Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить розірвати шлюб, який був зареєстрований 11.08.1990 року у Меденицькій селещній раді Дрогобицького району Львівської області про що зроблено відповідний актовий запис № 12. В обґрунтування позовної заяви позивач покликається на те, що вони з відповідачем не змогли створити міцної та дружньої сімї, через те, що останій почав зловживати алкоголем та перебуваючи в стані алкогольного спяніння, влаштував скандали, під час яких ображав її та принижував. Така поведінка відповідача призвела до фактичного припинення між ними шлюбних відносин, в результаті чого вже на на протязі 17 років вони не підтримують будь-яких відносин та не ведуть спільного господарства. Всі ці роки відповідач жодного разу не поцікавився життям дитини та не надавав будь-якої матеріальної допомоги. Вона переконана, що їх шлюб існує лише формально і зберегти його неможливо, вони не підтримують шлюбних відносин, а тому вона змушена звернутись до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилась, на день розгляду справи подала суду заяву, в якій просить суд розглядати справу у її відсутності, позовні вимоги повністю підтримує, наполягає на розірванні шлюбу. При поданні позовної заяви, зазначила, що після розірвання шлюбу бажає залишити за собою прізвище [PERSON]. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомив, заяви про можливість розгляду справи у його відсутність не надав. На підставі вище вказаного, суд вважає за доцільне проводити заочний розгляд даної справи на підставі наявних у ній доказів, постановивши заочне рішення. Відповідно до ст. 197 ч. 2 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, суд дав оцінку зібраним доказам, вважає, що позов слід задовольнити, оскільки є підстави для ухвалення рішення про задоволення позову, так як вимоги позивача є законними та достатньо вмотивованими і ґрунтуються на наявних у справі доказах. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України. В судовому засіданні встановлено, що сторони уклали шлюб, який був зареєстрований 11.08.1990 року у Меденицькій селещній раді Дрогобицького району Львівської області про що зроблено відповідний актовий запис № 12, що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про укладення шлюбу серії ІІ-СГ за № 409339 від 11.08.1990 року. Беззаперечно встановлено той факт, що сімя позивача та відповідача фактично розпалась, існує тільки формально, так як вони спільно не проживають, не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбних відносин на протязі 17-ти років. Як встановлено судом, позивач твердо переконана, що у їх шлюб існує лише формально і зберегти його неможливо. Згідно із ст. 24 СК України, шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч. 3 та 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Відповідно до положень ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Беззаперечно встановлено той факт, що сімя позивача та відповідача фактично розпалася, існує тільки формально, оскільки вони підтримують шлюбні відносини та не ведуть спільного господарства, позивач твердо переконана, що міцної сімї у них не буде, примирення між ними неможливе, вони втратили один до одного почуття поваги та любові. Аналізуючи наведені докази, встановивши дійсні мотиви розлучення та зясувавши фактичні взаємини подружжя, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим і недоцільним, суперечило б інтересам сторін, а тому позов підлягає до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved