Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, в якому зазначила, що у квітні 2002 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, який було розірвано у 2006 році. Від цього шлюбу вони мають неповнолітнього сина [PERSON]. [INFO]. З моменту розірвання шлюбу дитина проживає разом з нею. Після початку бойових дій на території України вони разом з сином переїхали до м. Сєвєродонецька, де наразі тимчасово зареєстровані та проживають. На даний час син ходить до СЗШ № 10. Весь час дитина проживає з нею, знаходиться на її утриманні, а відповідач не приймає ніякої участі у її вихованні та утриманні, не спілкується з дитиною, має велику заборгованість по аліментам. Її батьки залишилися проживати у тимчасово окупованому м. Луганську. Вони вже давно не бачили свого онука і дуже бажають з ним побачитися. Вона також хоче відвідати своїх батьків, дитина буде у її супроводі, вона має таку можливість. Більш того, у неї є родичі та знайомі у Російській Федерації, які її та її сина запрошували в гості на відпочинок. До всього, в разі проведення бойових дій на межі зіткнення з бойовиками, вона зможе проїхати до м. Луганська тільки через територію російської Федерації щоб не наражати себе та сина на небезпеку. В телефонній розмові з відповідачем, останній повідомив, що він не заперечує проти дозволу на виїзд дитини за кордон, не має змоги дати нотаріальну довіреність на дозвіл виїзду дитини за кордон. Просить суд постановити рішення, яким дозволити неповнолітньому громадянину України [PERSON], [INFO], виїзд за кордон України у її - його матері [PERSON] супроводі за відсутності згоди та без супроводу його батька [PERSON] до досягнення [PERSON], [INFO], 18-річного віку у Російську Федерацію, а також на непідконтрольну українській владі територію України у Луганській області. В судове засідання позивач [PERSON] не зявилась, надавши суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити їх в повному обсязі (а.с.32). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, відповідно до якої просить суд справу розглянути без його участі, позовні вимоги визнає у повному обсязі. Представник третьої особи, служби у справах дітей Сєвєродонецької міської ради до суду не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи без участі представника, рішення просить прийняти на розсуд суду. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.. 224 ЦПК України. Суд, заслухавши осіб, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши та оцінивши в судовому засіданні надані докази, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі з 20 квітня 2002 року, який 13 квітня 2006 року було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про одруження та про розірвання шлюбу (а.с.9-10). Від цього шлюбу сторони мають дитину - [PERSON], [INFO], згідно свідоцтва про народження дитини (а.с.11). 25 листопада 2014 року позивач разом зі своїм неповнолітнім сином була в'яза на облік внутрішнього переміщеної особи та фактично мешкає у м. Сєвєродонецьку, про що суду надано відповідну довідку (а.с.7). Відповідно до п.2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документу на дитину проводиться на підставі нотаріально посвідченого клопотання батьків. При відсутності згоди одного з батьків на виїзд неповнолітнього громадянина за межі України, може бути надано дозвіл на підставі рішення суду. Як зазначила позивач у своєму позові, відповідач мешкає у м. Краснодоні, зв'язок з ним відсутній, через що немає можливості надати нотаріально оформлений дозвіл позивачці на виїзд дитини за кордон. Згідно ст.. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Ч.2 ст. 150 СК України передбачає обов'язок батьків піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ст.6 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 17, 31 визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров'я. Відповідно до ст.. 17 Конвенції про права дитини Держави-учасниці визнають важливу роль засобів масової інформації і забезпечують, щоб дитина мала доступ до інформації і матеріалів із різних національних і міжнародних джерел, особливо до таких інформації і матеріалів, які спрямовані на сприяння соціальному, духовному і моральному благополуччю, а також здоровому фізичному і психічному розвитку дитини. Ст.10 Конвенції про права дитини передбачає право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Відповідно до ст.. 31 Конвенції про права дитини, Держави-учасниці визнають право дитини на відпочинок і дозвілля, право брати участь в іграх і розважальних заходах, що відповідають її віку, та вільно брати участь у культурному житті та займатися мистецтвом ; поважають і заохочують право дитини на всебічну участь у культурному і творчому житті та сприяють наданню їй відповідних і рівних можливостей для культурної і творчої діяльності, дозвілля і відпочинку. Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 5.1.1. Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, якими, зокрема п.п. 2 п. 4, передбачено, що підставою для виїзду з України громадян України, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, є рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, оцінивши в сукупності досліджені в судовому засіданні докази в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про надання дозволу на виїзд дитини за кордон та перетинання лінії розмежування з тимчасово окупованою територію України до повноліття дитини є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved