Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Будівельно-монтажне підприємство №1» про стягнення заборгованості із заробітної плати, індексації за час прострочення виплати заробітної плати та 3% річних від простроченої суми. У позовній заяві вказав, що до жовтня 2016 року працював у ПРАТ «БМП №1» на посаді директора. З квітня 2013 року у зв'язку із важким матеріальним станом на підприємстві перед працівниками виникла заборгованість із заробітної плати. Станом на 01.12.2016 підприємство заборгувало йому 73017,42 грн. заробітної плати, тому просив стягнути з ПРАТ «БМП №1» заборгованості із заробітної плати, індексації за час прострочення виплати заробітної плати та 3% річних від простроченої суми, загалом 118885,34 грн. Позивач у судове засідання не з'явився, подав через канцелярію суду заяву про те, що позов підтримує та просить розглянути справу за його відсутності. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, подав через канцелярію суду заяву про те, що позов визнає у повному обсязі, просить суд справу розглянути за його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін, ураховуючи, що вони скористалися своїми процесуальними правами. Відповідно до ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з'явилися у судове засідання. Дослідивши матеріали справи, ураховуючи заяви позивача, представника відповідача, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Заборгованість із заробітної плати перед позивачем у ПРАТ «БМП №1» станом на 01.12.2016 за період роботи з квітня 2013 року по жовтень 2016 року становить 73017,42 грн., що підтверджується даними довідки ПРАТ «БМП №1» №51 від 01.12.2016. Суд дійшов висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами, є трудовими та регулюються наступними нормами. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічне положення міститься і у ст. 115 КЗпП України. Відповідно ст. ст. 94, 97 КЗпП України, ст. ст. 15, 21 Закону України «Про оплату праці» власник або уповноважений ним орган зобовязаний у першочерговому порядку виплачувати працівникові заробітну плату за виконану ним роботу у разі звільнення. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника, виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться у день звільнення. Оскільки у ПРАТ «БМП №1» існує заборгованість з виплати заробітної плати перед позивачем, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078. Індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру. У відповідності з положеннями ч. 5 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закону) індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі, оплата праці (грошове забезпечення). Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка. Частиною 2 статті 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином, індексація є складовою частиною заробітної плати, є додатковою заробітною платою і у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи та організації усіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Згідно розрахунку ПРАТ «БМП №1» індексація на невиплачену заробітну плату [PERSON] за період роботи з квітня 2013 року по жовтень 2016 року складає 44102,66 грн. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Разом з тим, КЗпП України не містить норм, які передбачають відповідальність підприємства за несвоєчасну виплату заробітної плати у вигляді 3% річних та пені. В той же час не може бути застосовано судом до спірних правовідносин ч.2 ст.625 ЦК України, якою передбачено відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, оскільки відповідно до постанови Верховного суду України від 21 травня 2014 року № 6-43цс14, яка є обов'язковою відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України для всіх судів України, визначено, що установлена ч. 2 ст. 625 відповідальність боржника за прострочення виконання грошового зобов'язання не застосовується до трудових відносин, які виникли, зокрема, у зв'язку із несвоєчасною виплатою заробітної плати. Тому вимога позивач про стягнення 3% річних від простроченої суми заборгованості о заробітній платі задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, відтак, судовий збір слід стягнути з відповідача на користь держави. На підставі викладеного та ч. 1 п. 1 ст. 47, ст. ст. 116, 117 КЗпП України,

Outcome: partial