Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], який у встановленому законом порядку уточнив заявою від 13.06.2017р., та в кінцевому просить ухвалити рішення, яким визначити порядок роздільного користування земельною ділянкою на вул. Самійленка, 8 у м. Львові згідно варіанту № 4 (таблиця № 4) висновку додаткової судової земельно-технічної експертизи № 002/17 від 22.03.2017 року. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідно до рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29.04.2015р. є власником 67/100 частки будинку № 8 по вул. Самійленка у м. Львові, право власності на який зареєстровано 23.06.2015р. Вказаний будинок є двоквартирним і власником квартири № 2 є відповідач, частка якої згідно цього ж рішення суду становить 33/100. Будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,0842 га, яка перебуває у користуванні власників будинку згідно рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих № 1221 від 01.09.1953р. Наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури ЛМР № 1 від 11.01.2008р. будинок знятий з балансу та за актом від 03.07.2008р. переданий власникам будинку. Межі земельної ділянки з відповідачем узгоджено 29.08.2008р. З часу реєстрації права власності на частку в будинку намагається погодити документацію із землеустрою, що посвідчує його право на земельну ділянку, проте через незгоду відповідача не взмозі оформити права на землю. З метою захисту своїх прав просить в судовому порядку встановити роздільний порядок користування земельною ділянкою на вул. Самійленка, 8 у м. Львові згідно варіанту № 4 (таблиця № 4) висновку додаткової судової земельно-технічної експертизи № 002/17 від 22.03.2017 року, який існує на даний час і фактично не заперечується відповідачем, тобто є найбільш прийнятним та відповідає інтересам власників будинку. В судовому засіданні повноважний представник позивача позов підтримав, дав пояснення, аналогічні вищенаведеним. Крім того, підтвердив, що саме за четвертим варіантом додаткової судової земельно-технічної експертизи існує фактичний порядок користування земельної ділянки, а під час проведення цієї експертизи кожен із співвласників показував приблизні межі земельної ділянки, яка перебуває у фактичному користуванні сторін. Також, за таким варіантом співвласникам пропонується у користування земельні ділянки з рівномірним ухилом кожного з них, а також з рівномірним затіненням, чого не передбачають інші запропоновані експертом варіанти. Тому, просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON], а також її повноважний представник в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечили. Вважають такий позов передчасним, оскільки спірна земельна ділянка в користування або у власність не передавалась співвласникам будинку і щодо неї не виготовлялось технічної документації. Межі, конфігурація та площа цієї земельної ділянки в натурі не визначались і позивач на даний час не є власником чи користувачем земельної ділянки, що вважають є обовязковою умовою для виділення в користування тієї чи іншої частини такої земельної ділянки. Вказане відноситься до повноважень органів місцевого самоврядування, у звязку з чим позов є безпідставним. Крім того, такий позов стосується земельної ділянки більшої площі, ніж та, що перебуває у фактичному користуванні, що в сукупності виключає можливість задоволення позову про що і просять суд ухвалити рішення. Представник третьої особи в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечив з підстав, які практично аналогічні тим, на які вказує сторона відповідача. Оскільки адміністративна процедура оформлення прав на земельну ділянку співвласниками житлового будинку не дотримана, позов, як передчасний просить залишити без задоволення. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, матеріали інвентаризаційної справи, заведеної на будинок № 8 на вул. Самійленка у м. Львові, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступного. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 29.04.2015р. (а.с.8-9), яке не оскаржувалось та набрало законної сили встановлено, що позивач [PERSON] набув у власність квартиру № 1 в будинку № 8 на вул. Самійленка у м. Львові на підставі договору купівлі-продажу від 18.02.1998р. Відповідач набула права власності на квартиру № 2 цього будинку згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 06.2003р. (а.с.83 інвентаризаційної справи). Згаданим вище рішенням суду визначено ідеальні частки співвласників будинку № 8 на вул. Самійленка у м. Львові. Зокрема, визнано за [PERSON] право власності на 67/100 частки будинку, за [PERSON] право власності на 33/100 частки цього будинку. Вказаний будинок відповідно до наказу Департаменту житлового господарства та інфраструктури ЛМР від 11.01.2008р. (а.с.56 інвентаризаційної справи), знято з балансу міської ради, а згідно акту приймання-передачі від 03.07.2008р. (а.с.14), передано власникам квартир № № 1 та 2. Акт встановлення і узгодження меж земельної ділянки і опис положення їх на місцевості між позивачем, відповідачем як співвласниками житлового будинку № 8 на вул. Самійленка у м. Львові та суміжними землекористувачами підписано 29.08.2008р. (а.с.12). Як зазначено в Преамбулі ЗК УРСР 1970 року, Декретом «Про землю» Другого Всеросійського зїзду Рад від 26.10.1917р., запровадженим в Українській РСР відповідно до постанови Першого Всеукраїнського зїзду Рад, приватна власність на землю була скасована. Аналогічна заборона щодо можливості виникнення у громадян права приватної власності на землю закріплювалась в ч. 3 ст. 3 ЗК УРСР 1970р., відповідно до якої земля визнавалась виключно власністю держави і надавалась тільки в користування. Вказаний Земельний Кодекс вводився в дію з 01.01.1971р. згідно із ст. 1 Закону Української РСР «Про затвердження Земельного кодексу Української РСР». На виконання вимог ст. 2 цього Закону, Президією Верховної ради Української РСР видано Указ від 25.12.1970р. «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР». Згідно п. 7 цього Указу, надані громадянам до 1 січня 1971 року присадибні земельні ділянки, а також земельні ділянки для індивідуального житлового будівництва і для городів зберігаються в розмірах, передбачених раніше діючим законодавством. Відповідно до розяснень, наданих в п. 4 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ № 6 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України», під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою. Так, за правилами ч. 2 ст. 87 ЗК УРСР 1970р., земельні ділянки для житлового, промислового та іншого капітального будівництва надаються державним підприємствам, організаціям і установам, а також житлово-будівельним кооперативам та окремим громадянам для індивідуального житлового будівництва у безстрокове користування за рішенням виконавчого комітету міської Ради народних депутатів у відповідності з генеральним планом розвитку і забудови міста. У справі яка розглядається судом встановлено, що за спірним будинком, у період, коли права приватної власності на земельну ділянку не існувало, згідно рішення Виконавчого комітету Львівської міської Ради депутатів трудящих № 1221 від 01.09.1953р. (а.с.11) залишено в користуванні земельну ділянку площею 797,90 кв.м. Інститут права приватної власності вперше на законодавчому рівні запроваджено Земельним Кодексом УРСР 1990р., який, згідно Постанови Верховної Ради Української РСР від 18.12.1990р. вводився в дію з 15.03.1991р. Разом з тим, поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір, забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у звязку з непереоформленням правового титулу. Чинний ЗК України в ст. 92 визначив право постійного користування земельною ділянкою як право \~володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. В п. п. 5.4, 5.5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2005 від 22.09.2005р., ухваленого у справі про постійне користування земельними ділянками зазначено, що конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод. Конституція України закріпила рівність субєктів права власності перед законом, гарантії права власності та обовязки власників, положення про те, що сама власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (статті 13, 41 Конституції України). Із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі. Так, поняття «набувають права» за змістом частини другої статті 92 та частини першої статті 116 чинного ЗК України в аспекті вимоги переоформлення права користування земельною ділянкою не відповідає вимозі ясності і визначеності правової норми: зазначені положення припускають поширення цього поняття лише на випадки первинного отримання земельної ділянки із земель державної та комунальної власності підприємствами, установами та організаціями, що належать до державної або комунальної власності, а також громадянами та юридичними особами, які набувають права власності та користування земельними ділянками. Визнавши право приватної власності громадян на земельні ділянки, які були надані в постійне користування, встановивши порядок набуття цього права у зазначених нормативно-правових актах шляхом безоплатної передачі, держава має вжити всіх необхідних заходів щодо забезпечення безперешкодного набуття громадянами права приватної власності на земельні ділянки. Давши правову оцінку нормативним документам, що регулюють суспільні відносини в сфері постійного користування земельною ділянкою та визнавши можливість громадян продовжувати користуватись земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування без будь-яких обмежень у звязку з не переоформленням правового титулу, Конституційний Суд України в згаданому вище рішенні визнав неконституційним п. 6 Розділу Х «Перехідних положень» ЗК України 2001 року щодо зобовязання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення. Оскільки в справі яка розглядається за будинком, який перебуває у власності сторін земельна ділянка закріплена згідно рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 1221 від 01.09.1953р., відсутність переоформленого правового титулу відносно цієї земельної ділянки не може вважатись перешкодою для визначення порядку користування нею, у звязку з чим, заперечення сторони відповідача та представника третьої особи про передчасність даного позову слід визнати безпідставними. Крім того, виходячи з юридичного визначення поняття «користування земельною ділянкою», яке наводиться в ст. 92 ЗК України, під ним слід розуміти можливість використовувати, експлуатувати земельну ділянку, отримувати від неї корисні властивості. Визначення порядку користування в такому випадку не стоїть в залежності від форми власності відносно такої земельної ділянки, адже з одного боку, згідно ч. 1 цієї статті, право користування у фізичних осіб може існувати в тому числі відносно земельної ділянки, яка перебуває в комунальній власності, а з іншого, згідно п. «д» ч. 2 цієї статті, саме співвласники багатоквартирного будинку набувають права постійного користування земельною ділянкою для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку. Тобто, визначення порядку користування земельною ділянкою не змінює правовий режим відносно земельної ділянки комунальної власності, а лише встановлює спосіб такого користування. Відповідно до положень ст. 30 Земельного кодексу України 1990 року, який був чинним на момент отримання позивачем у власність частки будинку, при переході права власності на частину будинку земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих обєктів. Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб з визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до статей 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 цього Кодексу. Аналогічне положення закріплено в частині третій статті 88 ЗК України. Частиною першою цієї статті передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди у судовому порядку. Оскільки володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, то при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або жилий будинок, слід брати до уваги цю угоду. Це правило стосується тих випадків, коли житловий будинок поділено в натурі. За правилами ч. 2 ст. 120 ЗК України 2001р., якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці обєкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Під час розгляду цивільної справи № 6-841цс16 Верховний Суд України в постанові від 15.05.2007р. зазначив, що при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на обєкт нерухомості, що також має місце у справі яка розглядається, слід враховувати наступне. Частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, і зокрема, на час набуття [PERSON] права власності на частку в будинку) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю та споруди, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України в поєднанні з нормою статті 125 цього Кодексу слід виходити з того, що в разі переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності. Разом з тим відповідно до частини першої статті 318 ЦК України кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Зазначені положення щодо користування власністю цілком повинні застосовуватись до майнових прав на майно (зокрема до права користування земельною ділянкою). Відтак право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (частина пята статті 319 ЦК України). Отже, при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном. В контексті цього, повертаючись до питання про передчасність даного позову, суд звертає увагу сторони відповідача та третьої особи на те, що саме неналежна оцінка цих обставини стала підставою для направлення цивільної справи № 6-841цс16 на новий розгляд до суду першої інстанції, хоча в цій справі, так само як і в справі яка розглядається, підставою позову було неможливість оформити правовий титул відносно земельної ділянки через відсутність встановленого порядку користування нею. Згідно варіанту № 4 (таблиця № 4) висновку додаткової судової земельно-технічної експертизи № 002/17 від 22.03.2017 року (а.с.79-86), пропонується: Співвласнику 67/100 ідеальної частини будинку [PERSON] виділити в користування дві земельні ділянки загальною площею 448,7 кв.м., а саме: земельну ділянку площею 393,4 кв.м. з геометричними розмірами по периметру за ходом годинникової стрілки від т. А в м.: 21,06; 3,15; 2,80; 12,63; 3,20; 4,81; 4,16; 39,27; 5,78; 7.27; земельну ділянку площею 55,3 кв.м. з геометричними розмірами по периметру за ходом годинникової стрілки від т. Б в м: 6,34; 3,87; 5,54; 1,38; 1,30; 4,81; 10,29 - по стіні головного фасаду житлового будинку (синя штрихова таблиця № 4 додатку до висновку). Земельній ділянці вздовж стіни головного фасаду житлового будинку площею 15,44 кв.м. (1,5х10,29м) в подальшому при проведенні приватизації пропонується надати сервітутне право для можливості обслуговування стіни житлового будинку (синьо-червона штрихова таблиця № 4 додатку до висновку). Крім того, співвласнику 67/100 ідеальної частини будинку [PERSON] пропонується надати в користування дві земельні ділянки в межах червоних ліній, а саме: площею 16,5 кв.м. з розмірами по периметру в м: 6,45; 4,45 вздовж вул. Самійленка; 1,78; 1,38; 5,54; 3,87; 1,34; площею 8,1 кв.м. з розмірами по периметру в м: 4,14 вздовж вул. Самійленка; 2,0; 4,16; 1,90 (синій колір таблиці № 4 додатку до висновку). Співвласнику 33/100 ідеальної частини будинку [PERSON] пропонується виділити в користування дві земельні ділянки загальною площею 177,8 кв.м., а саме: першу земельну ділянку зі сторони дворового фасаду житлового будинку площею 161,06 кв.м. з геометричними розмірами за ходом годинникової стрілки від т. А в м, а саме: 6,75; 5,05; 15,65; 10,29 по стіні дворового фасаду житлового будинку; 1,50; 3,15; 21,06; другу земельну ділянку площею 16,74 кв.м. з геометричними розмірами по периметру за ходом годинникової стрілки від т. С в м: 3,41; 4,81; 3,20; 5,10; (зелена штрихова таблиця № 4 додатку до висновку). Земельній ділянці вздовж стіни дворового фасаду житлового будинку площею 15,44 кв.м. (1,5х10,29м) в подальшому при проведенні приватизації пропонується надати сервітутне право для можливості обслуговування стіни житлового будинку (зелено-червона штрихова таблиця № 4 додатку д висновку). Крім того, співвласнику 33/100 ідеальної частини будинку [PERSON] пропонується надати в користування одну земельну ділянку в межах червоних ліній площею 6,4 кв.м. з розмірами по периметру від т. С в м: 1,80; 3,50 вздовж вул. Самійленка; 1,90; 3,41 (зелений колір таблиці № 4 додатку до висновку). Допитаний в судовому засіданні експерт суду пояснив, що серед пяти запропонованих ним варіантів, саме за варіантом № 4 найбільш точно відтворюється порядок користування земельною ділянкою, який існує фактично на даний час. Під час проведення додаткової експертизи сторони були присутніми на обєкті дослідження, вказували на межі земельної ділянки, що перебуває у їх фактичному користуванні, що було враховано експертом і відображено у варіанті № 4 з врахуванням часток кожного із співвласників у нерухомому майні. Про те, що саме за варіантом № 4 на даний час існує фактичний порядок користування земельною ділянкою вказав представник позивача, тоді як сторона відповідача не надала суду доказів про протилежне та в категоричній формі цього не спростувала, заперечуючи лише проти встановлення будь-якого порядку користування. Оскільки відсутність правового титулу відносно земельної ділянки з наведених вище підстав не може вважатись перешкодою для встановлення порядку користування земельною ділянкою, враховуючи відсутність доказів про фактичне існування іншого, ніж визначений варіантом № 4 порядку користування земельною ділянкою, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність встановлення такого порядку саме за цим варіантом. Однак, вказаний варіант також передбачає встановлення відносно частин земельної ділянки сервітуту, що даним рішенням не може бути встановлено і відповідно, тягне за собою часткове задоволення позовних вимог. Зокрема, згідно з нормою ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Незважаючи на абсолютний характер права власності, який закріплено в. 1 ст. 321 ЦК України, у випадках, передбачених законом, таке право може бути обмежено. Одними з обмежень у здійсненні права власності є встановлення сервітуту. Сервітутні відносини регулюються нормами статей 401406 ЦК України і статей 98102 ЗК України. Частиною 1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлений щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені інших способом. Право земельного сервітуту, відповідно до вимог ст. 98 ЗК України, це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою. Згідно з положеннями актів цивільного законодавства, метою сервітуту є задоволення потреб власника, а умовою для його встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в будь-який інший спосіб. За правилами ч. 1 ст. 404 ЦК України, право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередач, звязку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Системний аналіз зазначених вище правових норм дає підстави для висновку, що сутність права на чужу річ полягає у встановленні спеціального режиму щодо речі та наданні володільцю цього майна особливого статусу щодо користування ним. При цьому, таке користування завжди повинно бути за своїм обсягом меншим, ніж залишкове користування власника обслуговуючої речі. Пленум ВСУ в п. 22-2 Постанови № 7 від 16.04.2004р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зазначив, що встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном. В п. 38 Постанови № 5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ розяснив, що в силу вимог\~ ч. 3 ст. 10 ЦПК України,\~саме позивач має довести, що повноцінне використання своєї земельної ділянки неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки; що задоволення потреб сервітуарія неможливо здійснити в інший спосіб; що відповідно до ч. 3 ст. 402 ЦК України\~він не досяг з відповідачем домовленості про встановлення сервітуту та про його умови. За певних обставин для вирішення спірних питань може бути призначена відповідна експертиза. У рішенні суд повинен зазначити, в якій саме частині належного відповідачу майна встановлено сервітут і в якому розмірі, чітко визначити обсяг прав особи, що звернулася до суду, стосовно обмеженого користування чужим майном. В цьому ж пункті зазначено, що сервітут, який встановлюється, повинен бути найменш обтяжливим для власника земельної ділянки. У справі яка розглядається ні позивач, ні відповідач на даний час не є власниками земельної ділянки, відносно частини якої пропонується встановлення земельного сервітуту і у звязку з сим, саме в цій частині позовні вимоги є передчасними, що виключає можливість встановлення порядку користування земельною ділянкою одночасно із встановленням земельного сервітуту. Тому, позов підлягає до задоволення частково, а що стосується позиції відповідача та те, що площа земельної ділянки різниться, то таку обставину суд не вважає абсолютною перешкодою для часткового задоволення позовних вимог. Зокрема, у рішенні Виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих від 01.09.1953р. (а.с.11) вказано лише площу земельної ділянки і жодним чином не зазначено про її межі. Вище уже зазначалось, що межі цієї земельної ділянки узгодженні сторонами, в тому числі відповідачем згідно акту узгодження встановлення і узгодження меж земельної ділянки від 29.08.2008р. Відповідно до дослідницької частини висновку судової земельно-технічної експертизи № 036/16 від 17.08.2016р. (а.с.44), а також дослідницької частини висновку додаткової судової земельно-технічної експертизи № 002/17 від 22.03.2017р. (а.с.81), за наслідками проведених обмірів і з врахуванням наданого кадастрового плану і фрагменту з генерального плану досліджуваної земельної ділянки експертом визначено площу, яка становить 832,3 кв.м., в тому числі 35,5 кв.м. в межах червоних ліній, що практично співпадає з викопіюванням генплану і кадастровим планом земельної ділянки будинковолодіння на вул. Самійленка, 8 у м. Львові. Вказані обставини експерт підтвердив будучи допитаним в судовому засіданні, який також повідомив, що при проведенні обмірів про місце розташування меж земельної ділянки в тому числі повідомляли сторони. Оскільки межі земельної ділянки є узгодженими, що виключає будь-які порушення прав та законних інтересів не лише сторін у справі, а й суміжних землекористувачів, різниця у площі земельної ділянки, яка зазначена в рішенні від 01.09.1953р. і яка по факту перебуває в користуванні не може бути перешкодою для встановлення порядку користування земельною ділянкою. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в розмірі 551,20 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.18). На підставі наведеного та

Outcome: partial