Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про тлумачення заповіту, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] помер батько позивача та відповідача - [PERSON] . Оскільки позивач належить до кола спадкоємців першої черги, у встановлений законом шестимісячний термін 15.02.2019 року [PERSON] звернувся до П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом та надав наявний у нього пакет документів, після чого була заведена спадкова справа за № 195/2019. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу спадкового майна входить: земельна ділянка - пай, площею 2,0500 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Щербашенецької сільської ради та частка у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] . Позивач прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268-1270 ЦК України. Проте 04.07.2019 року позивач отримав від П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори лист №4188/02-14/2019-10, в якому вказано, що в матеріалах спадкової справи наявний заповіт померлого [INFO] [PERSON] , у змісті якого позивач не вказаний серед кола спадкоємців, тобто позбавлений права на спадкування. Позивачу було відомо про наявність даного заповіту, оскільки ще за життя спадкодавець - батько позивача та відповідача неодноразово повідомляв, що розділить спадщину між синами саме таким чином: земельну ділянку з кадастровим номером 3220688400:06:004:0007 - відповідачу [PERSON] , а частку в праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] - позивачу [PERSON] . Саме тому заповітом охоплено не все спадкове майно, а лише земельна ділянка - пай, проте нотаріус, який займається спадковою справою, вважає, що заповіт має двояке формулювання. При цьому відповідач вважає, що згідно цього заповіту він має отримати все спадкове майно. Через двояке формулювання тексту заповіту виник спір між сторонами щодо його тлумачення. Оскільки нотаріус не має змоги врахувати інтереси всіх спадкоємців та розтлумачити заповіт, це фактично створює перешкоду позивачу в оформленні спадщини. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить розтлумачити зміст заповіту [PERSON] , померлого [INFO] , який був складений та посвідчений секретарем виконкому Щербашенецької сільської ради Богуславського району Київської області 03.09.2016 року та зареєстрований в реєстрі за № 28, таким чином, що волевиявлення [PERSON] при складанні заповіту на [PERSON] , [INFO] , було спрямовано лише щодо належної йому на праві власності земельної ділянки площею 2,0500 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Щербашенецької сільської ради з кадастровим номером 3220688400:06:004:0007, право на яку на час складання заповіту підтверджував Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 424214. У судовому засіданні позивач та його представник повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні не заперечував щодо задоволення позовних вимог. Представник третьої особи - П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в своїй заяві просить розглядати справу у відсутність представника. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача та відповідача, допитавши свідка, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що згідно із Свідоцтвом про право власності на житло від 17.03.2008 року квартира [ADDRESS] на праві приватної спільної сумісної власності належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних долях (а.с. 12). [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 12.03.2018 року (а.с. 13). [INFO] помер [PERSON] , який по день смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним на день смерті був зареєстрований: [PERSON] (а.с. 54, 58). 03.09.2016 року секретарем виконкому Щербашенецької сільської ради Будянською В.М. за №28 посвідчено заповіт, складений [PERSON] . Із змісту даного заповіту вбачається, що [PERSON] заповів [PERSON] , [INFO] , належну йому земельну ділянку площею 2,0500 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Щербашенецької сільської ради (пай 488, державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЖ №424214, кадастровий номер земельної ділянки 3220688400:06:004:0007) (а.с. 15). З матеріалів спадкової справи №195/2019 вбачається, що 15.02.2019 року до П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори звернувся [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , та є сином спадкодавця, постійно мешкав та був зареєстрований зі спадкодавцем за однією адресою (а.с. 45). 04.07.2019 року до П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори звернувся [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , який є спадкоємцем за заповітом. Відповідно до листа Нотаріальної контори №4188/02-14/2019-10 вказано, що в матеріалах спадкової справи № 195/2019 наявний заповіт померлого [INFO] [PERSON] , у змісті якого позивач не вказаний серед кола спадкоємців, тобто позбавлений права на спадкування (а.с. 68). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Стаття 1222 ЦК України передбачає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно статті 1261 ЦК України, до першої черги спадкоємців за законом належать діти спадкодавця, у тому числі народжені після його смерті, другий з подружжя, який пережив спадкодавця, а також батьки спадкодавця. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За змістом ст.1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. Згідно із ч. 1, 2 ст. 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. Оскільки правочином відповідно до українського законодавства є дія особи, що спрямовується на придбання, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків, необхідність тлумачення змісту правочинів виникає у випадках нечіткого виявлення волі сторонами. У таких випадках необхідно встановити дійсні наміри сторін. Це означає, що суб`єкт тлумачення повинен встановити загальне для усіх сторін значення слів і понять. Неточне відтворення у заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту у цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини. Як передбачено п.2.1 глави 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини. Аналогічні правила містяться і в п. 1.6 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 № 3306/5. Отже об`єктом тлумачення заповіту судом є виключно сам заповіт, складений зі слів та сполучень слів, які утворюють його текст. Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Судом встановлено, що, складаючи заповіт, [PERSON] самостійно та вільно виявив волю щодо настання реальних наслідків вчиненого ним правочину, що в разі його смерті відповідач [PERSON] успадкує саме земельну ділянку, площею 2,0500 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Щербашенецької сільської ради (пай 488, державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЖ №424214, кадастровий номер земельної ділянки 3220688400:06:004:0007). Даний факт також був підтверджений і показами свідка [PERSON] , допитаної в судовому засіданні, про те, що саме таке волевиявлення виказував при житті [PERSON] . Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Суд приймає визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання відповідає вимогам Цивільного кодексу України, відповідає інтересам сторін по справі та не суперечить правам та інтересам інших осіб. Як вбачається з правових позицій Верховного Суду України, викладених в Постанові Пленуму Суду № 2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з1ясування і дослідження інших обставин справи. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved