Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування фіктивним та розірвання іншого договору дарування, в якому просила договір дарування від 13.01.2020 року, який був укладений між дарувальником [PERSON] та обдарованою [PERSON] щодо відчуження дарувальником належної йому 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] визнати недійсним (фіктивним); договір дарування частини житлового будинку від 06 листопада 2009 року, який був укладений між дарувальницею [PERSON] та обдарованим [PERSON] щодо відчуження дарувальницею 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] розірвати, а подароване за цим договором нерухоме майно повернути назад у власність дарувальниці [PERSON] та стягнути з відповідачів понесені позивачем судові витрати. Позов мотивувала тим, що вона на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 15.09.2009 року являлася одноособовим власником будинку [ADDRESS] . Даний будинок має у своєму складі: шестикімнатний житловий будинок «А-2» загальною площею 133 кв.м., житловою площею 79,4 кв.м., господарські будівлі і споруди погріб під «Г», літня кухня «Б», гараж «В», сарай «Г», убиральня «Д», гараж «Е», огорожа №1, огорожа №2. Будинок зареєстрований у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 28279373. 06.11.2009 року 1/2 частину свого будинку із відповідною частиною господарчих побудов вона подарувала своєму синові, відповідачу [PERSON] , про що між ними був укладений договір дарування частини житлового будинку від 06.11.2009 року серії ВМО № 855213/855214, який був посвідчений приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Афанасієвською І.В., зареєстрований у реєстрі вчинення нотаріальних дій зла №2232, зареєстрований КП «Лубенське МБТІ» у книзі №43, номер запису 11892. З 2015 року [PERSON] фактично в будинку не проживає, лише користується гаражем «В». На ґрунті сімейних відносин між ними склалися неприязні стосунки, що виражалися у вигляді сварок та образ, за що [PERSON] неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності. 18.06.2016 року відповідач [PERSON] близько 09 годин ранку приїхав до її будинку разом із своєю на той час співмешканкою [PERSON] , з якими на ґрунті давніх неприязних відносин між нею та [PERSON] і [PERSON] виникла сварка в ході якої [PERSON] , діючи умисно, завдав їй кулаком правої руки одного удару у вилично-скроневу ділянку голови зліва. В результаті висновку СМЕ №325 від 23.09.2016 року у неї виявлено тілесні ушкодження у вигляді: ЗЧМТ, струс головного мозку, які по ступеню тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. За фактом заподіяння їй тілесних ушкоджень було відкрите кримінальне провадження №12016170240001474 від 18.08.2016 року. Відповідачеві [PERSON] у даному кримінальному провадженні 17.10.2019 року оголошено підозру у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 125 КК України. Вироком суду від 26.02.2020 року [PERSON] визнаний винним у вчиненні відносно неї кримінального правопорушення за ст.125 ч.2 ККУ (спричинення умисного легкого тілесного ушкодження, яке спричинило короткочасний розлад здоров`я), засуджений до покарання у виді 240 годин громадських робіт, який набрав законної сили 30.03.2020 року. На підставі ч. 1 ст. 727 ЦК України внаслідок вчинення обдарованим [PERSON] відносно неї (дарувальниці) злочину, у неї виникли підстави для розірвання договору дарування частини нежитлового будинку від 06.11.2009 року. Однак, як вона дізналася пізніше, вже після набрання вироком законної сили, ще 13.01.2020 року, після надходження обвинувального акту в суд та призначення розгляду кримінального провадження по суті, [PERSON] уклав договір дарування належної йому частки у їх спільному будинку із своєю дружиною відповідачкою [PERSON] , який був посвідчений приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Афанасієвським Д.В., зареєстрований у реєстрі вчинення нотаріальних дій за номером 55, рішення про державну реєстрацію у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно за номером 50631486 (номер запису про право власності 35017741). Крім того, 11.12.2019 року, під час тривання у суді підготовчого судового засідання по кримінальному провадженню, на підставі дублікату договору і за заявою відповідача, приватним нотаріусом Карпець О.М. Лубенського районного нотаріального округу нотаріусом за [PERSON] було перереєстровано право власності на 1/2 частку їх будинку (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 50153846 від 11.12.2019 року). Вважає, що договір дарування від 13.01.2020 року 1/2 частини житлового будинку, який був укладено між відповідачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] є фіктивним, оскільки дану дію вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином, а з іншою, прихованою сторонами і незаконною метою. Доказом цього являється те, що [PERSON] і зараз користується гаражем «В» на території домоволодіння. [PERSON] навіть не перевіряла стан її набутого договором майна. Позивач стверджує, що договір дарування створювався без наміру настання правових наслідків у вигляді переходу права власності (права володіння, користування та розпорядження) від відповідача [PERSON] до [PERSON] , а вчинений, як намагання [PERSON] у будь-який спосіб уберегти майно від неодмінного його позбавлення у неминучому майбутньому у судовому порядку. Відповідач [PERSON] відчужив належне йому на праві власності нерухоме майно після надходження обвинувального акту по кримінальному провадженню щодо вчинення ним злочину проти життя та здоров`я дарувальника, яке в подальшому, виходячи з взаємостосунків сторін неодмінно потягло б пред`явлення вимоги про розірвання договору дарування і задоволення судом такої вимоги (у випадку засудження, що мало велику ступень вірогідності). Відповідачка [PERSON] безпосередньо приймала участь у розслідуванні органами досудового слідства та розгляді судом кримінального провадження як свідок, а відповідач [PERSON] у статусі свідка, підозрюваного та обвинуваченого. Обидва, будучи подружжям, передбачали майбутні негативні наслідки для [PERSON] у випадку його засудження та звернення до нього вимоги про розірвання договору дарування позивачкою [PERSON] і необхідністю в подальшому повернути останній подароване нерухоме майно. Вказує на те, що оспорюваний договір не направлений на реальне настання правових наслідків, а спрямований виключно на приховування майна від його неодмінного повернення у найближчому майбутньому [PERSON] . Тобто дії відповідачів свідчать про їх недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивачки в майбутньому законних майнових прав, а тому прохає визнати його недійсним (фіктивним) та розірвати договір дарування частини житлового будинку від 06.11.2009 року. В судовому засідання позивач та її представник позов підтримали, наполягали на його задоволенні. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Антіхович В.В. в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог. Адвокат зауважив, що позов ґрунтується на припущеннях, не підтверджений доказами. Дані обставини також виклав у відзиві, в якому вказав, що позивач не надала суду доказу, який вказує на відсутність волі щодо передачі спірного майна члену сім`ї, а нею тільки зазначено, що договір дарування на її думку міг бути укладеним для уникнення розірвання попереднього договору, а отже відсутні підстави вважати доведеною обставину фіктивності договору дарування від 13.01.2020 року. На момент пред`явлення позову у позивача відсутнє право на вимоги про розірвання договору дарування, оскільки відповідач не має права власності на дане майно, як встановлено ч.4 ст. 727 ЦК України, відповідно до якої дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування , якщо на момент пред`явлення вимоги дарунок є збереженим. Крім того вказує на те, що позивач при пред`явленні позову порушив строки давності за даною вимогою, яка передбачена в один рік від дати порушення її права. Відповідач [PERSON] додатково пояснив, що в 2015 році він почав проживати разом із [PERSON] в її будинку. Його матір, позивач по справі, була категорично проти їх стосунків, через що влаштовувала постійні сварки та скандали. Згодом він дізнався, що [PERSON] вагітна, але в неї були сумніви з приводу народження їх спільної дитини, оскільки вона побоювалася, що він може її покинути одну з дитиною. Він прийняв рішення зробити дарчу на ім`я [PERSON] на належну йому 1/ 2 частину будинку, подаровану йому матір`ю, в якості гарантії, що він ніколи її не покине. Договір дарування було оформлено в 2020 році тому, що позивач не віддавала йому примірник договору дарування, йому довелося оформлювати дублікат. Крім того, тривалий час зайняло присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці. Просили відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, при цьому вказала, що приблизно на початку 2016 року, тобто ще до конфлікту [PERSON] з [PERSON] , який завершився кримінальною справою, [PERSON] повідомив, що має намір подарувати їй належну йому частину будинку, в якості гарантії. Вона на той момент була вагітна і побоювалася народжувати через те, що в майбутньому [PERSON] може її покинути і вона залишиться одна з дитиною. Тобто, договір дарування не є фіктивним. Просила відмовити у задоволенні позову. Свідок [PERSON] , допитана в судовому засіданні, пояснила, що є подругою [PERSON] , знайомі вони приблизно 8 років, працювали в одній школі. Вона прийшла працювати психологом до школи приблизно 7 років тому, на той час [PERSON] та [PERSON] вже зустрічалися. Їй відомо, що [PERSON] з [PERSON] ще до офіційного укладення шлюбу мріяли про спільних дітей, однак [PERSON] побоювалася, що згодом [PERSON] може її покинути. На початку 2016 року [PERSON] розповіла, що [PERSON] хоче подарувати їй 1 /2 частину будинку. Свідок [PERSON] , допитана в судовому засіданні, пояснила, що знайома із [PERSON] більше 20 років. З [PERSON] у них дуже добрі стосунки, вона їй багато допомагала по господарству, з дітьми. На початку 2016 року [PERSON] їй похвалилася, що [PERSON] перепише на неї частину будинку, щоб все було як у людей, оскільки вони хотіли дитину. Вислухавши пояснення сторін, представників сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності від 15.09.2009 року, виданого виконавчим комітетом Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області [PERSON] являлася власником будинку [ADDRESS] ( а.с.14). Відповідно до договору дарування частини житлового будинку від 06.11.2009 року [PERSON] подарувала 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарсько - побутових будівель, що знаходяться в [ADDRESS] , розміщеного на неприватизованій земельній ділянці [PERSON] . Відчужене майно складається із 1/2 частини житлового будинку «А-2» житловою площею 79,4 кв.м., загальною площею 133,0 кв.м., господарсько-побутовими будівлями: погріб під «Г», літня кухня «Б», гараж «В», сарай «Г», убиральня «Д», гараж «Е», огорожа №1, огорожа № 2 ( а.с.16-17). Згідно Витягу з Державного реєстру правочинів, сформованого 06.11.2009 року приватним нотаріусом Афанасієвською І.В. договір дарування внесений до реєстру за № 3697243( а.с.18). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Лубенське МБТІ» від 09.11.2009 року [PERSON] являється власником 1/2 частини будинку [ADDRESS] на підставі договору - дарування від 06.11.2009 року, серія ВМО 855213/855214, засвідченого приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Афанасієвською І.В., запис в реєстрі за № 2232 ( а.с.19). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованого виконавчим комітетом Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області вбачається, що 09.12.2019 року приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Карпець О.М. за [PERSON] зареєстровано право приватної спільної часткової власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] . Підставою виникнення права власності вказано дублікат договору дарування частини житлового будинку , серія та № 38, виданий 14.02.2018 року державним нотаріусом Полтавської районної державної нотаріальної контори в порядку заміщення завідувача Полтавського обласного державного нотаріального архіву Замулко Л.В., серія ННА 655193, ННА 655194 ( а.с.23-24). Вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 26.02.2020 року [PERSON] визнаний винним у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та йому призначено покарання у виді 240 годин громадських робіт. Стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] 1015,90 грн. матеріальних збитків та 5000 грн. моральної шкоди. Відповідно до ч. 5 ст. 74, п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України звільнено засудженого [PERSON] від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності. Даним вироком було встановлено, що 18.06.2016 року відповідач [PERSON] близько 09 години прибув до господарства за адресою [ADDRESS] разом із своєю співмешканкою [PERSON] , в якому в цей час перебувала [PERSON] , між якими виник конфлікт на ґрунті тривалих неприязних відносин в ході якого [PERSON] умисно наніс однократне травматичне діяння кулаком у вилично - скроневу ділянку голови зліва, чим заподіяв потерпілій [PERSON] тілесні ушкодження у вигляді ЗЧМТ, струс головного мозку, які по ступеню тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, доказом чого являється висновок СМЕ №325 від 23.09.2016 року. Згідно ч. 1 ст.727 ЦК України дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Відповідно до ч. 1 ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчинені злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. До вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік (ст.728 ЦК України). Отже, враховуючи презумпцію невинуватості, вимоги про розірвання договору дарування з підстав, передбачених ч. 1 ст. 727 ЦК, можуть бути пред`явлені лише після набрання вироком законної сили. Оскільки вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області відносно [PERSON] набрав законної сили 30.03.2020 року, то саме з цієї дати починається перебіг позовної давності. Позивач звернулася з позовом до суду 25.05.2020 року, тобто в межах строку, передбаченого ст. 728 ЦК України, а тому заява представника відповідача [PERSON] про застосування позовної давності є необґрунтованою. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про те, що у позивача [PERSON] є підстави вимагати розірвати договір дарування, укладений 06.11.2009 року, згідно якого вона подарувала відповідачу [PERSON] частину житлового будинку з господарськими спорудами, а саме 1/2 його частини, розташованого в [ADDRESS] , оскільки відносно неї, як дарувальниці, відповідачем [PERSON] (обдарованим) було вчинено кримінальне правопорушення проти її здоров`я. Що стосується визнання договору дарування від 13.01.2020 року, укладеного між [PERSON] (дарувальником) та [PERSON] ( обдарованою) фіктивним суд виходить з такого. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов, необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК України). Його застосування регулюється ст.ст. 215-236 ЦК України. Здійснюючи правосуддя, суд відповідно до приписів ст. 5 ЦПК України захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею12,13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно з ч. 1ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, що встановлені частинами першою,третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 цього Кодексує підставою для визнання його недійсним відповідно дост.234 ЦК України. Таким чином, визнання договору недійсним у зв`язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Звертаючись до суду із позовом позивач зазначала, що оспорюваний договір дарування є фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладання були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на фіктивний перехід права власності на спірне нерухоме майно від [PERSON] до [PERSON] з метою приховування майна від його повернення позивачу [PERSON] на її вимогу, внаслідок вчинення проти неї злочину [PERSON] . Судом встановлено, що 18.08.2016 року за заявою [PERSON] внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч. 2 ст.125 КК України щодо нанесення їй [PERSON] тілесних ушкоджень. Як убачається з протоколів допитів [PERSON] від 15.03.2018 року та 17.10.2019 року в якості свідка та в якості підозрюваного, він зазначав, що матір його оговорює для того, щоб притягти до кримінальної відповідальності, а потім відібрати в нього частину будинку, яку вона йому подарувала (а.с. 95-103). Вказані протоколи доводять те, що [PERSON] передбачав майбутні негативні наслідки у випадку визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення та звернення до нього вимоги про розірвання договору. Також встановлено, що під час досудового розслідування неодноразово допитувалась в якості свідка і [PERSON] , що підтверджується протоколом допиту свідка від 18.11.2016 року, протоколом одночасного допиту осіб від 18.01.2018 року, протоколом проведення слідчого експерименту від 15.03.2018 року (а.с. 104-118). Тобто, [PERSON] , як друга сторона оспорюваного договору дарування, була обізнана про наявність кримінального провадження відносно свого чоловіка [PERSON] 17.10.2019 року [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 125 КК України. Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 13.11.2019 року по кримінальному провадженню за обвинуваченням [PERSON] призначено підготовче засідання на 20.11.2019 року (справа № 539/4439/19). 13.01.2020 року, тобто після надходження кримінального провадження за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального провадження за ч. 2 ст. 125 КК України, він уклав договір дарування належної йому частки у будинку із своєю дружиною відповідачкою [PERSON] , що підтверджується договором дарування посвідченим приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Афанасієвським Д.В., зареєстрований у реєстрі вчинення нотаріальних дій, серія та номер 55, рішення про державну реєстрацію у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно за номером 50631486 (номер запису про право власності 35017741). Обставини, встановлені в судовому засіданні, свідчать про те, що відповідачі передбачали реальне настання негативних правових наслідків для [PERSON] у випадку визнання його винуватим у вигляді розірвання договору дарування. Вказане вище, дозволяє зробити висновок про те, що оспорюваний договір не був направлений на реальне настання правових наслідків, а був спрямований виключно на приховування майна від можливого повернення позивачу. Вказане також підтверджується тим, що [PERSON] , з 13 січня 2020 року є власником 1/2 частини домоволодіння по [ADDRESS] , але в ньому не проживає, ним не користується, земельну ділянку біля будинку не обробляє, жодних витрат по утриманню майна як власник не несе. Позиція відповідачів щодо того, що дарування [PERSON] 1 /2 частини будинку [PERSON] в якості гарантії спільного життя спростовується матеріалами справи. Так, згідно пояснень відповідачів та показів свідків в 2016 році [PERSON] обіцяв подарувати належну йому 1 /2 частину будинку [PERSON] . Однак, дублікат договору дарування від 06.11.2009 року ним було отримано лише 14.02.2018 року, тобто вже під час досудового розслідування кримінального провадження, а до цього часу [PERSON] не вчинялось жодних активних дій спрямованих на виконання своєї обіцянки. До того ж, навіть після отримання дублікату договору, договір дарування між відповідачами не укладався майже два роки, а було його укладено лише 13 січня 2020 року, тобто вже після надходження кримінального провадження до суду. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що є підстави для визнання договору дарування, укладеного 13.01.2020 року між [PERSON] та [PERSON] , недійсним. Доводи представника відповідача щодо відсутності у позивача права вимоги на розірвання договору дарування через відсутність зареєстрованого права власності за [PERSON] є неспроможними. Дійсно, згідно ч. 4, ч. 5 ст. 727 ЦК України дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо на момент пред`явлення вимоги дарунок є збереженим. У разі розірвання договору дарування обдарований зобов`язаний повернути дарунок в натурі. В даному випадку, внаслідок визнання договору дарування від 13.01.2020 року недійсним, як вчиненого без наміру створення правових наслідків (фіктивний правочин), дарунок є збереженим, оскільки недійсний правочин не створює юридичних наслідків для сторін, крім тих, які пов`язані з його недійсністю (ч.1 ст. 216 ЦК України). Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання договору дарування фіктивним та розірвання іншого договору дарування відповідають вимогам закону, зібраним доказам та обставинам справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved