка №326, запис №500 (зворот а.с. 6). Як вказувала позивач, що підтверджується довідками Криворізької об`єднаної міської довідково-інформаційної служби №22 від 05.10.2020 року (а.с. 7) та Відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Саксаганської районної у місті ради №12857 від 26.10.2020 року, в зазначеному житловому приміщенні значиться зареєстрованим син позивача - [PERSON] (а.с. 13). Як, вказувала позивач вона проживає у спірній квартирі, а її син [PERSON] не проживає у спірній квартирі, що підтверджуються актом з місця проживання від 08.10.2020 року, складеного зі слів сусідів та посвідченого ТОВ «Житлосервіс-КР» (а.с.8). Визначаючи характер спірних правовідносин між сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вони склались між власниками житла та членом їх сім`ї (родичем прямої лінії споріднення), у зв`язку з чим регулюються ст.405 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З аналізу положень ст.ст.391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних і цивільних справ в п.п.33,34 Постанови №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Згідно з ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла в силу наявності особистого сервітуту мають право користування цим житлом відповідно до закону. Натомість, як слідує з положень ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки відповідач в належному позивачам житлі не проживає понад рік, добровільно обравши собі інше постійне місце проживання, перешкод в користуванні квартирою йому ніхто не чинив, в той час як реєстрація місця проживання відповідача створює позивачу перешкоди в користуванні належною їй власністю, обмежуючи майнові права [PERSON] , яка вимушена сплачувати за відповідача додатково комунальні послуги, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість пред`явлених нею вимог негаторного позову та необхідність їх задоволення із визнанням [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України у зв`язку із тим, що позивач не заявляє вимоги про стягнення з Відповідача на її користь судових витрат, суд

Outcome: approved