Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з первісним позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю. В обгрунтування позову зазначає, що починаючи з літа 2000 року і по даний час вона постійно безперервно користується нежитловим приміщенням - кафе - баром «[INFO]», який розташований по [ADDRESS] в смт. Талалаївка. дане приміщення було надане їй його власником - відповідачем по справі [PERSON], який надав їй згоду на ведення в ньому підприємницької діяльності та проведення поточного і капітального ремонту за власні кошти. У 2000 році дане приміщення було у незадовільному стані і потребувало значного капітального ремонту, там не було опалення, газового постачання, водовідведення, каналізації, електрозабезпечення та інших комунікацій. Рішеннями виконавчого комітету Талалаївської селищної ради у 2000 році позивачу було надано дозволи на розміщення в даному приміщенні об'єкту торгівлі - магазину - бару «[INFO]», надавались дозволи на проведення роздрібної торгівлі тютюновими та алкогольними виробами. У 2007 році було проведено зміну статусу торгового об'єкта з магазину - бару на кафе - бар «[INFO]». За власні кошти позивачем було проведено до приміщення газ, водопостачання, електропостачання, каналізацію, всередині та зовні зроблено капітальний ремонт. На все позивачем було потрачено понад 200 000 грн. власних коштів. Відповідач [PERSON] участі в ремонті не приймав та коштів на даний ремонт не виділяв, в магазині не з'являвся і не заперечував про проведення позивачем ремонту за власні кошти. Також відповідач ніколи не ставив перед позивачем питання про звільнення даного приміщення та оплату за його використання. З оглядку на зазначене, позивач [PERSON] вважає, що оскільки вона добросовісно заволоділа належним відповідачу на праві власності нерухомим майном, продовжує відкрито, безперервно володіти ним протягом десяти років, то відповідно до ст. 344 ЦК України просить суд визнати за нею право власності з набувальною давністю на кафе - бар «[INFO]», який розташований по [ADDRESS] в смт. Талалаївка. Відповідач за первісним позовом [PERSON] позов до нього [PERSON] не визнав і подав до суду зустрічний позов про усунення перешкод у здійсненні права власності. В обгрунтуванні зустрічного позову зазначено, що спірне нерухоме майно належить йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі - продажу державного майна нежитлового приміщення магазину та підвалу, посвідченого 25 жовтня 1999 року державним нотаріусом Талалаївської державної нотаріальної контори. У зв'язку із втратою оригіналу договору 04 квітня 2009 року був виданий його дублікат, зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 13.05.2009 року. Дійсно у січні 2000 року позивач за зустрічним позовом дозволив відповідачу [PERSON] користуватися належним йому на праві власності нерухомим майном для здійснення підприємницької діяльності протягом п'яти років. В рахунок плати за користування належним позивачу за зустрічним позовом на праві власності нерухомим майном вона зобов'язалась здійснити в ньому необхідний ремонт та покращення, які після закінчення строку користування майном мали залишитись у його власності, тобто вартість поліпшень зараховувалась в рахунок плати за користування нерухомим майном. У 2003 році відповідач за зустрічним позовом [PERSON] попросила позивача підписати договір оренди нерухомості, який від неї вимагався для отримання дозволів на здійснення торгівельної діяльності, 02.01.2003 року такий договір був підписаний. Строк дії договору оренди становив 2 роки, пролонгація договору не передбачалась, оскільки відповідно до усної домовленості між ними [PERSON] мала право користуватися належним йому нерухомим майном протягом п'яти років, тобто до січня 2005 року. Крім цього, укладеним договором оренди передбачалось, що об'єкт вважається переданим орендодавцю з моменту підписання акта про прийомку - передачу, проте такий акт підписаний не був, тобто належне позивачу за зустрічним позовом нерухоме майно не вважалось переданим в оренду. Таким чином на даний час [PERSON] користується належним позивачу майном без належної правової підстави. У 2005 році закінчились договірні відносини між сторонами щодо користування належним йому нерухомим майном на умовах договору оренди, автоматична пролонгація договору не передбачалась, інший договір оренди у встановленій законом формі не укладався. Після закінчення оговореного строку користування [PERSON] належним йому майном позивач за зустрічним позовом неодноразово звертався до відповідача [PERSON] з вимогою укладення нового договору оренди у встановленій законом письмовій формі, здійснення оплати за користування належним йому майном чи про його повернення йому, але вона від цього відмовлялась. В той же час здійснювала підробку договорів оренди, які подавались нею до різних установ та організацій, і у зв'язку з цим позивач за зустрічним позовом звертався до Талалаївського РВ УМВС та інших установ. За результатами перевірки заяви [PERSON] до Талалаївського РВ УМВС від 17.10.2011 року було встановлено, що [PERSON] користується належним йому приміщенням згідно копії договору оренди № 252 від 01.03.2010 року, за результатами перевірки заяви [PERSON] до Талалаївського РВ УМВС від 03.04.2014 року було встановлено, що [PERSON] користується належним йому приміщенням згідно копії договору оренди № 250 від 29.12.2005 року. ВАТ «Чернігівгаз» листом від 29.10.2010 року повідомило позивача за зустрічним позовом про те, що [PERSON] надала копію договору оренди магазину укладеного «012.01.2003 р.» терміном на 10 років. Крім того, позивач за зустрічним позовом звертався в ДАБК у Чернігівській області щодо правомірності функціонування в нежитловій будівлі по [ADDRESS] кафе - бару і йому було повідомлено, що реконструкцію кафе - бару здійснено з порушенням вимог містобудівного законодавства; позивач звертався і до прокуратури Талалаївського району щодо заборони функціонування кафе - бару в належному йому нежитловому приміщенні відповідно до висновків інспекції ДАБК; позивач звертався і на Урядову гарячу лінію, і Талалаївська РДА повідомила його, що орендарем належного майна є [PERSON] згідно копії договору оренди № 252 від 01.03.2008 року. Але позивач стверджує, що ніяких договорів оренди з відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] у 2003,2005, 2008 та 2010 роках він не укладав, дані договори є підробленими, тому вона користується належним йому на праві власності нерухомим майном без відповідної правової підстави, тому позивач [PERSON] просить суд усунути перешкоди в користуванні ним нежитловим приміщенням по [ADDRESS] в смт. Талалаївка шляхом зобовязання відповідача [PERSON] звільнити дане приміщення та передати йому для його потреб . В судовому засіданні позивач за первісним позовом та її представник позов підтримали і просили задовольнити, поскільки [PERSON] користується спірним нежитловим приміщенням на підставі договору оренди від 02 січня 2003 року, який уклала з відповідачем [PERSON], а ще у 2000 році сторони між собою усно домовились про те, що [PERSON] передає [PERSON] належну йому нежитлову будівлю і вона використовує її для підприємницької діяльності. Договір оренди у 2003 році необхідно було укласти, щоб [PERSON] мала можливість проводити поліпшення будівлі - провести газифікацію, ремонт та інше поліпшення. За весь час, яким [PERSON] володіє даним приміщенням, було проведено водо- і газопостачання, електропостачання, каналізацію, проводились капітальні ремонти приміщення, на що нею витрачались власні кошти. Ніяких вимог про звільнення приміщення [PERSON] за весь час не пред'являв, ні з усними н із письмовим заявами до [PERSON] не звертався, але починаючи з 2011 року він постійно пише листи в різні контролюючі органи з вимогою закриття кафе - бару «[INFO]» як незаконно існуючого. За цей час в кафе проводились перевірки різними інстанціями, ні одна із них не виявила будь-яких порушень функціонування кафе - бару. Договори, що укладались між сторонами за ці роки, недійсними не визнавались, хоча відповідач знав про їх існування, але позовів до суду з приводу визнання їх недійсними не подавав. Таким чином, поскільки позивач [PERSON] з 2000 року відкрито користується кафе - баром «[INFO]», проводить поліпшення об'єкту за власні кошти, сплачує необхідні платежі, тому просить суд визнати за нею право власності на нежитлову будівлю кафе - бар «[INFO]» по [ADDRESS] в смт. Талалаївка за набувальною давністю. Зустрічний позов [PERSON] позивач та їх представник в судовому засіданні не визнали, так як [PERSON] не чинить ніяких перешкод у користуванні позивачем своїм майном, їй навіть не відомо про те, що у [PERSON] є які - небудь претензії до неї. Коли вона почала користуватись даною нежитловою будівлею, вона була напівзруйнована, там не було ніяких комунікацій, електропостачання. За весь час користування приміщенням за усною згодою [PERSON] відповідач проводила ремонтні роботи, витрачала власні кошти, позивач не заперечував проведення ремонтних робіт, іноді відвідував кафе, коли приїжджав у Талалаївку. З 2011 року він почав писати скарги у різні контролюючі органи з приводу функціонування кафе - бару, але особисто до [PERSON] з цього приводу не звертався, ніяких вимог не пред'являв. Таким чином ніяких правових підстав для пред'явлення позову у нього не було, і тому в позові [PERSON] необхідно відмовити. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] не визнав, пояснивши, що дійсно у 2000 році [PERSON] дозволив [PERSON] користуватись належним йому на праві власності нежитловим приміщенням по [ADDRESS] в смт. Талалаївка. У 2003 році вона попросила укласти договір оренди, так як це було необхідно для здійснення нею підприємницької діяльності. В рахунок орендної плати за договором [PERSON] зобов'язувалась провести в приміщенні необхідний ремонт та покращення. Термін дії даного договору складав 2 роки, пролонгація не передбачалась, і сторони усно домовились, що [PERSON] має право користуватись цим приміщенням до 2005 року. За весь час користування належним [PERSON] нежитловим приміщенням [PERSON] не сплачувала орендну плату згідно укладеного договору оренди від 02 січня 2003 року. Крім того, даний договір на даний час не можна вважати дійсним, так як одним з пунктів передбачено, що об'єкт вважається переданим орендодавцю з моменту підписання акта прийомки - передачі, який підписується сторонами, проте такий акт підписаний не був, тобто договір оренди є нікчемним і неукладеним, і тому [PERSON] користується належним відповідачу майном без достатньої правової підстави вже значний проміжок часу. І ніяких правових підстав для визнання за нею права власності з набувальною давністю немає, тому в позові необхідно відмовити. Пред'явлений зустрічний позов до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні підтримав і просив задовольнити, поскільки у 2005 році договірні відносини між сторонами закінчились, автоматична пролонгація не передбачалась, інший договір оренди у встановленій законом формі не укладався. Позивач неодноразово звертався до [PERSON] з вимогою укласти новий договір оренди, про оплату за користування належним йому майном чи про його повернення, але вона від цього відмовлялась. А в цей же час на підтвердження правомірності користування належним позивачу приміщенням відповідач [PERSON] здійснювала підробку ніби - то укладених між ними договорів оренди, які вона пред'являла в різні організації для проведення газифікації чи ремонту, тому позивач змушений був звертатись до Талалаївського РВ УМВС та різні організації з приводу законності функціонування кафе - бару «[INFO]». Таким чином, відповідач [PERSON] користується належним позивачу майном без належної правової підстави, і тому позивач за зустрічним позовом просить суд зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні ним нежитловим приміщенням по [ADDRESS] в смт. Талалаївка шляхом зобов'язання її звільнити дане приміщення та передати його позивачу для його потреб. Суд, заслухавши сторони, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є власником нежитлової будівлі по [ADDRESS] в смт. Талалаївка згідно довідки КП «Прилуцьке МБТІ» № 1204 від 30.07.2014 року (а.с.33) на підставі дубліката договору купівлі - продажу державного майна нежитлового приміщення магазину та підвалу від 04.04.2009 року,посвідченого Талалаївською районною державною нотаріальною конторою за реєстр. № 561, копія якого знаходиться в матеріалах справи на арк. 55-56. Даний договір зареєстровано в Державному реєстрі правочинів 04.04.2009 року згідно копії витягу з Державного реєстру правочинів від 04.04.2009 року (а.с.57). Згідно копії договору оренди нерухомості від 02.01.2003 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], було передано об'єкт - по [ADDRESS] загальною площею 196 кв.м. із підвалом 16, 3 кв.м., даний об'єкт орендувався для створення магазину, термін дії оренди складав 2 роки, автоматична пролонгація договору оренди не передбачалась, розмір орендної плати за весь об'єкт в цілому за погодженням сторін складав 200 грн. за один календарний місяць. Згідно даного договору орендар зобов'язувався самостійно і за власний рахунок здійснювати капітальний і поточний ремонт протягом терміну дії договору, нести витрати по експлуатації об'єкта, своєчасно здійснювати орендні платежі, має право обладнати орендований об'єкт на власний розсуд. Орендодавець за цим договором не втрачав право розпорядження об'єктом на термін дії договору. Об'єкт вважався переданим орендодавцю з моменту підписання акта прийомки передачі. (а.с.107-108). Оригінал даного договору було досліджено в судовому засіданні. Згідно копії рішення виконавчого комітету Талалаївської селищної ради від 21.07.2009 року в зв'язку з впорядкуванням нумерації житлових та нежитлових будівель, які належать [PERSON], змінена нумерація магазину з номера 31 на 55 (а.с.80). Також в судовому засіданні досліджувались витребувані за клопотанням представника позивача за первісним позовом з Талалаївського РВ УМВС відмовні матеріали. Так, постановою ДІМ Талалаївського РВ УМВС від 01.12.2011 року було відмовлено в порушенні кримінальної справи за ст. 358 КК України відносно [PERSON] (відм. мат. № 346, а.с.1). Дана постанова винесена після проведення перевірки за заявою [PERSON] про те, що ніякого договору оренди відносно належного йому приміщення по [ADDRESS] в смт. Талалаївка, він не укладав. Перевіркою встановлено, що [PERSON] користується належним [PERSON] на праві власності приміщенням по [ADDRESS] в смт. Талалаївка на підставі договору оренди приміщення № 252 від 01.03.2010 року. Як встановлено в судовому засіданні дана постанова не оскаржувалась заявником. В матеріалах даного відмовного матеріалу міститься копія договору оренди № 252 від 01.03.2010 року, яка була надана [PERSON] працівникам Талалаївського РВ УМВС під час проведення перевірки. Постановою оперуповноваженого ДСБЕЗТ Талалаївського РВ УМВС від 06.04.2012 року було відмовлено в порушенні кримінальної справи за ст. 358 КК України відносно [PERSON] (відм. мат. № 101, а.с.1). Дана постанова винесена після проведення перевірки за письмовим зверненням [PERSON] з приводу того, що він, як власник приміщення, ні з ким договору оренди не укладав та просить заборонити [PERSON] використовувати належне йому приміщення під кафе - бар «[INFO]», так як вона підробила неіснуючий договір оренди приміщення. Перевіркою встановлено, що [PERSON] користується належним [PERSON] на праві власності приміщенням по [ADDRESS] в смт. Талалаївка на підставі договору оренди приміщення № 250 від 29.12.2005 року. Як встановлено в судовому засіданні дана постанова не оскаржувалась заявником. В матеріалах даного відмовного матеріалу № 101 міститься копія договору оренди № 250 від 29.12.2005 року, яка була надана [PERSON] працівникам Талалаївського РВ УМВС під час проведення перевірки. Той факт, що позивачем за первісним позовом [PERSON] за період з 2000 року до даного часу до приміщення кафе - бару «[INFO]» проведено газ, водо- та електропостачання, каналізацію, проведено капітальний ремонт приміщення, визнаний сторонами і у порядку ст. 61 ЦПК України, не доказувався в судовому засіданні. Вирішуючи первісний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності з набувальною давністю, суд виходить з наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] користується нежитловим приміщенням кафе - баром «[INFO]» по [ADDRESS] в смт. Талалаївка на підставі договору оренди від 02.01.2003 року, укладеного між нею та власником будівлі [PERSON], з терміном дії договору 2 роки. Згідно ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти, зокрема, нерухомим майном протягом десяти років, набуває права власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. В даному випадку важливим є визначення дати, з якої починається перебіг строку володіння для визнання за [PERSON] права власності на нежитлове приміщення - кафе - бар «[INFO]», розташованого по [ADDRESS] в смт. Талалаївка, за набувальною давністю. Разом з тим, закріплені в ст. 344 ЦК України положення щодо строку набувальної давності з'явились в українському законодавстві 01 січня 2004 року - з набранням чинності Цивільним Кодексом України. Згідно з п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до правових позицій Верховного Суду України вбачається, що оскільки Цивільний кодекс України набрав чинності з 01 січня 2004 року, то норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року, а відтак визнати право власності на нерухоме майно за набувальною давністю суд може не раніше 01 січня 2011 року. Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває права власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також ч.1 ст. 344 ЦК, згідно з яким захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Як роз'яснив вищевказаний Пленум у пункті 11, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі, а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення. і підлягає доведенню під час розгляду справи. З матеріалів справи та документів, які надані сторонами на підтвердження своїх позовних вимог та заперечень вбачається, що спірне кафе - магазин - бар «[INFO]», який розташований по [ADDRESS] в смт. Талалаївка, належить на праві власності відповідачу за первісним позовом [PERSON] Згідно з ч.4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без титульного (незаконного) володіння) чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу (договору найму, оренди, зберігання, тощо) виключає застосування набувальної давності. Перебіг строку набувальної давності починається від моменту заволодіння річчю. Відповідно до п.1 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, цей кодекс набирає чинності з 01.01.2004 року, а пунктом 8 цих положень встановлено, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також га випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Предметом спору за первісним позовом є визнання в порядку набувальної давності, права власності на нерухоме майно, а отже до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України та інших законодавчих актів, що діяли на час виникнення спірних правовідносин з урахуванням діючих правових норм. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно),яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до приписів ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти, зокрема, нерухомим майном протягом десяти років, набуває права власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Дана стаття визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю, а саме - володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна; встановлення характеру володіння (добросовісне і недобросовісне) при вирішенні спору здійснюється судом з урахуванням обставин справи, з якої виникло володіння чужою річчю; володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним; володіння має бути безперервним упродовж визначеного законом строку, а саме 10 років. Відтак, суттєвим для виникнення права власності з набувальною давністю, крім безперервного відкритого володіння впродовж 10 років нерухомим майном, є встановлення обставин добросовісного заволодіння таким майном у розумінні приписів ч.1 ст. 388 ЦК України, тобто коли особа не знала і не могла знати, що заволоділа чужим майном. З огляду на те, що предметом первісного позову у даній справі є визнання права власності на спірне нерухоме майно, тому насамперед необхідно встановити: момент виникнення права власності з набувальною давністю та строк володіння; характер володіння - добросовісне чи недобросовісне, обставини справи, за якими виникло володіння спірним майном та чи підпадає це володіння під ознаки без титульного (незаконного) володіння, юридичний статус спірного майна, а саме чи є це майно чужим для позивача, особу, яка є власником спірного майна. В ході судового розгляду справи було встановлено, що позивач [PERSON] володіє нежитловою будівлею кафе - баром «[INFO]» на підставі договору оренди від 02 січня 2003 року. Наявність інших договорів оренди, які позивач надавала в установи для документального оформлення проведення водопостачання, газифікації, позивач в судовому засідання пояснила тим, що [PERSON] передавав їй по факсу бланки договорів, а вона при необхідності за його згодою заповнювала їх та надавала у відповідні установи та організації. Їх походження не було предметом судового розгляду, тому суд при вирішенні позову бере до уваги тільки договір від 03 січня 2003 року, оригінал якого було досліджено в судовому засіданні у встановленому порядку. Як передбачено цивільним законодавством набувальна давність поширюється на випадки фактичного (безтитульного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу - зокрема договору оренди, виключає застосування набувальної давності. Матеріалами справи підтверджено, що позивач з самого початку знала, хто являється власником нежитлової будівлі, користувалась на підставі договору оренди від 02.01.2003 року, а потім і інших договорів, копії яких які були досліджені в судовому засіданні. Тобто позивачем [PERSON] не доведено факту добросовісного заволодіння нежитловою будівлею, тому що ознакою добросовісного володіння чужою річчю є те, що володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, тобто у даному випадку відсутня необхідна ознака для визнання права власності з набувальною давністю - безтитульність володіння. Крім того, як підтверджується матеріалами справи, позивачу було достеменно відомо, що вона користується майном, що належить відповідачу [PERSON], тому позивачем не доведено ще одна обов'язкова ознака, необхідна для визнання права власності за набувальною давністю - добросовісності володіння, а положенням цивільного законодавства України передбачено, що позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Таким чином, позивач [PERSON] не є добросовісним набувачем (володільцем) в розумінні ст. 388 ЦК України, тому немає підстав для визнання за нею права власності за набувальною давністю на нежитлову будівлю - кафе бар «[INFO]». В ході судового розгляду було встановлено, що позивач за первісним позовом [PERSON] володіє спірною нежитловою будівлею на підставі договору оренди із відповідачем від 02.01.2003 року із строком дії 2 роки. У такому випадку відповідно до приписів ч.3 ст. 344 ЦПК України, яка передбачає, що якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю, зокрема, на нерухоме майно, через п'ятнадцять років з часу спливу позовної давності. Дане положення цивільного законодавства узгоджується і із пунктом 10 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», яка передбачає, що якщо особа, яка заявляє про давність володіння, заволоділа чужим майном на підставі договору з його власником (оренди, зберігання, тощо), який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває права власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять років з часу спливу позовної давності за відповідними вимогами. При цьому строк позовної давності починає обчислюватись з моменту закінчення строку дії договору, якщо інший строк повернення речі не був установлений самим договором. Приймаючи до уваги, що згідно договору оренди від 02.01.2003 року, укладеному між сторонами, який в судовому порядку не визнавався недійсним, тому у даному випадку презюмується його дійсність, було визначено двохрічний термін його дії, який закінчився у 2005 році, то передбачений законодавством п'ятнадцятирічний строк позовної давності на момент розгляду справи в суді ще не сплинув, і тому позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності за набувальною давністю задоволенню не підлягають ще і із цієї підстави. Таким чином, позивачем за первісним позовом [PERSON] у відповідності до вимог ст.10, 60 ЦПК України, не доведено ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, та з огляду на встановлені в судовому засіданні обставини та докази, подані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень, суд приходить до висновку, що до даних правовідносин не може бути застосовано положення ст. 344 ЦК України про набувальну давність, і приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог первісного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю. Вирішуючи зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності, суд виходить з наступного. Пред'являючи зустрічний позов [PERSON] просить суд зобов'язати [PERSON] звільнити належне йому нежитлове приміщення по [ADDRESS] в смт. Талалаївка, поскільки вона порушує його права як власника та створює перешкоди у користуванні належним йому на праві власності майном, та передати дане приміщення йому для його потреб. Перша позовна вимога [PERSON] за своєю правовою природою є позовом про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, коли треті особи створюють певні перешкоди у користуванні власником належним на праві власності майном, тобто є негаторним позовом. Даний позов характеризується певними ознаками. По - перше, власник, який звертається із захистом, зберігає майно у своєму володінні. Порушення права власності полягає в тому, що треті особи створюють певні перешкоди в користуванні власником своїм майном і тому власник не може фактично розпоряджатись належним йому майном, маючи це майно у своєму володінні. Суттю вимог за негаторним позовом є усунення порушення, яке триває і на момент звернення з позовом. Підставою для звернення до суду з негаторним позовом є вчинення третьою особою перешкод власнику. Матеріали зустрічної позовної заяви не містять доказів того, в чому саме полягають перешкоди відповідача [PERSON], які вона створює для власника [PERSON] у користуванні належним йому нежитловим приміщенням. Будь-яких доказів того, що позивач особисто звертався до відповідача з вимогою усунути перешкоди у користуванні належним йому приміщенням, матеріали справи не містять, не було встановлено цього і в ході судового розгляду. Звернення позивача до різних організацій з приводу перевірки законності підприємницької діяльності [PERSON] та функціонування кафе - бару не є належними доказами, які б містили інформацію щодо предмета доказування, а саме - створення перешкод у користуванні належним майном, як цього вимагає ст. 58, 60 ЦПК України. Підставою для такого виду позову є посилання позивача на належне йому право на майно, а також факти, що підтверджують дії відповідача в створенні позивачеві перешкод щодо здійснення своїх правомочностей стосовно належного майна. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним правомочностей, право власності має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. Позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не доведено підстав, з якими він звернувся до суду із вимогою про усунення перешкод в користуванні належним йому майном, та не доведено обставину, на яку він посилається як на підставу своїх вимог про усунення перешкод в користуванні ним нежитловим приміщенням по [ADDRESS] в смт. Талалаївка, а саме - які перешкоди створювались відповідачем у користуванні майном, а те припущення позивача та його представника, що для подання такого позову не потрібно будь-якого досудового врегулювання та підтвердження звернення до відповідача з вимогою про усунення перешкод та того, що неодноразові звернення позивача [PERSON] в різні контролюючі органи підтвердженням того, що [PERSON] створює йому певні перешкоди в користуванні, не може бути взяте судом до уваги, поскільки відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Крім того, позивачу за зустрічним позовом було відомо про наявність на його думку підробних договорів оренди, з 2011 року, проте з позовом до суду як з приводу правомірності наявності таких договорів, так і з приводу визнання їх недійсними, не звертався. Таким чином, суд приходить до висновку, що у позивача [PERSON] не було підстав для пред'явлення вимоги про усунення перешкод в користуванні майном та належними і допустимими доказами не доведено, як саме відповідач [PERSON] перешкоджає йому користуватись майном, що є підставою для відмови в задоволенні цієї частини позовних вимог. Інша вимога позивача за зустрічним позовом про передачу йому належного майна - а саме нежитлового приміщення по [ADDRESS] в смт. Талалаївка, за своєю правовою природою фактично є вимогою неволодіючого власника до незаконного, на його думку, володільця, про витребування свого майна в натурі, тобто є віндикаційним позовом. Так як згідно теоретичних положень цивільного законодавства сторонами у віндикаційному позові виступають власник майна, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися ним, але вже фактично ним не володіє, та фактичний володілець майна. Змістом віндикаційного позову є витребування саме того майна, яке вибуло із законного володіння власника. Підставою відникаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння, тобто факти, які доводять право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, знаходження його у відповідача. Із пред'явленого позову [PERSON] до [PERSON] вбачається, це підтверджується і матеріалами справи, що він, як законний власник нежитлового приміщення по [ADDRESS] в смт. Талалаївка, яким на даний час користується відповідач [PERSON], позбавлений можливості користуватись і розпоряджатись ним. Позовною вимогою [PERSON] є фактично витребування даного нежитлового приміщення від [PERSON] та передачу йому, як законному власнику. Узагальненням Верховного Суду України «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних прав», яке проведене у 2014 році, і у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для судів при розгляду аналогічних справ, закріплена неможливість одночасного пред'явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація - це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого не власника) і про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном (оскільки негаторний позов - це позов про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння), поскільки віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними. До того ж одна з умов застосування як віндикаційного, так і негаторного позову - відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов'язально-правових способів. Таким чином, позовна вимога [PERSON] про передачу йому належного майна задоволенню не підлягає в зв'язку із безпідставністю, поскільки в судовому засіданні встановлена наявність між сторонами спору договірних відносин, що виключає можливість задоволення даної позовної вимоги. За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Виходячи з встановлених в судовому засіданні фактів, наданих сторонами доказів та вимог закону, суд приходить до висновку, що позивач за первісним позовом [PERSON] не довела свого права на визнання за нею права власності за набувальною давністю, а позивач за зустрічним позовом [PERSON] не обґрунтував своїх позовних вимог про усунення перешкод у здійсненні ним права власності, тому як первісний так і зустрічний позови задоволенню не підлягають. В ході розгляду справи ухвалою від 06.08.2014 року з метою забезпечення позову за заявою первісного позивача [PERSON] було накладено арешт на належне відповідачу нерухоме майно - нежитлову будівлю кафе бар «[INFO]» до вирішення справи по суті позову. Положенням ч.6 ст. 154 ЦПК України передбачено, що якщо у задоволенні позову відмовлено, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання рішенням законної сили. Тобто, арешт, накладений на нерухоме майно - нежитлову будівлю кафе-бар «[INFO]» необхідно зняти з дня вступу рішення в законну силу. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed