Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-21 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки, [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 25 вересня 2004 року між ним та відповідачкою зареєстровано шлюб, в якому [INFO] у них народилася донька [PERSON]. Позивач зазначає, протягом останніх років сімейне життя між ними поступово погіршувалося та в кінцевому рахунку привело до фактичного припинення шлюбних відносин. На даний момент ведення між сторонами спільного господарства припинено, взаєморозуміння і почуття любові між сторонами втрачено. Шлюб носить лише формальний характер та суперечить його інтересам та на його глибоке переконання подальшого сенсу підтримувати сімейні стосунки не має. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав та додатково пояснив, що кожен із сторін має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю, подальше життя, що призвело постійних непорозумінь, наявності розбіжностей в інтересах, сварок та образ. Переконаний, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і суперечитиме його інтересам, тому категорично проти примирення з відповідачкою. Відповідачка проти розірвання шлюбу заперечувала та просила надати сторонам строк на примирення. Суд, заслухавши пояснення сторін, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що шлюб між сторонами зареєстровано 25 вересня 2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, про що зроблено актовий запис № 497. Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають неповнолітню доньку, [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу дитина залишиться жити разом з матір'ю. З пояснень сторін вбачається, що позивач та відповідач не проживають однією сім'єю та не ведуть спільного господарства з середини січня 2015 року, за цей час примирення між сторонами не відбулося, зберегти сім`ю з відповідачкою позивач не бажає та категорично наполягає на розірванні шлюбу. Відповідно до ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Слово «союз» підкреслює законодавче визнання теорії договірної природи шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Як зазначив позивач він дружину не кохає, знаходитись в шлюбі не бажає, шлюб суперечить його інтересам, що має істотне значення. На час розгляду справи про розірвання шлюбу майновий спір між сторонами відсутній. На підставі викладеного, з урахуванням того, що сторони більше півроку не підтримують шлюбно-сімейні стосунки, а позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу і заперечує можливість примирення, суд дійшов висновку‚ що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача, тому позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи позивач від призначення судом строку на примирення категорично відмовився, вказавши, що подальше сімейне життя не є можливим, оскільки шлюб існує формально, а тому він свідомо прийняв рішення про розірвання шлюбу. Згідно ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частини 3 та 4 статті 56 СК України передбачають, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. У відповідності до положень ст. 111 СК України суд повинен вживати заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 5 ст. 191 ЦПК України надання подружжю строку на примирення є правом суду, а з урахуванням вищенаведених обставин, суд не вбачає для цього підстав. Враховуючи викладене вбачається, що розлад між подружжям носить не тимчасовий характер. Сторони не підтримують подружні стосунки, не ведуть спільне господарство, проживають окремо, подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача. За таких обставин суд вважає, що сім'я сторін розпалась остаточно, існує формально і зберегти її неможливо, тому позов має бути задоволений.

Outcome: approved