Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якому просила суд встановити факт спільного проживання з [PERSON] з 20.10.1997 р., визнати спільним майном подружжя житловий будинок за адресою [ADDRESS], визнати недійсним договір № 1966 від 23.10.2015 р. купівлі-продажу житлового будинку та витребувати з незаконного володіння ? житлового будинку за адресою [ADDRESS]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 20.10.1997 р. сторони проживали у фактичних шлюбних стосунках за адресою [ADDRESS], вели спільне господарство, мали спільний бюджет, купували речі для спільного користування. 04.02.2003 р. позивач була зареєстрована на постійному місті проживання за вказаною адресою. [INFO] у сторін народилася спільна дитина - [PERSON], [INFO] у сторін народилася друга дитина - [PERSON], у 2008 р. сторони придбали квартиру за адресою [ADDRESS], у якій позивач зареєстрована з 20.05.2008 р. 03.06.2008 р. між сторонами було зареєстровано шлюб, [INFO] у сторін народилася третя дитина - [PERSON]. У 2001 р. в період спільного проживання однією сім'єю на земельній ділянці, яка розташована за адресою [ADDRESS] сторонами спільно було побудовано домоволодіння загальною площею 351,3 кв.м, з яких 90,8 кв.м є жилою площею, що зареєстроване Іванковичівською сільською радою 10.04.2008 р., яке позивач вважає спільною власністю подружжя. 13.07.2016 р. позивачу стало відомо, що 23.10.2015 р. між [PERSON], як продавцем, та [PERSON], як покупцем було укладено договір № 1966 купівлі-продажу житлового будинку. Позивач не надавала відповідачу права на відчуження спільного майна подружжя. У подальшому за договором № 1859 від 17.11.2015 р. купівлі-продажу житлового будинку, укладеним між [PERSON], як продавцем, та [PERSON], як покупцем, право власності на житловий будинок, загальна площа 351,3 кв.м, житлова площа 90,8 кв.м, розташований за адресою [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON]. На підставі зазначеного позивач звернулась до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, зазначивши, що з 29.01.1981 р. по 29.03.2001 р. відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. З моменту знайомства з [PERSON] до вступу з нею в шлюб, відповідач ніколи не вважав їхні стосунки сімейними, кожен з них жив своїм окремим життям, відповідач мав дохід та розпоряджався своїми коштами на власний розсуд, мав своє коло знайомих, в тому числі серед жінок, з якими зустрічався. Після розірвання з шлюбу з [PERSON] тривалий час жив з нею у сімейних стосунках. Після закінчення позивачем навчання, вона винаймала кімнату в квартирі його матері за адресою [ADDRESS] на підставі договору найму. Позивач поселилася в цій квартирі і зі згоди [PERSON] її було тут прописано. Періодично він зустрічався з [PERSON], однак такі зустрічі мали періодичний характер, кожен жив своїм життям. 07.05.2002 р. [PERSON] придбав земельну ділянку з метою будівництва житлового будинку. 09.04.2004 р. отримав дозвіл на виконання будівельних робіт № 18 та уклав договір підряду та договір на виконання проектно-вишукувальних робіт. Усі договори та дозвільні документи, що стосуються будівництва, оформлено на його ім'я. В спорудженні будинку та його облаштуванні позивач участі не приймала і матеріально не допомагала. [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, з тих підстав, що квартира [ADDRESS] є спільним майном подружжя, оскільки право власності на неї зареєстровано в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та придбано за його кошти, а тому просив визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS], загальною площею 163,30 кв.м, житловою площею 74,10 кв.м. Відповідач та його представник в судовому засіданні первісний позов не визнали, зустрічний - підтримали та просили його задовольнити, зазначивши що спірна квартира була придбана під час шлюбу, а відтак право на неї у рівних частках набули як позивач, так і відповідач. Відповідач за зустрічним позовом заперечувала проти задоволення зустрічного позову та подала заяву про застосування строків позовної давності, оскільки сторони розлучилися 19.04.2013 р., а позов подано лише 21.02.2017 р. Позивач за зустрічним позовом заперечував проти застосування наслідків спливу позовної давності, вказуючи на те, що перешкоди у користуванні спільною власністю [PERSON] почала створювати з середини 2015 р., до цього часу [PERSON] міг вільно заходити до квартири, що є спільною власністю подружжя, і саме з цього часу було порушено його право, тому строки позовної давності ним пропущено не було. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час і місце судового розгляду була повідомлена належним чином. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти первісного позову, зустрічний позов підтримав. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі та їх представників, дослідивши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до наступних висновків. Судом достовірно встановлено, що 03.06.2008 р. відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції в місті Києві зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], актовий запис №296. Від даного шлюбу вони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] Також [PERSON] та [PERSON] мають спільних дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.6-9). Як вбачається зі змісту позовної заяви та наданих пояснень під час розгляду справи, позивач зазначає про проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з відповідачем з 20.10.1997 р. за адресою: [ADDRESS]. Встановлення цього факту позивачеві необхідно для підтвердження свого права на спірне майно. Вказані правовідносини регулюються положеннями глав 6,7 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України) (в період з жовтня 1997 р. по 31.12.2003 р.), глав 7,8 Сімейного кодексу України (далі - СК України) (в період з 01.01.2004 р. по червень 2008 р.), ст.372 ЦК України. Так, положеннями КпШС України (ст.ст. 2, 6, 6-1, 12, 13), який діяв до 01.01.2004 р., встановлено, що визнається тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану; реєстрація шлюбу встановлюється як в інтересах державних і громадських, так і з метою охорони особистих і майнових прав та інтересів подружжя і дітей, тільки такий шлюб породжує права і обов'язки подружжя, час виникнення цих прав і обов'язків визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану; при здійсненні прав і виконанні обов'язків, що виникають із шлюбних і сімейних відносин, громадяни повинні додержувати законів. До набрання чинності СК України, тобто до 01.01.2004 р., правовий інститут проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу законом не був передбачений. Цивільний процесуальний кодекс України (в редакції 1963 р.) передбачав можливість встановлення судовим порядком як факту, що має юридичне значення, перебування у фактичних шлюбних відносинах лише у встановлених законом випадках, якщо шлюб в органах запису актів громадянського стану не міг бути зареєстрований внаслідок смерті одного з подружжя (ст. 271, ст. 273 ч. 1 п. 5), в інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають. Отже, до 01.01.2004 р. не було передбачено правового механізму встановлення факту спільного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки, які не перебували при цьому в зареєстрованому шлюбі та, діючи на свій розсуд, не врегулювали свої відносини відповідно до закону, тобто фактичне проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу між собою у період до 01.01.2004 р. було відсутнє в юридичному розумінні. Тому вимоги позивача в частині встановлення факту проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки, що не перебувають в шлюбі між собою, в період часу з 20.10.1997 р. по 01.01.2004 р. не ґрунтуються на вимогах закону. Правовідносини сторін щодо встановлення факту проживання чоловіка та жінки, що не перебувають в шлюбі між собою, починаючи з 01.01.2004 р. було врегульовано на законодавчому рівні СК України. Так, згідно з ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто, при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Таким чином, з наведеного положення випливає головна ознака подружніх відносин: наявність факту спільного проживання, ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї. Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України № 6-148цс12від 12.12.2012 р. Згідно ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Для вирішення питання щодо правового режиму такого майна підлягають встановленню: факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці; ведення спільного господарства, побуту; виконання взаємних прав та обов'язків; час придбання і джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); мета придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз'яснено, що суд при постановленні рішення у справі про встановлення факту, що має юридичне значення, повинен навести в ньому докази в підтвердження висновку про обставини, що мають значення для вирішення справи. Спірну обставину факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без шлюбу в період часу з 20.10.1997 р. по червень 2008 р. за адресою: [ADDRESS], на думку позивача, підтверджує факт її реєстрації за вказаною адресою 04.02.2003 р. Як встановлено з пояснень сторін, квартира за адресою: [ADDRESS] належить матері відповідача [PERSON] - [PERSON], яка є СПД, основним видом підприємницької діяльності якої є здавання в найм нерухомості під житло, як це вбачається з Свідоцтва про сплату єдиного податку Серія [NUMBER] від 01.01.2004 р., виданого суб'єкту підприємницької діяльності [PERSON] . Наведене може свідчити про те, що вищезазначена адреса місця реєстрації позивача визнавалась нею місцем свого постійного проживання, та не вказує на те, що у спірний період [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю за адресою: [ADDRESS] та вели спільне господарство. Також суд не приймає тверджень позивача про те, що наявність реєстрації відповідача у за тією ж адресою є безспірним доказом проживання однією сім`єю, оскільки сам по собі цей доказ не може підтверджувати позовні вимоги. Крім того, у відповідності до свідоцтва про розірвання шлюбу серія І-БК № 225946, шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний 29.03.2001 р. Перебування відповідача [PERSON] в зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою унеможливлює визнання факту перебування в інших фактичних шлюбних відносинах та визнання права спільної сумісної власності на спільне майно з підстав наявності фактичних шлюбних відносин, передбачених статтею 74 СК України. З 2003 р. стосунки [PERSON] та [PERSON] продовжилися та знову набули характеру, притаманному подружжю. Зокрема, в цей період [PERSON] не працювала, займалася домашнім господарством. [PERSON] працював на посаді директора представництва компанії «Ферросан Інтернешнл», повністю матеріально утримував та забезпечував сім'ю всім необхідним. Проживаючи однією сім'єю, сторони вели спільне господарство, мали відповідні обов'язки, як подружжя. Наведене свідчить про те, що відповідач [PERSON] впродовж тривалого часу, у тому числі і у спірний період, мав відносини близького характеру з різними жінками, з чого можна побачити особисте ставлення відповідача до їх відносин з позивачкою - він вважав, що сімейного союзу між ним та [PERSON] не існувало, що узгоджується з його позицією у справі. Крім того, недостатньо встановити наявність факту спільного проживання за певною адресою, необхідними умовами подружніх відносин є ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї. Під час судового розгляду справи позивачем не надано доказів ведення спільного господарства позивачем [PERSON] з [PERSON] у період проживання за адресою: [ADDRESS] з 20.10.1997 р. по червень 2008 р. Також [PERSON] до суду не надано доказів факту ведення сторонами спільного бюджету, придбання у спільну власність майна за спільні кошти. Суд наголошує, що встановлення факту проживання без реєстрації шлюбу та придбання у вказаний період спірного майна за спільні кошти лише на підставі пояснень позивача та за відсутності будь яких інших належних та допустимих доказів, є порушенням вимог ст. 78 ЦПК України, яка передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлено, що 07.05.2002 р. [PERSON] на підставі договору АЕК №061274 купівлі-продажу земельної ділянки, придбав земельну ділянку площею 0,850 га розташовану на території [ADDRESS], цілове призначення земельної ділянки - для будівництва , обслуговування житлового будинку - 0,25 га, ведення особистого селянського господарства 0,600 га (а.с.126 т.3) . 09.04.2004 р. відповідачем особисто було отримано дозвіл на виконання будівельних робіт № 18, укладено договір підряду на будівництво житлового будинку та пов'язані з цим будівельно-монтажні роботи та договір на виконання проектно-вишукувальних робіт (а.с. 127, 128129-132 т.3) Також [PERSON] було отримано Дозвіл на спеціальне водокористування № 120/881, підключено на підставі Акту від 08.12.2004 р. систему газопостачання та укладено договір про надання послуг з газопостачання (а.с.133-134, 136-140 т.3). [PERSON] особисто прийняв Будинок в експлуатацію при прийманні закінченого будівництвом індивідуального будинковолодіння та прийнятті його до експлуатації, що підтверджується наявним в матеріалах справи Актом від 28.03.2008 р. (а.с.141 т.3). 10.04.2008 р. [PERSON] зареєстрував своє право власності на новостворене домоволодіння за адресою: [ADDRESS], що підтверджується відповідним свідоцтвом серії [NUMBER] (а.с.141 т.3). Зазначене вказує, що [PERSON] одноособово вчиняв всі дії щодо придбання земельної ділянки, планування будівництва, введення будинку в експлуатацію та підтверджує позицію відповідача стосовно того, що він не вважав своєю дружиною [PERSON] та що вони не проживали однією сім'єю. Надані стороною позивача фотокопії статті з журналу «Твой малыш» доводять лише факт спільного виховання їхнього сина, однак матеріали статті не містять доказів того, що у спірний період між сторонами склалися відносини саме притаманні подружжю (ведення спільного господарства за весь заявлений період, наявність спільних прав та зобов'язань, спільний побут, бюджет, тощо). Крім того, у ч. 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування, а отже, і рішення суду, не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на майно. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-66цс13 від 18.03.2013 р. Будь яких доказів стосовно того, що у спорудження спірного домоволодіння було вкладено кошти [PERSON] та в якій сумі, або докази особистої участі у його спорудженні, представниками позивача суду не було надано, при цьому з огляду на зазначену вище позицію Верховного Суду України сам по собі факт спільного проживання не може свідчити про належність майна до спільної сумісної власності подружжя. Також суд вважає за необхідне зазначити, що [PERSON] знала про реєстрацію відповідачем за собою права власності на спірне домоволодіння ще у 2008 р., а отже погоджувалась з цим фактом. Таким чином, позивач достеменно знала, що відповідач є одноособовим власником майна, однак таке його право, вважаючи майно придбаним на спільні кошти, не оспорювала. В ході розгляду справи позивачем не надано належних та допустимих доказів, на підставі яких можливо встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] як чоловіка і жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 20.10.1997 р. по червень 2008 р., виникнення між вказаними особами усталених відносин, притаманних подружжю, ведення ними спільного господарства в період протягом якого було придбано спірне майно. Позивач також не довела належними та допустимими доказами, що її кошти та кошти відповідача були об'єднані для набуття в майбутньому спільного майна. Наведені обставини, на думку суду, свідчать про те, що позивач, всупереч вимогам ст. ст. 12, 81 ЦПК України, в судовому засіданні не довела не тільки факт проживання з відповідачем однією сім'єю на час придбання спірного майна, а й той факт, що джерелом набуття вказаного майна є їх спільні сумісні кошти з відповідачем або їх спільна праця. Таким чином, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільним сумісним майном слід відмовити. Оскільки вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного майна та витребування ? домоволодіння є похідними від позовних вимог про визнання майна спільним майном подружжя, то з огляду на вищевикладене, вказані вимоги підлягають залишенню без задоволення. Що стосується заявленого [PERSON] зустрічного позову, слід зазначити наступне. Судом теж встановлено, що 03.06.2008 р. між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER]. 19.04.2013 р. шлюб між сторонами було розірвано рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/7505/13-ц. У 2008 р. сторони придбали квартиру за адресою: [ADDRESS]. Вказана обставина визнається обома сторонами, що зазначено у позові [PERSON] від 19.10.2015 р., зустрічному позові та відзиві на позов [PERSON]. У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 28.12.2010 р. була придбана квартира № 56 в цьому ж будинку. Зазначені квартири об'єднанні в одну чотирикімнатну квартиру загальною площею 163,30 кв.м. право власності на яку було зареєстровано за [PERSON] на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 22.12.2011 р. у справі № 2-5308/11 (а.с.168-169, 170-172 т.2). Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. № 11 зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Отже, проаналізувавши всі докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що сторонами за час шлюбу було придбано майно, яке є їх спільною сумісною власністю, а саме: чотирикімнатна квартира загальною площею 163,30 кв.м, житлова площа 74,10 кв.м, що знаходиться за адресою [ADDRESS], що зареєстрована на ім'я [PERSON]. Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із ч. 4 ст. 71 Сімейного кодексу України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, жилий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. В даному випадку ні позивач, ні відповідач вказаних вище дій не вчинили, а тому судвважає за можливе визнати за сторонами право власності на ? частину вказаної вище квартири, залишивши їх у спільній частковій власності сторін. Стосовно вимоги [PERSON] про застосування наслідків спливу позовної давності суд зазначає наступне. У частині 2 ст. 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, яка обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Таким чином, вирішуючи питання початку перебігу строку позовної давності, слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, бо саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Неподання позову про поділ майна, в тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б свідчили про заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, яке зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права такого подружжя і вказувати на початок перебігу строку позовної давності. [PERSON] та його представник в судовому засіданні зазначили, що про порушення свого права він дізнався влітку 2015 р., коли [PERSON] відмовилась впускати його у спірну квартиру. Вказана обставина також узгоджується з обставинами, встановленими рішенням Печерського районного суду міста Києва від 06.07.2017 р. у справі № 757/3797/17-ц, про погіршення між сторонами стосунків у 2015 р. та підтверджується фактом звернення [PERSON] з позовом у даній справі восени 2015 р. Нормами закону встановлено, що поки не буде порушено право одного з подружжя-співвласника на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, строк позовної давності не розпочинається. Таким чином, суд дійшов висновку, що про порушення свого права як співвласника [PERSON] не було відомо до часу встановлення йому перешкод у доступі та користуванні спірною квартирою у 2015 р., зустрічний позов [PERSON] подано 22.02.2017 р., отже ним не було пропущено строк позовної давності. Таким чином, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільним сумісним майном та його поділ та позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договору недійсним та витребування майна з незаконного володіння слід відмовити; при цьому зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] необхідно - задовольнити. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України, та стягує з [PERSON] на користь [PERSON] понесені та моментально підтверджені судові витрати в розмірі 6068 (шість тисяч шістдесят вісім) гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved