Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-04 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В судове засідання позивач та її представник не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Крім того, підтримання ними позовних вимог та прохання про розгляд справи у їх відсутності викладено у адресованій суду письмовій заяві, яка долучена до матеріалів справи, що не суперечить вимогам ч.3 ст.211 ЦПК України. Відповідач [PERSON] в судове засідання без поважних причин не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Причин своєї неявки суду не повідомив. Відзиву на позов не подав. \~ \~ \~ \~Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення виходячи із наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями від 19 квітня 2019 року є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що в [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19 квітня 2019 року сформованим державним нотаріусом Монастириської державної нотаріальної контори. Відповідач, як син колишнього власника вказаного нерухомого майна, зареєстрований у житловому будинку позивача за адресою: [ADDRESS] , однак більше 2-ох років за вказаною адресою непроживає, що підтверджується довідкою про склад сім`ї за вих.№642 від 04 грудня 2019 року та актами встановлення факту не проживання складених комісією Угринівської сільської ради Підгаєцького району Тернопільської області із залученням свідків (сусідів) від 27 червня, 20 грудня 2018 року та від 04 червня, 03 грудня 2019 року. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст.317 ЦК України власникові належать\~права володіння,\~користування та\~розпоряджання своїм\~майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У відповідності із ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положенням ст.391 ЦК України визначено, що власник майна\~має право\~вимагати усунення\~перешкод у\~здійсненні ним\~права користування\~та розпоряджання\~своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі\~\~цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Проте зазначена норма не передбачає можливості визнавати особу такою, що втратила право на житлову площу. Вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном\~позивач не заявляла. Відтак за порівняльним аналізом статей\~383,\~391,\~405 ЦК України\~слід дійти до висновку що положення статей\~383,\~391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення\~статті 405 ЦК України\~регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі\~статтею 175 ЦПК України\~підставами позову, які відповідно до статей\~12,\~49 ЦПК України\~є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Тому в разі посилання позивача не на ту норму закону, суд уточнює підстави позову й застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 521/17805/16-ц. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 (Постанова № 6-158цс14). Таким чином, суд дійшов висновку, що порушені права позивача як власника спірного житла підлягають захисту, шляхом виселення відповідача з цього житла, при цьому у задоволенні позовних вимог позивача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, слід відмовити, оскільки ці вимоги не ґрунтуються на законі. Судові витрати, а саме: судовий збір в сумі 768,40 грн. сплачений позивачем при подачі позову до суду, слід стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі наведеного,

Outcome: partial