Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з вказаним позовом до відповідача, в якому з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просить стягнути з ТДВ СК «Альфа-Гарант» на його користь страхове відшкодування у розмірі 44 005,53 грн., пеню за прострочення його виплати в сумі 14 948,47 грн., інфляційних збитків та 3 % річних у розмірі 5 734,67 грн., упущеної вигоди в сумі 13 566,00 грн. та моральної шкоди у розмірі 111 107,00 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що 16 грудня 2018 року близько 13:35 год. в місті Києві за участю транспортного засобу «Peugeot 308» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля «Mitsubishi Lancer» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] сталася дорожньо-транспортна пригода. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження. Цивільна-правова відповідальність [PERSON] була застрахована у ТДВ СК «Альфа-Гарант», що підтверджується договором обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності №АМ-5305546 (Том І а.с. 9-14). Ліміт страхової суми складає 100 000 грн. 02 серпня 2019 року позивач на підставі ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV, звернувся до ТДВ СК «Альфа-Гарант», з письмовою заявою про відшкодування завданих збитків в наслідок ДТП, а 28 серпня 2019 року останній направив позивачу рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на ч. 1 ст. 32 цього Закону. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 27 січня 2020 року дану цивільну справу направлено за підсудністю до Печерського районного суду міста Києва. Ухвалою судді від 04 червня 2020 року відкрито провадження у справі, а її розгляд призначено здійснювати за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання, сторонам роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи. У встановлений ухвалою судді строк представник відповідача 13 листопада 2020 року надав відзив на позов, 19 листопада 2020 року позивач відповідь на відзив, 24 грудня 2020 року представник відповідача пояснення по справі. 01 лютого 2021 року позивач звернувся до суду із заявою про зменшення розміру суми страхового відшкодування та збільшення розміру пені, інфляційних збитків, 3 % річних, упущеної вигоди та моральної шкоди. Того ж дня до суду надійшли додаткові пояснення позивача, а 11 лютого 2021 року відзив представника відповідача на заяву про зменшення розміру суми страхового відшкодування та збільшення розміру пені, інфляційних збитків, 3 % річних, упущеної вигоди та моральної шкоди. 03 лютого 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Вислухавши позивача, який в судовому засіданні вимоги позову з урахуванням заяви про зменшення та збільшення розміру позовних вимог підтримав та просив задовольнити, а представник відповідача будучи належним чином повідомленим в судове засідання не з`явився, а відтак, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 16 грудня 2018 року близько 13:35 год. в місті Києві за участю транспортного засобу «Peugeot 308» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля «Mitsubishi Lancer» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] сталася дорожньо-транспортна пригода. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження. Цивільна-правова відповідальність [PERSON] була застрахована у ТДВ СК «Альфа-Гарант», що підтверджується договором обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності №АМ-5305546 (Том І а.с. 9-14). Ліміт страхової суми складає 100 000 грн. 02 серпня 2019 року позивач на підставі ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV, звернувся до ТДВ СК «Альфа-Гарант», з письмовою заявою про відшкодування завданих збитків в наслідок ДТП, а 28 серпня 2019 року останній направив позивачу рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на ч. 1 ст. 32 цього Закону. Постановою Оболонського районного суду міста Києва від 28 листопада 2019 року (Том І а.с. 85-88), залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 листопада 2020 року (Том І а.с. 176-185), [PERSON] та [PERSON] , кожного - визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та провадження у справі закрито у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених ч. 2 ст. 38 КУпАП. Постанова 09 листопада 2020 року набрала законної сили та є чинною. 14 грудня 2020 року ТДВ СК «Альфа-Гарант» здійснило страхову виплату в сумі 10 375,45 грн., що підтверджується платіжним дорученням від того ж дня № 13835 (Том І а.с. 186). Таким чином, як вказує позивач страхова виплата мала би бути здійснена відповідачем 30 жовтня 2019 року, з огляду на наступне. Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV (надалі також - Закон № 1961-IV) відповідач, не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Отже, відповідно до п. 3.4, позивач звернувся з заявою про страхове відшкодування до відповідача - 02 серпня 2019 року. Граничний термін здійснення виплати - 31 жовтня 2019 року. Згідно зі ст. 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про страхування», страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. У відповідності до ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Статтею 12 ЦК України встановлено презумпцію розумності та добросовісності здійснення особою свого права, яка діє до того часу, коли інше буде встановлено судом. Відповідно до п. 3.5 відмова у виплаті страхового відшкодування є лише правом відповідача і реалізація ним цього права не обмежує позивача в праві на отримання страхової виплати. Згідно з ч. 3 ст. 549 ЦК України, п. 36.5 ст. 36 Закону № 1961-IV, за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Згідно розрахунку позивача сума пені за прострочення страхової виплати становить 14 948,47 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний платити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до розрахунку, наданого позивачем індекс інфляції та 3% річних становить 5734,67 грн. Стосовно відшкодування позивачу упущеної вигоди суд враховує наступне. Відповідно до приписів ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); Доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Упущена вигода - доходи, які позивач міг би реально отримати за звичайних обставин, якби його право не було порушене відповідачем, тобто неотриманий прибуток, на який позивач мав право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання відповідачем. Проте обов`язок доводити розмір заподіяних збитків покладено на позивача. Відповідно до ч. 4 ст. 623 ЦК України, при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті позивачем щодо їх одержання. Необхідною умовою доведення наявності упущеної вигоди є встановлення насамперед самих збитків та причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача і збитками позивача. При цьому потрібно довести, що протиправна дія або бездіяльність особи, яка порушила право, є причиною, а збитки, що виникли у потерпілої сторони - наслідком такого протиправного діяння. Оскільки, позивач є суб`єктом підприємницької діяльності, то відповідно до ст. 3 Закону України «Про підприємництво», підприємці мають право без обмежень приймати рішення і здійснювати самостійно будь-яку діяльність, що не суперечить чинному законодавству. Позивач прийняв рішення про віднесення усього робочого дня у кількості 8 годин на витрати у зв`язку з захистом своїх інтересів, від протиправних, на його думку посягань з боку відповідача. Відповідно до декларації за 2018 рік, сума зароблених коштів за рік ФОП [PERSON] становить 484 525 грн. Кількість робочих днів у 2018 року: 250. Середня вартість робочого дня складає 484 525 : 250 = 1938 гривень без урахування єдиного податку 5%. З 2018 по даний час середня сума години ФОП [PERSON] становила від 360 до 440 грн. за годину праці. Отже, позивач вказує на те, що йому повинні бути компенсовані витрати за кожен день, коли він у розріз своїх професійних обов`язків, був змушений захищати свої права. Таким чином, позивач вказує на те, що відповідач повинен компенсувати витрати які обумовленні його протиправними діями або бездіяльністю відносно [PERSON] , як середня вартість робочого дня (1938 грн.) помножену на кількість вищезазначених обставин (9 днів), що складає: 1938 гривень * 7 днів = 13 566 грн. Підсумовуючи вище викладене, суд приходить до наступного висновку. Постановою Оболонського районного суду міста Києва від 28 листопада 2019 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 листопада 2020 року, [PERSON] та [PERSON] , кожного - визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та провадження у справі закрито у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених ч. 2 ст. 38 КУпАП. Постанова 09 листопада 2020 року набрала законної сили та є чинною. Отже, в дорожньо-транспортній пригоді, яка сталась 16 грудня 2018 року підтверджена вина обох учасників дорожньо-транспортної пригоди. У відповідності до п. 36.3 ст. 36 Закону № 1961-IV у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями с декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розмір заподіяної шкоди на кількість таких осіб. Відповідно до п. 36.2. ст. 36 Закону № 1961-IV страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, з наявності документів, зазначених у ст. 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страховок відшкодування (регламентної виплати) та виплатити кого. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням знос здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розмір оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додай вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених ст. 41 і цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеною ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна. Відповідно до ст. 36 Закону № 1961-IV якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. Таким чином, зважаючи на те, що постанова Київського апеляційного суду була винесена 09 листопада 2020 року, відповідно відповідач не порушив строки виплати страхового відшкодування, оскільки воно було здійснено 14 грудня 2020 року. Відповідно до ст. 22 Закону № 1961-IV, при настанні страхового випадку, страховик відповідно до лімітів відповідальності відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна, майнових прав (надалі також - оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в ст. 9 цього Закону (надалі також - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності. Оцінка майна (шкоди) проводиться суб`єктом оцінювання, який має ліцензію Фонду державного майна України у відповідності до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (надалі також - Методика). Відповідно до ст. 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», проведення оцінки майна є обов`язковим у випадках визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом. Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено відшкодування шкоди, пов`язаної з відновлювальним ремонтом транспортного засобу отриманої під час дорожньо-транспортної пригоди (тобто на дату ДТП), з врахування коефіцієнту фізичного зносу та за вирахування суми ПДВ та за вирахуванням ВТВ, а тому суд враховує, що документи надані позивачем, а саме рахунок СТО, на містять жодних з указаних ознак. Наряду із зазначеним, позивачем не надано акту виконаних робіт, платіжного доручення щодо оплати ремонтних послуг або квитанції чи касового чеку, а тому суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів, того що ним здійснено відновлювальний ремонт свого транспортного засобу та його вартість, а тому наявні підстави для вирахування суми ПДВ. Відповідно д п. 34.4 ст. 34 Закону № 1961-IV, для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком та МТСБУ залучаються їх працівники. Страховиком, МТСБУ та потерпілими також можуть залучатися аварійні комісари, експерти або юридичні особи, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти. Відповідно до положень ст. 29 Закону № 1961-IV, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Транспортний засіб позивача «Пежо» д.н.з. [NUMBER] , на момент дорожньо-транспортної пригоди експлуатувався 8,6 років. Відповідно до аварійного сертифіката № 48-0/57/3, виконаний аварійним комісаром [PERSON] , коефіцієнт фізичного зносу ТЗ складає 50,1%, а вартість матеріального збитку становить 20 750,91 грн. без врахування ПДВ. Отже, 20 750,91 грн. / 2 (обопільна вина) = 10 375,45 грн. 14 грудня 2020 року ТДВ СК «Альфа-Гарант» було сплачено 10 375,45 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 13835 від 14.12.2020 року. Таким чином, відповідач виконав в повному обсязі та належним чином свої зобов`язання, передбачені Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Стосовно стягнення пені та 3 % річних слід зазначити наступне. Суд приходить до висновку, що оскільки, 09 листопада 2020 року Київським апеляційним судом було винесено постанову, якою залишено без змін постанову Оболонського районного суду міста Києва від 28 листопада 2019 року строки виплати страхового відшкодування не пропущено. Відповідно до ст. 36 Закону № 1961-IV якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. Згідно з п. 36.2. ст. 36 Закону № 1961-IV страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний. 14 грудня 2020 року, тобто на 35 день з моменту отримання останнього необхідного документу, відповідачем було сплачено 10 375,45 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 13835 від 14 грудня 2020 року (Том І а.с. 186). Таким чином, проаналізувавши докази наявні в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що відповідач не порушив строк виплати страхового відшкодування та сплатив його в повному обсязі, а отже відсутні підстави для стягнення пені та 3% річних чи інших штрафних санкцій. Стосовно вимоги позивача щодо стягнення з відповідача упущеної вигоди, слід зазначити наступне. Відносини, що виникли між сторонами у зв`язку з виплатою страхового відшкодування за полісом № АМ/5305546 врегульовані спеціальним законом, а саме Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV. Відповідно до положень п. 2.1. ст. 2 Закону № 1961-IV, якщо норми цього Закону передбачають інше ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. Законом № 1961-IV не передбачено відшкодування упущеної шкоди та позивачем не наведено жодних обґрунтованих, з посиланням на норми чинного законодавства України, пояснень для отримання, саме від страхової компанії упущеної вигоди. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Пунктом 8 ст. 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. У відповідності до ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до ст. 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Вказаної правової позиції дотримувався також Верховний Суд України в постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16. У даному випадку позивач, реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, звертався про перерахунок пенсії . Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на доказах, які підтверджують реальну можливість отримання певних грошових сум. Судом установлено, що при обрахуванні розміру збитків, позивач виходив із свого права на отримання відшкодування шкоди, у вигляді недоотриманого прибутку від підприємницької діяльності. Зміст позовних вимог та встановлені судом обставини справи, дають підстави для висновку, що позивач при розрахунку розміру заподіяної шкоди, виходив із вірогідності таких збитків, які ймовірно могли бути йому завдані діями відповідача, які він вважає неправомірними. Водночас, доказів реальної можливості отримувати вказаний дохід позивачем не надано, що вказує на наявність лише теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу та не може бути підставою для його стягнення. Відшкодування збитків є однією із форм або мір цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил вищевказаної статті, оскільки її першою частиною визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. За змістом ст. 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу. В даному випадку відсутній один із обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення - факт наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності ТОВ «СК «Альфа-Гарант», дії відповідача щодо невиплати страхового відшкодування позивачу не визнавались незаконними. Стосовно вимоги позивача щодо стягнення з ТДВ СК «Альфа-Гарант» моральної шкоди, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 26 (1) Закону № 1961-IV відшкодування моральної шкоди, заподіяної потерпілому страховиком (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» п. 41.1 та .пп. «в» п. 41.2 ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотки страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження завдання ушкодження здоров`ю позивача під час дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 16 грудня 2018 року. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Враховуючи вищевикладене, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд не знаходить підстав для задоволення позову. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed