Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], АКБ «Східно - Європейський банк», за участю третіх осіб на стороні відповідача: [PERSON], [PERSON], [PERSON], про визнання договору іпотеки недійсним та просив визнати договір іпотеки від 19.10.2007 року, що був укладений між [PERSON] та АКБ «Східно-Європейський банк» недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що укладенням оспорюваного правочину було порушено його права як учасника простого товариства, діючого відповідно до Договору про спільну діяльність від 10 грудня 2006 року, укладеного між ФОП [PERSON] та [PERSON], а тому даний правочин є таким, що порушує публічний порядок (ст. 228 ЦК України). Однак, як вбачається з Актового запису про смерть від 12 листопада 2013 року № 2975, третя особа [PERSON] помер, а тому втратив цивільну процесуальну правоздатність та цивільну процесуальну дієздатність. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12.06.2014 року без винесення окремого процесуального документа (із занесенням до журналу судового засідання) було відмовлено у залученні до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON], оскільки у телеграмі до суду, у якій містилося таке клопотання, не було зазначено, яким чином рішення у справі може вплинути на права та обов'язки [PERSON] У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та представник відповідача АКБ «Східно - Європейський банк» у судове засідання повторно не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи, а тому суд вважає за необхідне провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Треті особи [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися, однак подали заяви, у яких просили розглянути справу у їх відсутність та визнали позов повністю. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов необґрунтований та задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні встановлено, що в якості забезпечення виконання зобов'язань за Кредитними договорами № 230/2007, № 231/2007, № 232/2007 та № 233/2007 від 19.10.2007 року, укладеними між АКБ «Східно - Європейський банк» та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], 19 жовтня 2007 року між АКБ «Східно - Європейський банк» («Іпотекодержатель») та [PERSON] («Іпотекодавець») був укладений Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 6645 (а.с.6-7), згідно якого [PERSON] передав в іпотеку наступне майно: нежитлові будівлі та споруди, загальною площею 1739,50 кв.м, що розташовані в [ADDRESS], та земельну ділянку, загальною площею 1,7172 га, що розташована в [ADDRESS] (загальна вартість предмету іпотеки - 8 249 865 грн.). Нежитлові будівлі та споруди належать [PERSON] («Іпотекодавець») на підставі Свідоцтва № 339 про право власності на будівлі, виданого 13 вересня 2007 року Вінницькою міською радою, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 2126 від 13 вересня 2007 року взамін договору купівлі-продажу від 25.04.2001 року № 1051 (а.с.12), рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 19.09.2007 року, зареєстрованих КП «ВООБТІ» 01.10.2007 року в реєстровій книзі № 2, реєстр за № 64. Земельна ділянка, загальною площею 1,7172 га, в межах згідно з планом, що розташована в [ADDRESS], належить [PERSON] («Іпотекодавець») на підставі Державного акту на праві приватної власності на землю серії ЯД № 388758, виданого Вінницькою міською радою 02 серпня 2007 року на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16 листопада 2006 року за реєстром № 3322, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю та на право користування землею, договорів оренди землі за №010700200329, кадастровий номер земельної ділянки 0510136300:01:030:0002, цільове призначення земельної ділянки - для виробничих потреб. Згідно ч.ч.1,3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Як вбачається з п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо; усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок; при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін; доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо; наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами. Однак, судом не встановлено обставин, які б дозволили кваліфікувати за ст. 228 ЦК України Іпотечний договір № 156967 від 19 жовтня 2007 року, укладений між АКБ «Східно - Європейський банк» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 6645., у тому числі, у зв'язку із наявністю Договору про спільну діяльність від 10 грудня 2006 року, укладеного між ФОП [PERSON] та [PERSON]. Крім того, відмовляючи у задоволенні позову, суд звертає увагу на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, 10 грудня 2006 року між ФОП [PERSON] (далі - Сторона 1) та [PERSON] (далі - Сторона 2) було укладено Договір про спільну діяльність (далі - Договір) в сфері деревообробки та виготовлення предметів із деревини для досягнення спільного заробітку. Відповідно до положень ст. ст. 1130, 1131 ЦК України, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові; спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників; договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі; умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності. Згідно ст. 1132 ЦК України за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов'язання об'єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети. Відповідно до ч. 1 ст. 1133 ЦПК України, вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв'язки; вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин; грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками. Згідно ст. 1134 ЦК України внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом; внесене учасниками майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, використовується в інтересах усіх учасників і є їхнім спільним майном; ведення бухгалтерського обліку спільного майна учасників може бути доручено ними одному з учасників; користування спільним майном учасників здійснюється за їх спільною згодою, а в разі недосягнення згоди - у порядку, що встановлюється за рішенням суду; обов'язки учасників щодо утримання спільного майна та порядок відшкодування витрат, пов'язаних із виконанням цих обов'язків, встановлюються договором простого товариства. Відповідно до ст. 1135 ЦК України, під час ведення спільних справ кожний учасник має право діяти від імені всіх учасників, якщо договором простого товариства не встановлено, що ведення справ здійснюється окремими учасниками або спільно всіма учасниками договору простого товариства; у разі спільного ведення справ для вчинення кожного правочину потрібна згода всіх учасників; у відносинах із третіми особами повноваження учасника вчиняти правочини від імені всіх учасників посвідчується довіреністю, виданою йому іншими учасниками, або договором простого товариства; у відносинах із третіми особами учасники не можуть посилатися на обмеження прав учасника, який вчинив правочин, щодо ведення спільних справ учасників, крім випадків, коли вони доведуть, що на момент вчинення правочину третя особа знала або могла знати про наявність таких обмежень; учасник, який вчинив від імені всіх учасників правочин, щодо якого його право на ведення спільних справ учасників було обмежене, або вчинив в інтересах усіх учасників правочин від свого імені, може вимагати відшкодування здійснених ним за свій рахунок витрат, якщо вчинення цього правочину було необхідним в інтересах усіх учасників; учасники, яким внаслідок таких правочинів було завдано збитків, мають право вимагати їх відшкодування. Отже, зі місту ст. 1135 ЦК України вбачається, що способом захисту прав учасника простого товариства у такому випадку є відшкодування збитків, а не визнання укладеного правочину недійсним. Згідно розділу 4 Договору Сторона 2 зобов'язується в місячний термін з моменту підписання даного Договору, перерахувати або надати Стороні 1 грошовий внесок в розмірі 50000 доларів США або таку ж суму коштів в національній валюті по курсу НБУ; здійснювати у випадку необхідності додаткову подачу внесків на сумісну діяльність. Відповідно до п. 5.3 Договору, керівництво сумісною діяльністю за даним Договором, а також ведення спільних справ доручається Стороні 1, оскільки Сторона 1 є власником земельної ділянки площею 1,7172 га, яка розташована в [ADDRESS], що підтверджується державним актом серії ЯД № 388758 та на якій розташовані об'єкти нерухомості, що також належать на праві приватної власності Стороні 1. Згідно п. 6.4 Договору, кожна із Сторін не має права розпоряджатися своєю часткою у спільному майні без згоди інших учасників даного Договору, за винятком тієї частини продукції та доходів від сумісної діяльності, яка надходить у розпорядження кожного з учасників після фактичного розподілу. Відповідно до п. 5.4 Договору Сторона 1 діє на підставі довіреності, яку Сторона 2 зобов'язується видати протягом місяця з моменту підписання даного Договору. Згідно п. 10.2 Договору жодна Сторона не має права передавати свої права за даним Договором третій стороні без згоди другої Сторони. Разом з тим, всупереч вимогам ст. ст. 10, 11, 60 ЦК України, позивачем не доведено, що просте товариство, утворене відповідно до Договору про спільну діяльність від 10 грудня 2006 року, укладеного між ФОП [PERSON] та [PERSON], реально здійснювало свою діяльність. Так, до суду не надано доказів внесення позивачем [PERSON] грошового внеску у розмірі 50000 доларів США або такої ж суми коштів в національній валюті по курсу НБУ; доказів видачі позивачем [PERSON] довіреності відповідачу [PERSON]; доказів ведення вказаним простим товариством бухгалтерського обліку та подання податкової звітності. При цьому, суд критично оцінює надані договори підряду, накладні, довіреності, рахунки, рахунки-фактури, квитанції, оскільки вони стосуються діяльності [PERSON] та їх відношення до діяльності простого товариства є припущенням (згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях). Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed