Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що наказом МКП «Херсонелектротранс» №187-к від 06.08.2018 року позивач звільнений з підприємства за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України у зв`язку із невиконанням МКП «Херсонелектротранс» законодавства про працю. При звільненні МКП «Херсонелектротранс» зобов`язано було виплатити позивачу вихідну допомогу в розмірі 8361,42 грн. Станом на 10.06.2019 року відповідач не виплатив позивачу вихідну допомогу. У зв`язку з цим, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь вихідну допомогу у розмірі 8361,42 грн. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 14.06.2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, надали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановлений законом порядку. Відзиву на позовну заяву від відповідача не надходило. З матеріалів справи вбачається, що представники МКП «Херсонелектротранс» неодноразово ознайомлювались із матеріалами справи, тричі заявляли клопотання про відкладення розгляду справи, а тому суд вважає за можливе розглядати справу за наявними доказами, що містяться в матеріалах справи. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що наказом Міського комунального підприємства «Херсонелектротранс» №187-к від 06.08.2018 позивач звільнений з підприємства за власним бажанням на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України у зв`язку із невиконанням МКП «Херсонелектротранс» законодавства про працю, про що свідчить запис №25 в трудовій книжці [PERSON] серії [NUMBER] . Відповідно до частини 3 статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Стаття 44 цього Кодексу встановлює, що при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Частина 1 статті 116 КЗпП України передбачає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Пред`являючи таку вимогу до власника як стягнення невиплачених сум при звільненні, працівник не зобов`язаний доводити затримки розрахунку при звільненні. Очевидно, досить, щоб працівник пред`явив в суді тільки трудову книжку з записом про звільнення та підставу такого звільнення. Хоча в цивільному процесі кожна сторона зобов`язана доводити ті обставини, на які вона посилається (ч.1 ст.81 ЦПК України), працівник об`єктивно не зможе довести навіть факт невиплати всіх сум, тому що те, чого не було (розрахунку при звільненні) довести дуже важко або взагалі неможливо. Власникові ж довести факт розрахунку дуже просто. Для цього він може подати до суду розрахункові документи, що підтверджують виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні та їх склад. Відповідачем не надано доказів того, що МКП «Херсонелектротранс» при звільненні [PERSON] виплатило йому вихідну допомогу в розмірі, передбаченому статтею 44 КЗпП України, а саме не менше тримісячного середнього заробітку. В свою чергу позивачем надані докази, що підтверджують звільнення його за ч.3 ст.38 КЗпП України та виплати йому заробітної плати та її складові. Так, з розрахункових листків за липень та серпень 2018 року вбачається, що відповідачем позивачеві нараховано заробітну плату за липень 2018 року 61161,08 грн., яка складається з вечірнього та змінного тарифів, середнього заробітку за час вимушеного прогулу; за серпень 2018 року нараховано заробітну плату - 4223,52 грн., з яких вечірній та змінний тарифи, компенсація за невикористану відпустку. З Індивідуальних відомостей пенсійного Фонду України, що надані щодо [PERSON] , позивачем отримано заробітної плати за липень 2018 року - 1350,76 грн., за серпень - 4223,52 грн. Таким чином, з наданих доказів вбачається, що до складу виплаченої позивачеві заробітної плати не входить вихідна допомога, що передбачена статтю 44 КЗпП України, а отже суд приходить до висновку, що в порушення статті 116 КЗпП України відповідач не виплатив всіх належних позивачеві сум при звільнені. Згідно статті 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» №95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Таке поняття заробітної плати, передбачене і у частині першій статті 94 КЗпП України і частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. Проаналізувавши положення зазначених вище Конвенції та трудового законодавства, суд дійшов висновку, що вихідна допомога є заробітною платою, що підлягає виплаті працівникові при звільненні. Щодо розміру вихідної допомоги, яка мала бути виплачена позивачеві при звільненні, то суд погоджується із розрахунком, що наведений у позовній заяві, враховуючи зазначене нижче. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Як вбачається з Індивідуальних відомостей про застраховану особу форми ОК-5 Позивач працював на підприємстві менше двох календарних місяців що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто в липні 2018 року - отримав заробітну плату в розмірі 1350,76 грн., в серпні 2018 року - 4223,52 грн. Відповідно до запису №24 в трудовій книжці Позивача, він поновлений на попередній посаді наказом №167-к від 18.07.2018 року, а звільнений - 06.08.2018 року. Загальний розмір заробітної плати за липень та серпень 2018 року (фактично відпрацьований час) складає 1350,76+4223,52=5574,28 грн. Середня заробітна плата складає - 2787,14 грн. (5574,28 грн./2). Тримісячний середній заробіток складає - 8361,42 грн. (2787,14 грн.*3). Згідно з абзацом 5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести у своєму рішенні розрахунки, з яких він визначав суми стягнення. Оскільки справляти і сплачувати податок на доходи фізичних осіб та військовий збір це обов`язок роботодавця, у резолютивний частині судового рішення визначається сума без їх утримання. Враховуючи вище зазначене, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved