Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що з 2012 року працював у відповідача. Позивача було звільнено з підприємства за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП України, про що було видано наказ № 801-к від 11.11.2020 року. Належна позивачу сума до виплати склала 2498,24 грн., яка у день звільнення виплачена не була. Заборгованість по заробітній платі була виплачена 18.12.2020 року. Розмір середньоденного заробітку позивача за довідкою відповідача № 273 від 12.03.2021 року становить 436,97 грн. Позивач вважає, що відповідач, відповідно до ст. 117 КЗпП України, зобов`язаний сплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що становить 11798,19 грн. Позивач вважає, що йому було завдано моральну шкоду в зв`язку з невиплатою належних сум при звільненні. Зазначене поставило його у скрутне фінансове становище, унеможливило достойне забезпечення коштами родини, призвело до психологічних страждань та необхідності вишукувати інші джерела доходу для придбання продуктів харчування, одягу та інших необхідних благ. Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь: середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 12.11.2020 року і по день фактичної виплати - 18.12.2020 року, в сумі 11798,19 грн., без утримання податків та обов`язкових зборів; суму в порядку відшкодування моральної шкоди - 8000 грн.; суму сплаченого ним судового збору - 908,00 грн. Позивач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав до суду письмовий відзив на позовну заяву. У відзиві представник відповідача зазначив, що позивача було звільнено з підприємства наказом № 801-к від 11.11.2020 року. Сума заробітної плати, що підлягала виплаті за вирахуванням всіх необхідних утримань, становила 2498,24 грн., яка станом на 20.04.2021 року виплачена платіжним дорученням № 27 від 18.12.2020 року в розмірі 2498,24 грн. Вина підприємства у несвоєчасній виплаті заробітної плати позивачу відсутня, оскільки борги на підприємстві утворилися через несплату ДП «Держвуглепостач» заборгованості за поставлене ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» вугілля в сумі 59987377,51 грн., яка на сьогодні залишається непогашеною. Крім того, було накладено арешт на грошові кошти відповідача, що містилися на відкритих рахунках у банківських установах. Також представник відповідача у відзиві зазначив, що позивачем не надано доказів, що свідчили б про перенесення ним моральних страждань, та обґрунтування вимоги на виплату моральної компенсації в сумі 8000 грн. Представник відповідача просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та розглянути справу за його відсутності. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, дослідивши докази, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав: Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Судом встановлено, що позивача прийнято на роботу наказом № 1-к від 03.01.2012 року, звільнено 11.11.2020 року за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України, наказом № 801-к від 11.11.2020 року, що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] (а.с.8-9). Відповідно до довідок Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» № 273 від 12.03.2021 року та від 21.04.2021 року при звільненні позивачу нарахована заробітна плата за листопад 2020 року в сумі 3142,11 грн., належна сума до сплати складала 2498,24 грн. Виплата заробітної плати здійснена платіжним дорученням № 27 від 18.12.2020 року в розмірі 2498,24 грн. Станом на 20.04.2021 року заборгованість по заробітній платі відсутня. Середньоденна заробітна плата на день звільнення позивача склала 436,97 грн. (а.с.10, 28). В судовому засіданні встановлено і не оспорюється сторонами, що [PERSON] працював на Державному підприємству «Шахта ім. М.С. Сургая» і був звільнений з підприємства на підставі ст. 38 КЗпП України. В день звільнення з позивачем не було проведено повний розрахунок всіх належних йому сум. Заборгованість по заробітній платі була перерахована позивачу 18.12.2020 року., на теперішній час заборгованість по заробітній платі відсутня. Середньоденна заробітна плата [PERSON] на день звільнення становила 436,97 грн. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1-2 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача, суд приходить до наступних висновків. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Пункт 21 зазначеної постанови передбачає, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року. Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Судом встановлено, що середньоденний заробіток [PERSON] на день звільнення становить 436,97 грн., що підтверджується довідкою Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» № 273 від 12.03.2021 року, не оспорюється сторонами. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Таким чином, під час проведення розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки розрахунку при звільненні з використанням даних про середній заробіток позивача. Позивачем визначена загальна сума стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку в зв`язку із звільненням з роботи в сумі 11798,19 грн., яку останній вираховував за період з 12.11.2020 року по день фактичної виплати 18.12.2020 року та середньоденного заробітку в сумі 436,97 грн. Суд з даним розрахунком позивача не погоджується. Оскільки розрахунок з позивачем мав бути здійснений відповідачем не пізніше наступного дня після звільнення, тобто 12.11.2020 року, а заборгованість по заробітній платі в сумі 2498,24 грн. було перераховано позивачу 18.12.2020 року, то розрахунок відшкодування, відповідно до ст. 117 КЗпП України, слід виконати за період з 12.11.2020 року до 17.12.2020 року включно. Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» № 1133/0/206-19 від 29.07.2019 року кількість робочих днів, за які має бути оплачений середній заробіток [PERSON] , з 12.11.2020 року до 17.12.2020 року, включно, становить 26 днів. Таким чином, розмір компенсації середнього заробітку за період, коли з вини відповідача з позивачем не було здійснено розрахунок при звільненні, а саме з 12.11.2020 року до 17.12.2020 року, включно, який підлягає відшкодуванню позивачеві Державним підприємством «Шахта ім. М.С. Сургая» становить 11361,22 грн. (26 робочих днів х 436,97 грн. = 11361,22 грн.). Відповідно до довідки Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» від 22.04.2021 року збитки підприємства за 2020 рік склали 219365 тис. грн. Кредиторська заборгованість станом на 01.04.2021 року складає 1545970 тис. грн., у тому числі за спожиту електроенергію, оплату праці, по розрахункам з бюджетом, розрахункам з фондами соціального страхування (а.с.27). Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, суд враховує, що на Державному підприємстві «Шахта ім. М.С. Сургая» борги утворилися через несплату ДП «Держвуглепостач» заборгованості за поставлене Державним підприємством «Шахта ім. М.С. Сургая» вугілля. Крім того, було накладено арешт на грошові кошти відповідача, що містилися на відкритих рахунках у банківських установах. Слід зазначити, що визначальним для доведення позову є такі юридично значимі обставини - невиплата належних працівникові сум при звільненні, та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Суд враховує, що між позивачем та відповідачем не було спору з приводу розміру належних до виплати позивачу сум за трудовим договором на день звільнення. Нараховані та не виплачені позивачу кошти були виплачені в повному обсязі 18.12.2020 року, тобто на день подачі позивачем до суду позову про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку був відсутній спір між сторонами щодо стягнення заборгованості по заробітній платі. Позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку в зв`язку із звільненням з роботи 22.03.2021 року, тобто майже через три місяці після виплати йому всіх нарахованих сум. Враховуючи викладене, а також висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, суд вважає за можливе зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, на 50 % та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 5680,61 грн., що буде в повній мірі дотримано балансу та принципу розумності, справедливості та пропорційності між розміром невиплаченої при звільненні заробітної плати та стягуваної з підприємства компенсації. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 8000,00 гривень, суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Пунктом 13 зазначеної постанови передбачено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. В судовому засіданні встановлено, що неправомірними діями відповідача, а саме порушенням термінів здійснення розрахунку при звільненні, порушено, гарантоване ст. 43 Конституції України, право позивача на своєчасне одержання винагороди за працю, що призвело до моральних страждань позивача, який працював на Державному підприємстві «Шахта ім. М.С. Сургая», звільнений за власним бажанням, а наслідком невиплати при звільненні всіх сум, що належали позивачу від підприємства, стало погіршення матеріального становища [PERSON] , що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та пошуку коштів для забезпечення власного існування та утримання родини. Тому, суд, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що з відповідача Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» на користь позивача [PERSON] в порядку відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню 1000,00 гривень, що буде цілком еквівалентним завданим моральним стражданням. Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Статтею 168 Податкового кодексу України передбачено порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету. 168.1. Оподаткування доходів, нарахованих (виплачених, наданих) платнику податку податковим агентом. 168.1.1. Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст. 167 Податкового кодексу України. 168.1.2. Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету. Відповідно до ч. 5 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Таким чином, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді заробітної плати, присудженої до стягнення, середнього заробітку, нарахованого на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 року справа № 180/683/13-ц). Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами ст. 141 ЦПК України. Позивачем було сплачено судовий збір за подання до суду даного позову в сумі 908,00 гривень, що підтверджується квитанцією від 22.03.2021 року (а.с.1). Враховуючи викладене, суд вважає за доцільне, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору в розмірі 908,00 гривень.

Outcome: partial