Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-26 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувшись до суду з даним позовом, просить визнати недійсним договір фінансового лізингу №010553 від 21 липня 2014 року, укладений між ним - [PERSON] і товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», та стягнути з відповідача на його (позивача) користь кошти, сплачені за договором в сумі 6000 гривень та судові витрати повязані зі сплатою судового збору і наданням правової допомоги адвокатом. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 21 липня 2014 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» в особі уповноваженого представника було укладено договір фінансового лізингу за №010553, який підписано сторонами. За умовами вищевказаного договору фінансового лізингу відповідач зобов'язувавсь передати йому у користування, а в подальшому у власність транспортний засіб, легковий автомобіль марки Geely ck2, вартістю 60 000 гривень, на строк та на умовах, передбачених цим договором. 21 липня 2014 року ним, на виконання умов договору фінансового лізингу за №010553 від 21.07.2014 року було сплачено грошову суму в розмірі 6000 гривень, які він вважав частковим погашенням вартості вказаного автомобіля, що підтверджується платіжною квитанцією від 21 липня 2014 року . У вказаній вище платіжній квитанції від 21.07.2014 року, яка була проведена через фінансову установу «Райфайзен банк Аваль» вказано призначення платежу: КЗО згідно угоди №010553 [PERSON], вид платежу - послуги, без зазначення конкретного призначення платежу, що є грубим порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», постільки відповідач фактично ввів його (позивача) в оману щодо сум платежів стосовно предмета лізингу. Після сплати грошової суми в розмірі 6000 гривень він в цей же день звернувся до менеджера відповідача з проханням надати предмет лізингу у користування, але йому пояснили, що вказані грошові кошти є не частковим погашенням вартості вказаного автомобіля, а комісією за організацію та оформлення договору, яка складає 10% від вартості предмета лізингу, а тому, для того, щоб одержати автомобіль у користування йому потрібно сплатити на рахунок відповідача ще додаткові грошові суми, а саме: 30000 гривень (50% від вартості автомобіля - предмета лізингу); 1800 гривень (комісія за передачу предмета лізингу, що становить 3% від вартості предмета лізингу); 2500 гривень (щомісячний платіж) та чекати не менш, ніж три місяці предмету лізингу, постільки цього автомобіля (марки Gееlу сk2) не має в наявності у відповідача. Не погоджуючись з такими умовами, позивачем було направлено заяву відповідачу про розірвання договору фінансового лізингу та повернення грошових коштів в сумі 6000 гривень, але на вказану заяву він не одержав жодної відповіді від відповідача, що змусило його, з метою захисту своїх прав та законних інтересів звернутись з даним позовом безпосередньо до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] і його представник [PERSON] позов підтримали, посилаючись на вищевказані факти та докази і не заперечували проти постановлення заочного рішення по справі. Відповідач свого представника в судове засідання не направив та не повідомив про причини неявки, хоч належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, заслухавши позивача і його представника та дослідивши письмові докази по справі, вважає за необхідне позов задовольнити, виходячи з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 21 липня 2014 року між позивачем [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено договір фінансового лізингу за №010553, що підтверджується копією вказаного договору. За умовами договору відповідач зобов'язувавсь передати [PERSON] у користування, а в подальшому у власність транспортний засіб, легковий автомобіль марки Geely ck2, вартістю 60000 гривень, на строк та на умовах, передбачених цим договором. Згідно п. 1.7 договору фінансового лізингу предмет договору передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцять) робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу); комісії за передачу предмета лізингу, що становить 3% від вартості предмета лізингу); комісії за організацію та оформлення даного договору (10% вартості предмета лізингу). Згідно з п. 2.1. договір фінансового лізингу вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання своїх зобов'язань але не більше 78 календарних місяців з моменту підписання даного договору. 21 липня 2014 року позивач на виконання умов договору сплатив відповідачу грошову суму в розмірі 6000 гривень, що підтверджується платіжною квитанцією від 21 липня 2014 року, яка була проведена через фінансову установу «Райфайзен банк Аваль». В квитанції вказано призначення платежу: КЗО згідно угоди №010553, платник [PERSON], вид платежу - послуги, без зазначення конкретного призначення платежу. Не погодившись з умовами договору фінансового лізингу щодо сплати 6000 гривень, які позивач вважав авансовим платежем, він направив заяву відповідачу про розірвання договору фінансового лізингу та повернення грошових коштів в сумі 6000 гривень, але на вказану заяву відповіді не отримав. Відповідно до 10.11 договору фінансового лізингу у випадку розірвання договору Лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок Лізингодавця авансового платежу, Лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 30% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору Лізингоодержувачу не повертається. Тобто, відповідач в договорі фінансового лізингу надав собі можливість не повертати кошти, сплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору останнім. Позивач [PERSON] вважає таку умову договору фінансового лізингу незаконною та стверджує, що під час укладення договору в нього не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача постійно відволікав його різними запитаннями, не надавав достовірної інформації щодо всіх істотних умов договору, переконав та спонукав підписати договір швидше, мотивуючи тим, що скоро обідня перерва. Суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача з наступних підстав. У відповідності до вимог п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства с справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Пунктом 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках. Виходячи з положень статей 1 та 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», укладений між сторонами договір фінансового лізингу є за своєю правовою природою змішаним договором, який поєднує в собі ознаки договору купівлі-продажу із розстроченням платежу та договором найму автотранспортного засобу. Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Крім того, статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. За положеннями цієї статті комісія за організацію та оформлення договору не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Крім того, без попередньої сплати позивачем на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» адміністративного платежу у сумі 6000 гривень, договір фінансового лізингу між сторонами 21.07.2014 року не був би укладений. Також в даному договорі не визначено, які саме дії, що має вчинити лізингодавець, розуміються під змістом «організація та оформлення договору». Відповідачем не надано суду пояснень, чому розмір вказаного адміністративного платежу на етапі укладення та підписання договору між сторонами є досить великим та з яких міркувань виходив відповідач, коли встановив для позивачки розмір адміністративного платежу 6000 гривень. Як убачається із матеріалів справи, окрім надання бланку типового договору, відповідачем будь-яких інших дій для щодо підготовки документів для укладення договору здійснено не було. Таким чином, пункт 1.7 договору фінансового лізингу №010553 від 21.07.2014 року, порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію та підготовку даного договору, виконаній послузі, яка згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні стандартної форми договору. Згідно з п. 2. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно положень ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів», за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами. Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є наступні умови, що зазначені в договорі фінансового лізингу: про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти по оплаті, в тому числі комісію за організацію та оформлення договору, здійснену споживачем, у разі відмови споживача виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору. Відповідач в договорі надав собі можливість не повертати кошти, сплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору останнім. Однак, при розірванні договору лізингодавцем ніяких санкцій не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних умов та порушує норми законодавства. Окрім того, в порушення вимог ч. 2 ст. б Закону України «Про фінансовий лізинг» в договорі лізингу наявні не всі істотні умови, а саме: не зазначено, в кого саме лізингодавець придбає предмет лізингу, не визначено порядок та місце отримання лізингоодержувачем предмета лізингу, не зазначено умови та порядок страхування предмета лізингу та інші умови. Відповідно до розяснень викладених в п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець, виготівник, виконавець зобов'язані своєчасно надавати споживачеві необхідну достовірну інформацію про товар (роботи, послуги) у доступній наочній формі, яка б забезпечувала можливість компетентного вибору. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї в сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст. 203ЦК України цього Кодексу. Вищевказані порушення зі сторони відповідача, відповідно до ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 3, 638 ЦК України, ст.ст. 6, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» є підставою для визнання недійсним Договору фінансового лізингу №010553 від 21.07.2014 року. Згідно з ч. 9 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони відшкодовуються винною особою у повному обсязі. Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем), у звязку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності. Таким чином, позов є обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України відповідач повинен відшкодувати позивачу судові витрати понесені ним на сплату судового збору в розмірі 551,20 гривень та витрати понесені на оплату правової допомоги адвоката в розмірі 3680 гривень (згідно розрахунку витрат на правову допомогу: 5 годин на підготовку та складання позовної заяви та 45 хвилин участь адвоката в судових засіданнях 640 грн. х 5,45 = 3680 грн.). З урахуванням викладеного та

Outcome: approved