Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою, в якій просила поділити між нею та [PERSON] домоволодіння [ADDRESS], виділивши їй відповідно по ? частині будинку та присадибної земельної ділянки, та виділити їй на праві власності ? частину будинку, де розташований вхід в будинок та кухня (а.с.2-4). Після відкриття провадження у справі, позивач уточнила та доповнила заявлені позовні вимоги та просить суд: визнати за нею право власності на ? частину домоволодіння [ADDRESS]; визнати частково недійсним в розмірі ? частини іпотечний договір між [PERSON] та ПАТ «Ощадний банк України» від 27 грудня 2012 року; визнати частково недійсним договір відступлення права вимоги від 3 липня 2014 року в розмірі ? частини між ПАТ «Ощадний банк України» та [PERSON], та договір від 03.07.2014 року між тими ж сторонами в розмірі ? частини про відступлення права вимоги; визнати договір про задоволення вимог іпотекодержателя серії та номер 1078, виданого 09.09.2014 року приватним нотаріусом [PERSON] на ім'я [PERSON] недійсним в розмірі ? частини (а.с.101-105,120-121). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що перебувала з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 1974 року по 15 січня 1997 року. Під час шлюбу вони з відповідачем [PERSON] побудували домоволодіння [ADDRESS], яке є спільним сумісним майном подружжя. Позивач стверджує, що з 1983 року зареєстрована та постійно проживала у спірному будинку, а також, що після розірвання шлюбу відповідач приватизував присадибну земельну ділянку. Позивач також стверджує, що на початку серпня 2013 року, відповідач та її дочка, скориставшись її тимчасовою відсутністю та змінили замки в броньованих дверях будинку та у хвіртці, і з того часу не пускають її до будинку. Всі ці факти позивач вважає встановленими рішенням Апеляційного суду Київської області від 05 березня 2014 року, яке було залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 травня 2014 року. Під час розгляду зазначеної справи позивач отримала зустрічний позов [PERSON] від 30 жовтня 2013 року про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, який відповідач мотивував це тим, що вона не має права власності на будинок. Позивач стверджує, що таким чином дізналась про порушення своїх майнових прав як співвласниці будинку. У зв'язку з доповненням та уточненням позовних вимог, позивач додатково зазначила, що оскільки до липня 2013 року проживала у спірному будинку, їй було відомо, що її дочці [PERSON] та її чоловіку [PERSON] для якихось цілей був необхідний крупний банківський кредит. В 2012 році вони почали її умовляти, щоб вона дала згоду на іпотеку половини будинку, без якої такого кредиту не надавали. Позивач стверджує, що вперше почула слово «іпотека», яке її налякало, і до даного часу вона не знає, що воно значить. Позивач зазначила, що спочатку відмовилась давати таку згоду, але дочка та бувший чоловік умовляли її декілька тижнів, та нарешті переконали, що її згода матиме формальний характер та не матиме юридичних наслідків. Позивач стверджує, що 27 грудня 2012 року її завезли в кабінет нотаріуса [PERSON], у якої вона підписала якийсь документ, після чого [PERSON] випровадила її з кабінету, а відповідач [PERSON] там залишився. 30 липня 2013 року з листа адвоката [PERSON] на її ім'я, їй стало відомо, що [PERSON] з донькою ввели її в оману відносно наслідків її підпису документу у нотаріуса [PERSON], відносно природи правочину, прав та обов'язків сторін. В тому числі, позивачу стало відомо, що в день, коли вона у [PERSON] поставила свій підпис, нотаріус посвідчила іпотечний договір, а зять в банку отримав кредит, який через три місяці відмовився сплачувати банку. Позивач стверджує, що, якби [PERSON] надала їй проект іпотечного договору для ознайомлення або на підпис сам договір, вона б його ніколи не підписала. З урахуванням викладеного, позивач вважає, що іпотечний договір є частково недійсним в розмірі ? частини будинку, який належить позивачу. Позивач також стверджує, що відповідач [PERSON] та її дочка, після того, як апеляційний суд 05.03.2014 року фактично визнав її співвласницею будинку і вселив її, вирішили ускладнити її тяжбу за будинок. На думку позивача для цього був укладений договір від 3 липня 2014 року про відступлення права вимоги між відповідачем [PERSON] та ПАТ «Ощадний банк України», а також договір про задоволення вимог іпотекодердателя від 09.09.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], які на думку позивача також є частково недійсними, в частині належної їй на праві власності частини домоволодіння. Відповідач [PERSON] в особі свого представника [PERSON] звернувся до позивача [PERSON] із зустрічною позовною заявою, в якій просить визнати позивача такою, що втратила право користування жилим приміщенням будинком [ADDRESS]. Свої вимоги відповідач обґрунтовує тим, що є власником будинку [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,0646 з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована біля вище вказаного будинку за тією ж адресою. Відповідач зазначає, що право власності він набув на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя №1078 від 09.09.2014 року, укладеного з [PERSON], та витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №26577805 та №26578141 від 09.09.2014 року. Відповідач стверджує, що в червні 2014 року до нього звернувся його давній знайомий [PERSON] з проханням надати йому в позику гроші в сумі близько 170000 гривень для погашення кредиту перед банком. Він погодився, але хотів отримати гарантії повернення коштів. Порадившись з [PERSON], [PERSON] та представниками банку, він погасив від свого імені борг [PERSON] в сумі 165441 гривень 49 копійок та 823 гривні 82 копійки та уклав з банком договір про відступлення права вимоги. Відповідач стверджує, що домовився з [PERSON] про погашення боргу частинами щомісячно, але останній не надав йому ніяких коштів ні в липні, ні в серпні місяці. В зв'язку з цим він 04.09.2014 року через приватного нотаріуса [PERSON] надіслав [PERSON] та [PERSON] вимоги про погашення боргу, а у разі неможливості запропонував укласти договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідач [PERSON] погодився на його пропозицію та уклав з ним 09.09.2014 року вищевказаний договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідач стверджує, що відповідно до змісту позовної заяви [PERSON] та її заяви від 27.12.2012 року про надання згоди [PERSON] на укладення договору іпотеки, позивач знала, яку дає згоду, а твердження позивача, що вона не розуміла суті заяви, є неправдивою. Як власник будинку він бажає визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування його будинком, та зняти її з реєстрації (а.с.137-139) В судовому засіданні позивач повністю підтримала уточнені позовні вимоги та викладені в позовній заяві обставини, проти зустрічного позову заперечувала. Представник позивача в судовому засіданні додатково зазначив, що за змістом підписаної позивачем заяви у нотаріуса [PERSON], позивач ніякої згоди на заставу будинку і земельної ділянки не давала, нотаріус зі змістом статей Цивільного кодексу про заставу не роз'яснила, та ввела в заяві термін «іпотека», який відсутній в параграфі 6 розділу Цивільного кодексу України «Застава». Він вважає, що нотаріус була зобов'язана ознайомити її зі змістом договору іпотеки, а також стверджує, що волевиявлення позивача не було вільним та не відповідало її волі, оскільки в заяві зазначено, що вона покладається не на свій розсуд, а на розсуд свого бувшого чоловіка. Він вважає, що нотаріус завірила не згоду позивача на заставу, а лише її підпис. Всі підписані відповідачем [PERSON], банком та [PERSON] договори він вважає недійсними з підстав, що вони суперечать нормам матеріального права, так як вони грубо порушують Сімейний та Цивільний кодекс щодо порядку розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, порядку передачі його в заставу, оскільки [PERSON] не мав необхідних повноважень на розпорядження ? частиною домоволодіння, яка належала позивачу згідно ст..ст.60,61,62,63,70 ч.1 Сімейного кодексу України. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову [PERSON] заперечував, пояснив, що в належному їм будинку сталась пожежа, внаслідок чого він потребував ремонту. Зять з дочкою почали робити ремонт, позивач проти цього не заперечувала, але не вистачало коштів, щоб перекрити дах, треба було переробити ванну. Зять із дочкою вирішили взяти кредит у банку, але було треба заставити якесь майно. Він погодився заставити будинок, а також погодилась позивач. Він стверджує, що позивач була в нотаріуса, яка пояснила, що потрібні їх підписи для того, щоб будинок передати в заставу, а також, що банк може заставне мано забрати. На той час зять працював та був спроможний повертати кредит банку, платив цілий рік, але після укладення договору сталась революція, підприємство, де працював зять, закрили. Він не міг сплатити борг банку, а позивач відмовилась допомагати грошима. Представник відповідача ПАТ «Ощадний банк України» позов [PERSON] не визнала, пояснила, що банк готував проекти договорів та заяву згоду позивача на укладення до іпотечного договору, як дружини власника будинку. Позивач не була залучена до підписання договору, оскільки за свідоцтвом про право власності на будинок, він належав Вовку. Після укладення договору позивач часто з'являлась до банку та знала про те, що є борг за кредитним договором. Банк уклав договір про відступлення права вимоги з відповідачем [PERSON], який сплатив борг за кредитним договором, про що як власник майна був повідомлений [PERSON] Відповідач [PERSON] та його представник проти позову [PERSON] заперечували, зустрічні позовні вимоги підтримали повністю. Відповідач [PERSON] підтвердив обставини, викладені в зустрічній позовній заяві, а також визнав, що згідно укладеного договору про визнання боргу, він доплату у різниці вартості майна не здійснював. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи та матеріали цивільної справи №359/10223/13-ц (2/359/3342/213) за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про вселення, та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд прийшов до переконання, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 03 серпня 1974 року по 04 лютого 1997 року, який був розірваний згідно з рішенням Бориспільського міського суду Київської області від 15 січня 1997 року (а.с.12, 107,108). 06 травня 1983 року на ім'я відповідача [PERSON] було видано Свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок №4678, відповідно до якого [PERSON] став власником жилого будинку, який розташований в [ADDRESS]. Жилий будинок був зареєстрований Бориспільським бюро технічної інвентаризації на право особисто власності за [PERSON] та записаний в реєстрову книгу №27 стор.121 за реєстровим №4864 6 травня 1983 року (а.с.14). Відповідно до вимог ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України що діяв на момент видачі зазначено правовстановлюючого документа, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Таким чином, зазначений жилий будинок [ADDRESS] є спільною сумісною власністю колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON]. За змістом ч.1 ст.28 Кодексу про шлюбу та сім'ю України, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, а також відповідно до вимог ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором При цьому за змістом ч.2 ст.70 Сімейного кодексу України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Проте з досліджених в судовому засіданні доказів зазначені в ч.2 ст.70 Сімейного кодексу України обставини встановлені не були. Фактично право власності позивача [PERSON] на ? частину спірного домоволодіння [ADDRESS], з підстав, визначених Кодексом про шлюб та сім'ю України або Сімейного кодексу України, не оспорюється З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача щодо визнання за нею права власності на ? частку домоволодіння (житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами) по [ADDRESS] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. В судовому засіданні також встановлено, що відповідач [PERSON] на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку ЯД №793951 від 17 листопада 2009 року, зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010996200548, виданого згідно з рішенням Бориспільської міської ради від 05 липня 2007 року №1527, набув право власності на земельну ділянку площею 0,0646 га,кадастровий номер 3210500000:10:019:0026, по [ADDRESS], на якій знаходиться спірне домоволодіння (а.с.15). Правомірність видачі зазначеного правовстановлюючого документа, а також право власності відповідача [PERSON] на земельну ділянку, на якій розташований спірний жилий будинок, позивачем згідно з уточненою та доповненою позовною заявою не оспорюється. В судовому засіданні встановлено, що 27 грудня 2012 року між відповідачами Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» «Іпотекодержателем» та [PERSON] («Іпотекодавцем») був укладений іпотечний договір №2433, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області [PERSON], та зареєстрований в реєстрі за №4915 (а.с.8-11,140-144). За змістом розділу терміни і тлумачення зазначеного іпотечного договору терміни і скорочення, що використовуються в цьому Договорі слід тлумачити, в тому числі: «Кредитний договір» - Кредитний договорі від 27 грудня 2012 року №1044, укладений між Іпотекодердателем та Боржником. А також усі додаткові договори, додатки, зміни та доповнення до нього, які чинні на момент укладання цього Договору та можуть бути укладені після його укладення; «Боржник» - [PERSON], який є стороною (Позичальником) за Кредитним договором; «Зобов'язання» - зобов'язання Боржника, що випливає з Кредитного договору, також зобов'язання Іпотекодавця, що випливає з цього договору ( в тому числі: повернути Іпотекодержателю кредит у розмірі 183000 гривень шляхом здійснення щомісячних платежів у строки та на умовах, зазначених в Кредитному договорі;сплатити Іпотекодержателю проценти за користування кредитом у розмірі 20% річних, на умовах, зазначених у Кредитному договорі; сплатити Іпотекодержателю комісійні винагороди у порядку, визначеному Кредитним договором; відшкодувати Іпотекодержателю витрати, понесені в зв'язку зі зверненням стягнення на Предмет іпотеки та інші витрати, що передбачені законодавством; сплатити на користь Іпотекодержателя штрафні санкції (штраф, пеню) у випадку неналежного виконання зобов'язань за Кредитним договором та /або за цим Договором; відшкодувати Іпотекодержателю збитки в повному обсязі, під якими розуміються витрати, зроблені Іпотекодержателем, втрата ним грошових коштів, а також неодержані ним доходи). За змістом п.1.2 Іпотечного договору предметом іпотеки за цим Договором є нерухоме майно, а саме: земельна ділянка та розташований на ній житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що складається з житлового будинку №65, зазначений на плані під літерою «А-1», та належних до нього відповідних надвірних будівель, а саме: убиральня - під літерою «В», колодязь - під літерою - «К», яма вигрібна - під літерою «Л», огорожа - «№3-6». Площа земельної ділянки становить ),0646 га з цільовим призначенням земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Як зазначено в п.5.1.4 Іпотечного договору, предмет іпотеки набутий Іпотекодавцем [PERSON] під час зареєстрованого шлюбу з гр.[PERSON], та передається в іпотеку за її згодою, викладеною у формі заяви, справжність підпису на якій засвідчено [PERSON], приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області 27 грудня 2012 року за реєстровим №4914. Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про іпотеку» в редакції, що діяла на момент укладання зазначеного спірного договору, майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Також, згідно з вимогами ст.578 Цивільного кодексу України майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників. В судовому засіданні було встановлено, що при укладенні оспорюваного позивачем Іпотечного договору №2433 від 27 грудня 2012 року, відповідачами було дотримано вищенаведених вимог чинного законодавства, та передача в іпотеку домоволодіння [ADDRESS], що є спільною власністю [PERSON] та [PERSON], була здійснена за нотаріально посвідченою згодою позивача [PERSON] З приєднаної до матеріалів цивільної справи копії заяви [PERSON] від 27 грудня 2012 року встановлено, що вона була посвідчена приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області [PERSON], та зареєстрований в реєстрі за №4914 (а.с.145). Як зазначено в заяві, [PERSON] цією заявою дає згоду своєму колишньому чоловікові [PERSON], 1951 року народження на передачу житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами загальною площею 101, 8 кв.м., а житловою - 65,7 кв.м та земельної ділянки площею 0,0646 га, кадастровий номер 3210500000:10:019:0026, що розташовані за адресою: Київська область, м.Бориспіль, вул.Чапаєва, номер 65, в іпотеку до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк» України» в забезпечення зобов'язань [PERSON] по Кредитному договору №1044 від 27 грудня 2012 року, укладеному між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України». При цьому не заперечує, щоб умови договору іпотеки визначалися її колишнім чоловіком за його розсудом. Крім того, зі змісту заяви встановлено, що [PERSON] в заяві стверджує, що Іпотечний договір укладається її колишнім чоловіком на умовах, які вони обговорили та які їй відомі, що укладання цього договору не суперечить її інтересам. Приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Київської області [PERSON], відповідно до вимог «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595, засвідчила справжність підпису [PERSON] на вказаній заяві (а.с.145). Так, підпунктом 4.2. пункту 4 глави 1 розділу II Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій згідно «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012р. №296/5, чітко визначений порядок посвідчення правочину щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, зокрема подружжя, а саме: «При посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо правовстановлюючий документ оформлений на ім'я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя, а справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена». Підпунктом 5.24 пункту 1 глави 2 розділу II Посвідчення правочинів про відчуження та заставу майна згідно «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012р. №296/5, також передбачено, що передача в заставу/іпотеку цілого об'єкта, право у спільній власності на якій належить кільком особам, які проте, не всі вказані у правовстановлюючому документі, здійснюється за наявності згоди всіх інших учасників спільної власності. Справжність підпису на заяві, якою надається згода на передачу майна в іпотеку, засвідчується нотаріально. Будь-яких інших належних і допустимих доказів на підтвердження доводів позивача, що зазначена згода на передачу майна в іпотеку була підписана нею внаслідок обману та всупереч її волі, суду не надано та не зазначено джерел їх здобуття. Доводи позивача та її представника, що позивач не усвідомлювала значення слова «іпотека», суперечать змісту укладеної позивачем заяви, а також показам допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які підтвердили, що позивачу було відомо, що вона надає згоду на передачу будинку в заставу для отримання кредиту в банку, а також наслідки невиконання зобов'язань за кредитним договором у вигляді звернення стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно. Щодо доводів представника позивача, що нотаріус була зобов'язана ознайомити позивача зі змістом іпотечного договору та залучити позивача до укладення іпотечного договору, то вони не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. В судовому засіданні також встановлено, що 02 липня 2014 року між відповідачами Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» «Цедент» та [PERSON] («Цесіонарій») були укладені два Договори про відступлення права вимоги, за одним з яких ПАТ «Державний ощадний банк України» було відступлено [PERSON] право вимоги за кредитним договором, укладеним між ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON], а також за другим, оспорюваним позивачем договором про відступлення права вимоги, ПАТ «Державний ощадний банк України» було відступлено [PERSON] право вимоги за іпотечним договором, укладеним між ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON]. Так, судом встановлено, що 02 липня 2014 року між відповідачами Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» «Цедент» та [PERSON] («Цесіонарій») був укладений Договір про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №2106 (а.с.49-40). За змістом розділу визначення, що використовуються у даному Договорі: «Боржник» - [PERSON], в якому Цедент в порядку та на умовах, визначених кредитним договором від 27.12.2012 року №1044 надав кредит в розмірі 183000 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 20% річних; «Іпотекодавець» - [PERSON] - майновий поручитель Цедента; «права вимоги» - права грошової вимоги Цедента щодо погашення заборгованостей Боржника за рахунок іпотеки, які виникли на підставі Іпотечного договору №2433 від 27 грудня 2012 року, який виступає забезпечення кредитного договору №1044 від 27 грудня 2012 року. Відповідно до п.1 вказаного Договору в порядку та на умовах, визначених цим Договором. Цедент відступає Цесіонарієві, а Цесіонарій набуває Права іпотеки за іпотечним договором, належні Цедентові, і стає Іпотекодержателем по відношенню до [PERSON] відповідно до Іпотечного договору. За змістом п.2 Договору станом на 2 липня 2014 року загальна сума права грошової вимоги за Іпотечним договором становить 166265 гривень 31 копійка. Згідно з квитанціями №137319900 та №137719900 від 02 липня 2014 року відповідачем [PERSON] внесено за [PERSON] 165441 гривня 49 копійок та 823 гривні 82 копійки в оплату відповідно боргу та пені за договором №1044 від 27.12.2012 року (а.с.146). З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.10.2014 року та інформаційної довідки з Державного реєстру іпотек від 07.10.2014 року встановлено, що відповідачами було дотримано вимог чинного законодавства щодо державної реєстрації договору іпотеки, а також договору про відступлення вимог за іпотечним договором (а.с.110-116,118). Крім того, судом встановлено, що відповідач [PERSON] був повідомлений про зміну кредитора за Договором про відступлення права вимоги від 02.07.2014 року, про що свідчить його особистий підпис про отримання повідомлення від 03.07.2014 року (а.с.41). З урахуванням наведених обставин, суд прийшов до висновку, що заміна кредитора у зобов'язанні за спірним іпотечним договором від 27 грудня 2012 на підставі оспорюваного позивачем договору про відступлення права вимоги від 02 липня 2014 року відбулась з дотримання встановленого чинним законодавством порядку та відповідно до вимог ст.ст. 512,513, 514,516 ЦК України, в тому числі щодо дотримання нотаріального посвідчення договору та його державної реєстрації, а також повідомлення боржника про зміну кредитора. З досліджених в судовому засіданні доказів також встановлено, що 04 вересня 2014 року відповідач [PERSON] в порядку, визначеному ст.35 Закону України «Про іпотеку», направив в адресу боржника [PERSON] та іпотекодавця [PERSON] повідомлення про порушення зобов'язання з вимогою погашення боргу в сумі 166265 гривень за кредитним договором №1044 від 27 грудня 2012 року та за Іпотечним договором від 27.12.2014 року реєстровий №4915, на протязі 30 календарних днів з моменту вручення даної заяви (а.с.148,150). Зазначені повідомлення були отримані [PERSON] та [PERSON] 05.09.2014 року (а.с.147-зворот. 149-зворот). З наданих суду нотаріально посвідчених заяв [PERSON] та [PERSON] від 09 вересня 2014 року, посвідчених приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області [PERSON], реєстровий №1077 та 1076 відповідно, встановлено, що вони завили про те, що не мають можливості виконати вимоги [PERSON] про погашення боргу, в зв'язку з чим [PERSON] висловив свою згоду на укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя згідно п.6.6 Іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] , предметом якого є нерухоме майно - житловий будинок з надвірними спорудами та будівлями та земельна ділянка площею 0,0646 га, кадастровий номер 3210500000:10:019:0026, які розташовані за адресою: [ADDRESS], а [PERSON] проти укладення договору про задоволення вимог Іпотекодержателя громадянином [PERSON] не заперечує (а.с.147,149). В судовому засіданні встановлено, що в той же день, 09 вересня 2014 року між відповідачами [PERSON] («Іпотекодавець») та [PERSON] («Іпотекодержатель») був укладений Договір про задоволення вимог іпотеко держателя, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області [PERSON], реєстровий №1078 (а.с.153-154). Відповідно до п.1 зазначеного Договору Іпотекодавець зобов'язується передати, а Іпотекодержатель зобов'язується прийняти у власність за вартістю і на умовах, визначених цим Договором, належний Іпотекодавцю на праві приватної власності житловий будинок з надвірними спорудами та будівлями загальною площею 101,7 кв.м., житловою площею -65,7 кв.м та земельна ділянка площею 0,0646 га, кадастровий номер 3210500000:10:019:0026, які розташовані за адресою: [ADDRESS]. Згідно п.2.1 Договору про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до звітів про оцінку майна загальна вартість відчужуваного майна становить 741677 гривень, в тому числі вартість житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами - 619731 гривня (а.с.153-154). Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.09.2014 року індексний номер 26577805, приватним нотаріусом [PERSON] на підставі укладеного Договору про задоволення вимог іпотеко держателя, було здійснено державну реєстрацію права власності за відповідачем [PERSON] на нерухоме майно: житловий будинок з надвірними спорудами та будівлями та земельну ділянка площею 0,0646 га, кадастровий номер 3210500000:10:019:0026, які розташовані за адресою: [ADDRESS] (а.с.155). Аналізуючи та даючи оцінку дослідженим письмовим доказам, виходячи з вимог чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, суд прийшов до висновку, що зазначений Договір про задоволення вимог іпотекодержателя є частково недійсним, виходячи з наступного. За змістом ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч.3 вказаної статті звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частиною 5 цієї статті також передбачено, що якщо предметом іпотеки є два або більше об'єкти нерухомого майна, стягнення звертається в обсязі, необхідному для повного задоволення вимог іпотекодержателя. Якщо предметом іпотеки є об'єкти, які належать різним особам, та задоволення отримується за рахунок частини переданого в іпотеку майна, ті іпотекодавці, на майно яких було звернено стягнення, мають право на пропорційне відшкодування від іпотекодавців, на майно яких не зверталось стягнення, і набувають прав іпотекодержателя на частину майна, на яку не було звернено стягнення, для забезпечення такого відшкодування. За змістом ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Відповідно до ч.2 вказаної статті рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Згідно з ч.3 цієї статті іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. При цьому суд враховує, що на момент укладення оспорюваного позивачем Договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 09.09.2014 року зазначений в договорі житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами знаходився у спільній власності позивача [PERSON] та відповідача [PERSON]. Згідно з ч.1 та 3 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ч.1 та 2 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до ч.4 ст.369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Проте зі змісту дослідженого в судовому засіданні Договору про задоволення вимог Іпотекодержателя від 09.09.2014 року, укладеного між відповідачами [PERSON] та [PERSON] встановлено, що вищенаведених вимог чинного законодавства щодо отримання нотаріально посвідченої згоди позивача як співвласника нерухомого майна, що є предметом іпотеки, на укладення Договору про задоволення вимог Іпотекодержателя та передачу права власності на домоволодіння по [ADDRESS], отримано не було. На підставі наведеного, суд прийшов до висновку, що в межах заявлених позивачем позовних вимог необхідно визнати частково недійсним Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений 09 вересня 2014 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області [PERSON], реєстровий №1078, в частині передачі у власність відповідачу [PERSON] ? частини житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами загальною площею 101,8 кв. та житловою площею 65,7 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS]. Щодо інших заявлених позивачем [PERSON] позовних вимог, то вони задоволенню не підлягають з вищенаведених підстав. Суд також прийшов до висновку, що зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягає, враховуючи, що позивач [PERSON] як співвласник спірного домоволодіння має право володіти та користуватися належним їй на праві власності майном. Крім того, рішенням Апеляційного суду Київської області від 05 березня 2014 року (а.с.22-24), залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 травня 2014 року, було задоволено позов [PERSON] та вирішено вселити [PERSON] в житловий будинок [ADDRESS] Позивачем [PERSON] були понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1830 гривень (а.с.1), які з урахуванням вимог ст..88 ЦПК України підлягають стягненню на її користь з відповідачів [PERSON] та [PERSON] як з належних відповідачів за майновими позовними вимогами в рівних частках по 915 гривень з кожного. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що при зверненні з позовом до суду позивачем та судом була неправильно визначена ціна позову, яка згідно з наведеної в договорі про визнання вимог Іпотекодержателя вартості житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами становить ? частину від зазначеної в договорі суми - 619731 гривня, тобто 309865 гривень 50 копійок. В зв'язку з цим судовий збір у даній справі має становити ? частину від ціни позову, тобто 3098 гривень 66 копійок. Недоотримана державним бюджетом сума судового збору в розмірі 1268 гривень 66 копійок (3098,66грн.-1830грн.=1268,66грн.) має бути стягнута з відповідачів [PERSON] та [PERSON] як належних відповідачів в рівних частках на користь державного бюджету, а саме по 634 гривні 33 копійки. Понесені відповідачем [PERSON] судові витрати по оплаті судового збору задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial