Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДАК «Укрресурси» про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, компенсації втраченої частини коштів та моральної шкоди. Свої вимоги мотивував тим, що наказом відповідача від 01 грудня 2015 року № 1 позивача звільнено з посади заступника директора заводу «Модуль» та 26 грудня 2015 року видана трудова книжка. Зазначені обставини встановлені рішеннями Вінницького міського суду Вінницької області від 22 лютого, 11 травня та 22 листопада 2016 року. Крім того, зазначеними рішеннями суду встановлена обставина щодо розміру середньомісячного заробітку позивача, який становить 13500,00 грн. Також, зазначеним рішенням суду від 22 листопада 2016 року з відповідача стягнуто середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні по 22 листопада 2016 року включно. Одночасно, позивач вказує на те, що Рішеннями Вінницького міського суду Вінницької області від 24 квітня 2012 року; 05 лютого, 13 червня 2013 року;14 квітня, 23 травня, 22 жовтня 2014 року; 24 лютого, 08 липня, 04 грудня 2015 року; 02 лютого, 01 квітня, 11 травня, 22 листопада 2016 року з відповідача стягувались грошові кошти за порушення положень трудового законодавства відносно позивача (заробітна плата, компенсація за невикористані відпустки та ін.), які досі не виплачені, а тому зазнали інфляції, знеціненню та підлягають компенсації. Позивач зазначив, що розрахунок такої компенсації ним буде надано додатково. Позивач є учасником бойових дій, ветеран війни, інвалідом 2-ї групи. У зв'язку з порушенням його прав страждає, нервує, втратив нормальні життєві зв'язки, а з грудня 2014 року по лютий 2016 року неодноразово проходив стаціонарне лікування та морально страждав. Спричинену моральну шкоду оцінює в 100000,00 грн. За наведеного просить стягнути з відповідача на свою користь за період з 23 листопада 2016 року по 17 січня 2017 року (або день постановлення судового рішення) середньомісячний заробіток за час затримки повного розрахунку в розмірі 23500,00 грн. (з розрахунку середньомісячного заробітку в розмірі 13500,00 грн.), компенсацію втрати частини коштів внаслідок затримки їх виплати в розмірі визначеному розрахунком, який буде наданий додатково, моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн. та витрати за отримання юридичної допомоги. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві. Крім того надав розрахунок компенсації втраченої частини доходів при затримці терміну їх виплати встановлених рішеннями судів, розмір якого на його думку становить 794173,00 грн. (а. с. 53). На підтвердження обставин наявності моральних страждань надав копії листів непрацездатності (а. с. 57-66). Не заперечував позивач і щодо долучення до матеріалів справи копій рішень судів, що стосуються предмету спору (за позовами [PERSON] до ДАК «Укрресурси»), зокрема: ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 17 березня 2013 року (справа № 127/2-6497/08), заочного рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 23 квітня 2009 року (справа № 2-203/09), заочного рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 22 жовтня 2009 року (справа № 2-3878/09), заочного рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 14 січня 2010 року (справа № 2-143/10), додаткового рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 25 листопада 2010 року (справа № 6-414/2010), заочного рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 09 серпня 2011 року (справа № 2-1637/11), заочного рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 24 квітня 2012 року (справа № 212/682/12), заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 лютого 2013 року (справа № 232/3947/12), заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 червня 2013 року (справа № 127/5303/13-ц), заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 квітня 2014 року (справа № 127/4797/14-ц), заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 травня 2014 року (справа № 127/8032/14-ц), заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 червня 2014 року (справа № 127/9864/14-ц), заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 жовтня 2014 року (справа № 127/19667/14-ц), заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 лютого 2015 року (справа № 127/201/15-ц), заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 липня 2015 року (справа № 127/9712/15-ц), заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 грудня 2015 року (справа № 127/23627/15-ц), заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2016 року (справа № 127/28655/15-ц), заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 лютого 2016 року (справа № 127/27237/15-ц), заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 травня 2016 року (справа № 127/7801/16-ц), заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 червня 2016 року (справа № 127/12474/16-ц), заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 листопада 2016 року (справа № 127/12108/16-ц) (а. с. 67-96).Просив позов задовольнити, не заперечував щодо заочного розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, тому суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Одночасно суд бере до уваги, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців відповідач ДАП «Укрресурси» з 05 червня 2012 року перебуває у стані припинення відповідно до рішення Господарського суду м. Києва від 06 квітня 2012 року (справа № 46/436-б), яке набрало законної сили 16 квітня 2012 року (а. с. 39-40). Іншої інформації, або такої, що свідчить про припинення діяльності відповідача суду не надано. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлені наступні обставини справи та правовідносини, що врегульовані нормами трудового законодавства відносно виплати заробітної плати в разі звільнення та наслідків її затримки, захисту порушених трудових прав та відшкодування моральної шкоди із зазначених обставин. Щодо позовної вимоги про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Відповідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській, адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, заочним рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 23 квітня 2009 року (справа № 2-203-09) за позовом [PERSON] до АК «Укрресурси» про стягнення середньомісячного заробітку, встановлена обставина перебування позивача з 19 листопада 1992 року на посаді заступника директора по будівництву Вінницького заводу «Модуль», правонаступником якого є відповідач. Крім того, зазначеним рішенням встановлено, що відповідно до ухвали Замостянського районного суду м. Вінниці від 08 жовтня 2008 року змінена дата звільнення [PERSON] на 17 квітня 2007 року. Рішення, в свою чергу, сторонами не оскаржуалось та набрало законної сили. Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 01 квітня 2016 року, за апеляційною скаргою [PERSON] на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 лютого 2016 року (справа № 127/27237/16-ц), встановлено, що дату звільнення позивача відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 16 листопада 2010 року (справа № 2-6489/10) змінена з 17 квітня 2007 року на 16 листопада 2009 року. Крім того, вказаним рішенням встановлено, що наказом відповідача від 08 травня 2012 року змінено дату звільнення позивача з 16 листопада 2009 року на 08 травня 2012 року. Наказом відповідача від 01 грудня 2015 року № 1 змінено дату звільнення [PERSON] з 08 травня 2012 року на 01 грудня 2015 року та внесено відповідний запис в трудову книжку. Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 01 квітня 2016 року набрало законної сили (а. с. 4-7). З наведеного вбачається, що позивач з 19 листопада 1992 року по 01 грудня 2015 року перебував з відповідачем у трудових відносинах. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Як зазначає позивач, станом на день звільнення, з ним не проведені виплати, що належать звільненому працівникові. Так заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2016 року (справа № 127/28655/16-ц) за позовом [PERSON] до АК «Укрресурси» про стягнення середнього заробітку та втраченої частини заробітної плати, стягнуто з відповідача зокрема і 13500,00 грн. середньомісячного заробітку у відшкодування за затримку проведення повного розрахунку при звільненні за період з 01 рудня 2015 року по 01 січня 2016 року. Рішення набрало законної сили 13 лютого 2015 року (а. с. 28-31). Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 травня 2016 року (справа № 127/7801/16-ц) за позовом [PERSON] до АК «Укрресурси» стягнуто з відповідача зокрема і 58500,00 грн. відшкодування за затримку проведення повного розрахунку при звільненні за період з 01 січня 2016 року по 10 травня 2016 року. Рішення набрало законної сили 24 травня 2016 року (а. с. 32-34). Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 липня 2016 року (справа № 127/12474/16-ц) за позовом [PERSON] до ДАК «Укрресурси» стягнуто з відповідача зокрема і 18000,00 грн. середньомісячний заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 11 травня 2016 року по 10 липня 2016 року. Рішення сторонами не оскаржувалось, набрало законної сили. Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 листопада 2016 року (справа № 127/12108/16-ц) за позовом [PERSON] до АК «Укрресурси» стягнуто з відповідача зокрема і 63900,00 грн. середньомісячний заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 01 липня 2016 року по 22 листопада 2016 року. Рішення набрало законної сили 03 грудня 2016 року (а. с. 35-37). Отже, датою звільнення позивача, як зазначалось вище, є 01 грудня 2015 року, а в судовому засіданні не встановлено що на день звільнення позивача з ним проведений розрахунок та виплачені всі суми належні до виплати, як то передбачено положеннями ст. 116 КЗпП України, що підтверджується і зазначеними рішеннями суду, які набрали законної сили. Представник відповідача в судове засідання не з'явився та відповідних доказів про протилежне не надав. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у встановлені законодавством строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Крім того, судом встановлено, що з відповідача на користь позивача рішеннями судів стягнуто середньомісячний заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 01 грудня 2015 року по 22 листопада 2016 року включно. Оскільки розрахунок з позивачем відповідачем і в подальшому, тобто після 22 листопада 2016 року, проведено не було, не проведено його і на момент ухвалення рішення, то періодом затримки розрахунку при звільненні є період саме з 22 листопада 2016 року по 06 березня 2017 року (день ухвалення рішення суду), адже розрахунок не проведений і на день розгляду справи. З відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Щодо розміру стягнення та безпосереднього розміру середнього заробітку позивача, з якого слід обраховувати зазначені стягнення суд зазначає наступне. Позивач [PERSON], заявляючи вимогу про стягнення середньомісячного заробітку за затримку розрахунку при звільненні, зазначає, що розмір такого заробітку становить 13500,00 грн., адже саме така сума встановлена рішеннями Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого, 11 травня та 22 листопада 2016 року. Так рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2016 року (справа № 127/28655/15-ц) визначено, що середньомісячний заробіток [PERSON] становить 13500,00 грн. До такого висновку суд дійшов враховуючи рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 травня 2015 року (справа № 127/9712/15-ц), яким встановлений середньомісячний заробіток в 9000,00 грн., та працю позивача за сумісництвом, за що передбачено доплата в розмірі 50% від окладу за основною посадою (9000,00+(9000,00Х50%)=13500,00). Аналогічно і рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 травня 2016 року (справа № 127/7801/15-ц) визначений розмір середньомісячного заробітку позивача в розмірі 13500,00 грн. При цьому розмір середньомісячного заробітку позивача в 13500,00 грн. рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 листопада 2016 року (справа № 127/12108/16-ц) визначений з посиланням на рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2016 року (справа № 127/28655/15-ц). Суд наголошує, що документальних даних про розмір середньомісячної заробітної плати позивача, зокрема письмових доказів, як то передбачене ст. 64 ЦПК України, позивачем не надано, а наявні лише посилання на вищезазначені рішення судів. В свою чергу, в зазначених рішеннях судів, останні, використовуючи для обрахунку вимог позивача суму в 13500,00 грн. брали до уваги обставини встановлені попередніми рішеннями судів, які набрали законної сили, а їх описові частини не містили посилання на первинні письмові докази. Відповідно до заочного рішення Замостянського районного суду м. Вінниці (справа № 2-203/09) від 23 квітня 2009 року за позовом [PERSON] до АК «Укрресурси» встановлена обставина середньомісячного заробітку позивача в розмірі 5500,00 грн., при чому такий розмір визначений вже з врахуванням індексу інфляції та саме на такому розмірі наполягав позивач [PERSON] під час розгляду зазначеної справи. Заочним рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці (справа № 2-143/10) від 14 січня 2010 року за позовом [PERSON] до АК «Укрресурси» встановлена обставина середньомісячного заробітку позивача в розмірі 6000,00 грн., при чому такий розмір визначений вже з врахуванням індексу інфляції. Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області (справа № 232/3947/12) від 05 лютого 2013 року за позовом [PERSON] до АК «Укрресурси» встановлена обставина середньомісячного заробітку позивача в розмірі 9000,00 грн. Такий розмір середньомісячного заробітку позивача встановлений з врахуванням ухвали Верховного Суду України від 02 лютого 2006 року щодо доплати в 50% за сумісництво посади головного бухгалтера і заступника директора заводу (6000,00+(6000,00Х50%)=9000,00). Суд критично ставиться до твердження позивача про те, що його середньомісячний заробіток, з якого слід обраховувати належні йому виплати, становить 13500,00 грн. з посиланням на окремі рішення судів, адже в різні періоди та різними рішеннями судів такий розмір встановлювався і в розмірі 5500,00 грн., 6000,00 грн. та 9000,00 грн. При цьому, такі рішення судів приймались після 02 лютого 2006 року, тобто після постановлення ухвали Верховного Суду України щодо сумісництва посад позивача та доплати в розмірі 50% від окладу. З наведеного вбачається, що позивач в різні періоди (зокрема і після 02 лютого 2006 року) в різних судових засіданнях стверджував про різний розмір його середньомісячного заробітку, при цьому [PERSON] у всіх зазначених справах є позивачем, тобто ініціатором позову, а рішення ухвалені на його користь. Встановлюючи розмір середньомісячної заробітної плати позивача суд виходить з наступного. Відповідно до ст. ст. 19, 27 Закону України «Про оплату праці», працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу. Умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств визначаються Кабінетом Міністрів України. Порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України, зокрема Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати. Відповідно до п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08 лютого 1995 року № 100, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються зокрема і заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством). Отже, хоча ухвалою Верховного суду України від 02 лютого 2006 року, і встановлено, що позивач перебуваючи на посаді заступника директора заводу виконував за сумісництвом обов'язки головного бухгалтера, за що передбачено 50% доплата, натомість зазначене свідчить лише про наявне право на отримання такої доплати при виконанні зазначених обов'язків. Враховуючи позовні вимоги та предмет спору у даній справі, позивач просить стягнути саме середньомісячний заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні, що в свою чергу є мірою відповідальності роботодавця а не стягненням заробітної плати, при розрахунку середньомісячної заробітної плати яка підлягає стягненню, розмір заробітної плати на роботі за сумісництвом судом не враховується відповідно до положень постанови КМ України від 08 лютого 199 року № 100. Одночасно суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 4 постанови КМ України від 03 квітня 1993 року № 245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій», установлено, що окрім працівників, яким законодавчими актами заборонено працювати за сумісництвом, не мають права працювати за сумісництвом також керівники державних підприємств, установ і організацій, їхні заступники, керівники структурних підрозділів (цехів, відділів, лабораторій тощо) та їхні заступники (за винятком наукової, викладацької, медичної і творчої діяльності). Враховуючи, що позивач працював заступником директора заводу, який в свою чергу є державним підприємством, останньому взагалі заборонено працювати за сумісництвом. Отже, розмір середньомісячної заробітної плати в сумі 13500,00 грн. не заслуговує на увагу, адже суперечить раніше встановленим рішенням суду обставині, зокрема рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 01.04.2016 року по справі №127/27237/15-ц. Не бере до уваги суд і розмір середньомісячної заробітної плати в сумі 9000,00 грн., адже такий розмір визначений з врахуванням 50% надбавки. За відсутності допустимих і належних доказів щодо розміру середньомісячної заробітної плати позивача, зокрема письмових доказів, та наявність низки рішень судів щодо встановлення такої обставини, які в свою чергу встановлювали такий розмір в різних сумах, суд бере до уваги обставину встановлену заочним рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці (справа № 2-143/10) від 14 січня 2010 року за позовом [PERSON] до АК «Укрресурси», відповідно до якого середньомісячна заробітна плата складає 6000,00 грн., адже обрахована без врахування 50% доплати за сумісництво. Відтак, для розрахунку суми яка підлягає стягненню за весь час затримки розрахунку при звільненні судом береться середньомісячний заробіток в розмірі 6000,00 грн. та період затримки 03 місяці 11 днів (з 23 листопада 2016 року по 06 березня 2017 року включно), що в свою чергу становить 20200,00 грн. (3 місяці 11 днів Х 6000,00 грн. ). При цьому суд зауважує, що вказана сума визначена без урахування податків та інших обов'язкових платежів, зважаючи, що справляння і сплата податку з доходів громадян є обов'язком роботодавця та працівника, а тому суд визначає вказану сум без урахування цих платежів, на що звертає увагу Пленум Верховного Суду України в постанові від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача компенсації втраченої частини доходів в розмірі 794173,00 грн. (відповідно до розрахунку наданого позивачем) суд зазначає наступне. Така вимога ґрунтується на тому, що рішеннями судів від 24 квітня 2012 року; 05 лютого, 13 червня 2013 року;14 квітня, 23 травня, 22 жовтня 2014 року; 24 лютого, 08 липня, 04 грудня 2015 року; 02 лютого, 01 квітня, 11 травня, 22 листопада 2016 року з відповідача ДАК «Укрресурси» на користь [PERSON] стягувались грошові кошти, які досі не є виплаченими, а рішення судів не виконані. В зв'язку з цим позивач втратив частину грошових доходів, адже порушені терміни їх виплати. Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 липня 2016 року за позовом [PERSON] до ДАК «Укрресурси» (справа № 127/12474/16-ц), яке набрало законної сили, розглянута позовна вимога про стягнення з відповідача компенсації за порушення строків виплати нарахованого доходу за судовими рішеннями від 04 грудня 2015 року (справа № 127/23627/15-ц), від 02 лютого 2016 року (справа № 127/28655/15-ц), від 01 квітня 2016 року (справа № 127/27237/15-ц), від 11 травня 2016 року (справа № 127/7801/16-ц). З наведеного вбачається, що вищезазначеним рішенням суду від 13 липня 2106 року вже прийнято процесуальне рішення щодо частини вимог заявлених у даному позові, а тому вимога про стягнення компенсації за рішеннями судів від 04 грудня 2015 року, від 02 лютого 2016 року, від 01 квітня 2016 року, від 11 травня 2016 року судом не береться до уваги як повторно заявлена. Правовідносини, що склались із зазначеного приводу між сторонами регулюється ст. 34 Закону України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушення термінів їх виплати» (зі змінами і доповненнями). Дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата). Відповідно до цих нормативних актів підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: 1) нарахування громадянину належних йому доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії); 2) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 3) затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; 4) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги і 5) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата). Отже для наявності підстав для здійснення компенсації про яку просить позивач, необхідна наявність одночасно п'яти вищезазначених умов. Так заочними рішеннями Вінницького міського суду Вінницької області від 24 квітня 2012 року (справа № 212/682/2012), від 13 червня 2013 року (справа № 127/5303/13-ц), від 14 квітня 2014 року (справа № 127/4797/14-ц), від 22 жовтня 2014 року (справа № 127/19667/14-ц), від 24 лютого 2015 року (справа № 127/201/15-ц), від 08 липня 2015 року (справа № 127/9712/15-ц), від 22 листопада 2016 року (справа № 127/12108/16-ц) за позовами [PERSON] до ДАК «Укрресурси» з відповідача на користь позивача стягнуто зокрема і середньомісячний заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за певні періоди на загальну суму 502215,00 грн. Однак, суд звертає увагу, що вказаними рішенням стягувалась не заробітна плата, а середньомісячний заробіток за час затримки її виплати, що є виплатою одноразового характеру та мірою відповідальності роботодавця, а тому нарахування компенсації на вказану суму є безпідставним. Заочними рішеннями Вінницького міського суду Вінницької області від 24 квітня 2012 року (справа № 212/682/2012), від 05 лютого 2013 року (справа № 232/3947/12), від 23 травня 2014 року (справа № 127/8232/14-ц), від 22 жовтня 2014 року (справа № 127/19667/14-ц), від 22 листопада 2016 року (справа № 127/12108/16-ц) за позовами [PERSON] до ДАК «Укрресурси» з відповідача на користь позивача стягнуто зокрема і компенсація за невикористані дні відпусток (додаткових відпусток) за певні періоди на загальну суму 202245,00 грн. Разом з тим, суд звертає увагу, що предметом даного спору були не нараховані відпускні (заробітна плата за час відпустки), а грошова компенсація за невикористану відпустку, яка не носить системного характеру, а є разовою виплатою, а тому нарахування компенсації на компенсацію також є безпідставним. Заочними рішеннями Вінницького міського суду Вінницької області від 05 лютого 2013 року (справа № 232/3947/12) та від 13 червня 2013 року (справа № 127/5303/13-ц) за позовами [PERSON] до ДАК «Укрресурси» з відповідача на користь позивача стягнуто зокрема і середньомісячний заробіток за затримку видачі трудової книжки за певні період на загальну суму 118500,00 грн. Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 червня 2013 року (справа № 127/5303/13-ц) з відповідача на користь позивача стягнуто зокрема і моральна шкода в розмірі 1000,00 грн. Отже, вказаними рішеннями стягувалась не заробітна плата, а середньомісячний заробіток за час затримки видачі трудової книжки, що є виплатами одноразового характеру та мірою відповідальності роботодавця (зокрема стягнення моральної шкоди), а тому вимога про нарахування компенсації на вказані суми задоволенню не підлягає. Враховуючи наведене, вимога про стягнення з відповідача компенсації в розмірі визначеному позивачем (розрахунок), задоволенню не підлягає у зв'язку відсутністю обов'язкових умов в сукупності для її виплати, про що судом зазначалось вище. Щодо відшкодування моральної шкоди, то суд враховує, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до п. п. 5, 13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивач вказує, що невиплатою заробітної плати, втратою доходів внаслідок знецінення йому спричинена моральна шкода, він страждав, перебував на лікуванні, ніс витрати з цього приводу. На підтвердження зазначених обставин позивачем надано листи непрацездатності зокрема: від 28 липня 2016 року про перебування останнього на стаціонарному лікуванні в період з 15 липня по 28 липня 2016 року, від 01 лютого 2016 року про перебування на денному стаціонарі з 01 лютого по 06 лютого 2016 року, від 26 листопада 2015 року про перебування на стаціонарному лікуванні з 18 листопада по 26 листопада 2015 року, від 30 липня 2015 року про перебування на стаціонарному лікуванні з 13 липня по 30 липня 2015 року, від 22 травня 2015 року про перебування на стаціонарному лікуванні з 06 травня по 22 травня 2015 року, від 27 лютого 2015 року про перебування на стаціонарному лікуванні з 09 лютого по 27 лютого 2015 року, від 19 грудня 2014 року про перебування на стаціонарному лікуванні з 01 грудня по 19 грудня 2014 року, від 25 липня 2014 року про перебування на стаціонарному лікуванні з 08 липня по 26 липня 2014 року, від 19 лютого 2014 року про перебування на стаціонарному лікуванні з 30 січня по 19 лютого 2014 року, від 12 червня 2014 року про перебування на стаціонарному лікуванні з 02 червня по 12 червня 2014 року. Всі зазначені листи непрацездатності містять запис про те, що причиною непрацездатності є «загальне захворювання» (а. с. 57-66). Сам факт перебування на лікуванні не свідчить, що проведення лікування за «загальним захворюванням» спричинено діями відповідача у справі та є підтвердженням причинно-наслідкового зв'язку. Суд приходить до висновку про недоведеність вказаної вимоги, оскільки жодного належного та допустимого доказу, крім зазначених, з цього приводу позивачем не надано. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у позові в цій частині. Не підлягає задоволенню і вимога про стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 3500,00 грн. за отримання позивачем юридичної допомоги, адже такий вид судових витрат як витрати на правову допомогу повинні бути підтверджені документально, відповідно до ст. 88 ЦПК України, натомість таких доказів позивачем суду не надано. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір, адже позивач є особою, яка звільнена від сплати судового збору, в розмірі пропорційному задоволеним позовним вимогам в сумі 617,6 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial