Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання недійсною додаткової угоди до іпотечного договору. Свій позов обґрунтовує тим, що її квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] є предметом Договору іпотеки, укладеного між нею та відповідачем 13 березня 2007 року та посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ковальчук Л.С. Додатковою угодою №1 від 08 серпня 2008 року до вказаного Договору іпотеки визначаються його істотні умови, зокрема, вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки та обов'язок іпотекодавця відповідати за простроченими кредитними зобов'язаннями в розмірі до 80 000,00 доларів США. Зазначає, що ксерокопія Додаткової угоди №1 до Іпотечного договору не схожа на документ, на якому вона проставляла свій власноручний підпис, вона не пам'ятає підписання угоди з такими істотними умовами. Більше того, в даній угоді в графі «Іпотекодавець» міститься підпис, який візуально не схожий на її власний підпис. Вказана обставина, на її думку, є підставою для визнання недійсною Додаткової угоди, як оспорюваного правочину. Крім того, вказує, що в квартирі, яка є предметом іпотеки, постійно проживає її дочка [PERSON], [INFO]. На дату укладення спірного правочину дитина теж проживала в цій квартирі, оскільки вона є їхнім єдиними місцем проживання. Вважає, що оспорювана Додаткова угода грубо порушує права її малолітньої дочки та не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки була укладена без попереднього дозволу органів опіки та піклування. В свою чергу, вона не зверталась до органів опіки та піклування за згодою на укладення оспорюваної Додаткової угоди, бо не була її учасником та стороною. За таких обставин, передача нерухомості в іпотеку відбулася всупереч вимогам ст. 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» без попередньої згоди органу опіки та піклування, спірний договір іпотеки не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, а тому на підставі 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним як такий, що порушує майнові права дитини. З огляду на наведене, просить визнати недійсною Додаткову угоду №1 до Іпотечного договору, посвідченого 13 березня 2007 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ковальчук Л.С. та зареєстрованого в реєстрі за №409, що датована 08 серпня 2008 року, зареєстрована в реєстрі №2275, судові витрати покласти на відповідача. Позивач в судове засідання не з'явилась, хоча належним чином та завчасно була повідомлена про час, дату та місце розгляду справи, заявою від 30 жовтня 2017 року просила розгляд справи здійснювати без її участі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. В матеріалах справи містяться письмові заперечення проти позову (а.с.47-49). Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.197 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши представлені в справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що в позові слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 13 березня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк»» та [PERSON] укладено кредитний договір № 078-22-08/07, відповідно до умов якого останній отримав кошти у сумі 40000,00 доларів США зі сплатою 13 % річних та з кінцевим терміном повернення 12 березня 2022 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань відповідачем [PERSON] за кредитним договором, 13 березня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та майновим поручителем [PERSON] укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого в іпотеку було передано чотирикімнатну квартиру загальною площею 79,4 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Додатковою угодою від 08 серпня 2008 року до Іпотечного договору сторони домовились про наступне: пункт 1.2 статті 1 Іпотечного договору викласти в наступній редакції: «вартість Предмету іпотеки за згодою сторін становить 520 860,00 грн., що за офіційним курсом на дату укладення цієї Додаткової угоди становить 107 504,64 доларів США»; підпункти 1.4.1, 1.4.2 пункту 1.4 статті 1 Іпотечного договору викласти в такій редакції: «1.4.1 повернення позичальником кредиту в сумі 80 000,00 доларів США, з кінцевим терміном погашення заборгованості до 12 березня 2022 року, а також дострокового погашення у випадках, передбачених договором, яким обумовлене Основне зобов'язання; 1.4.2 сплата процентів за користування кредитом у розмірі 14,0 % річних в строки та в порядку, що визначені договором, яким обумовлене Основне зобов'язання» (а.с.11). Згідно копії свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 25 вересня 2015 року [PERSON] змінила прізвище, власне ім'я на [PERSON], про що зроблено відповідний актовий запис №86 (а.с.9). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент учинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою Цивільного кодексу України (ст. 215 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину. Як вбачається з Висновку експерта №140 від 07 червня 2017 року за результатами судової почеркознавчої експертизи, проведеної в даній справі, підпис від імені [PERSON] в розділі «сторона 2 Іпотекодавець [PERSON]» Додаткової угоди №1 до іпотечного договору від 08 серпня 2008 року - виконаний [PERSON] (а.с.86-89). Судово-почеркознавча експертиза була призначена та проведена у відповідності до вимог ст.ст.143, 144, 147 ЦПК України та Інструкції про призначення та проведення судових експертиз, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03 листопада 1998 року за № 705/3145. Основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, цифрових записів і підпису. У відповідності до вимог п.2 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 на експертизу судом були надані вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки підпису особи, яка ідентифікується, - позивача [PERSON] При призначення експертизи експерти попереджені про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385, 387 КК України. З огляду на наведене, суд визнає повним та обґрунтованим Висновок експерта №140 від 07 червня 2017 року за результатами судової почеркознавчої експертизи, а також належним та допустимим доказом в даній справі. А тому, клопотання позивача про призначення повторної експертизи є безпідставним. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, посилання позивача, як на підставу своїх позовних вимог, про те, що вона не підписувала Додаткову угоду №1 до іпотечного договору від 08 серпня 2008 року, є недоведеними та безпідставними. Разом з тим, позивач зазначає, що укладення Іпотечного договору та Додаткової угоди №1 до нього відбулося без попередньої згоди органу опіки та піклування, тоді як на час укладення даних правочинів в квартирі, яка є предметом іпотеки, проживала її малолітня дочка. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України у своїй постанові від 20 січня 2016року в справі № 6-2940цс15. У справі, яка розглядається, позивач не ставить позовних вимог щодо визнання недійсним самого Договору іпотеки, а просить визнати недійсною Додаткову угоду до нього, малолітня дитина, яка має право користування житлом, - квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], як член сім'ї власника, відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці, а тому укладення Додаткової угоди №1 до Іпотечного договору не могло призвести до звуження обсягу вже існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини на час укладення спірного правочину. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а позовні вимоги щодо визнання недійсною Додаткової угоди №1 до Іпотечного договору не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 9, 18, 39, 40 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 3, 15, 16, 203, 215 ЦК України, та

Outcome: dismissed