Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, уточнивши позовні вимоги в березні 2019 року, про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до відповідача Чернівецької філії ПАТ «Укртелеком» посилаючись на те, що він 17.08.2006 року відповідно до наказу №56/К прийнятий на роботу на посаду електромонтера Чернівецької філії ПАТ «Укртелеком». Вказує, що 13.07.2016 року [INFO] надіслав повідомлення начальнику Заставнівського відділення ПАТ «Укртелеком» про його призов на військову службу за контрактом з 13.07.2016 року. Позивач зазначає, що 13.07.2016 року, у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом, наказом Чернівецької філії ПАТ «Укртелеком» №143к його звільнено із займаної посади згідно з п.3 ст.36 КЗпПУ. Підставою для звільнення було повідомлення РВК від 13.07.2016 року. Вказує, що він 14.07.2016 року прийнятий на військову службу за контрактом, а 08.10.2018 року звільнений з військової служби. Позивач стверджує, що після звільнення з військової служби, він в жовтні 2018 року з`явився на роботу, де йому повідомили, що він звільнений з 13.07.2016 року та вручили трудову книжку. Вважає, що звільнення його з посади є незаконним та таким, що суперечить вимогам ч.2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», яка передбачає збереження за ним місця роботи та середній заробіток. Зазначає, що 17.10.2018 року він звернувся до управління Держпраці у Чернівецькій області на неправомірні дії посадових осіб Чернівецької філії ПАТ «Укртелеком» в частині звільнення його з роботи на підставі п.3 ст.36 КЗпПУ у зв`язку з призовом його на військову службу за контрактом. 20.11.2018 року управлінням Держпраці в Чернівецькій області за результатами проведення інспекційного відвідування Чернівецької філії ПАТ «Укртелеком» встановлено, що його звільнення із займаної посади в зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом на підставі п.3 ч.1 ст.36 КЗпПУ здійснено із порушенням ч.3 ст.119 КЗпПУ. Відповідно до ст.233 КЗпПУ, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивач стверджує, що в жовтні 2018 року він отримав трудову книжку, однак в період з 31.10.2018 року по 07.12.2018 року перебував на лікуванні, тому не мав змоги вчасно звернутися до суду. На основі викладеного, позивач просить суд визнати поважною причину пропуску строків звернення до суду та поновити строк, визнати незаконним та скасувати наказ Чернівецької філії ПАТ «Укртелеком» №143к від 13.07.2016 року про звільнення з його роботи; поновити його на посаді кабельника-спаювальника 5 розряду; стягнути з Чернівецької філії ПАТ «Укртелеком» на його користь оплату за вимушений прогул за період з 13.07.2016 року по 08.10.2018 року в сумі 48629,28 грн., допустити негайне виконання рішення в частині поновлення його на роботі. Ухвалою судді від 07 березня 2019 року\~ провадження у справі за позовом [PERSON] до Чернівецької філії ПАТ «Укртелеком» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відкрито. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав, зазначених в позовній заяві та в клопотанні про поновлення строків звернення до суду. Позивач доповнив, що він з кінця серпня 2016 року по грудень 2016 року та з 26.01.2017 року по 09.10.2017 року перебував в зоні АТО, що також підтверджується його військовим квитком. 08.10.2018 року він був звільнений з військової служби за контрактом. По приїзду в жовтні 2018 року він прийшов в Чернівецьку філію ПАТ «Укртелеком», однак йому повідомили, що він звільнений 13.07.2016 року та вручили трудову книжку. Вказав, що після вручення трудової книжки, він звернувся в лікарню для лікування, однак йому повідомили, що немає місць. Згодом, в період з 31.10.2018 року по 07.12.2018 року він перебував на стаціонарному лікуванні в лікарні, у нього був посттравматичний синдром. В подальшому, після виходу з лікарні, він 20.12.2018 року звернувся в Чернівецький місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги з метою подання позову до суду, однак адвокат подав позов до суду лише 29.01.2019 року. Ствердив, що заяву на звільнення він не писав, а лише підписав чистий аркуш паперу на пропозицію [PERSON] 11.10.2018 року він отримав трудову книжку, після чого спочатку звертався зі скаргою до управління Держпраці, а в подальшому вже до центру з надання безоплатної правової допомоги. Представник позивача доповнив, що позивачем пропущено строк звернення до суду з поважних причин, а тому підлягає поновленню. Просили суд задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача Чернівецької філії ПАТ «Укртелеком» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, зазначених в письмових запереченнях на позовну заяву та в заяві про застосування строків позовної давності. Доповнив, що в період вирішення питання призову на військову службу позивач з 10.07.2016 року по 13.07.2016 року був відсутній на робочому місці без поважних причин та підлягав звільненню за порушення трудової дисципліни у відповідності до ст.147 КЗпПУ, однак вони вирішили не застосовувати до нього заходи дисциплінарного впливу. Після цього, позивач написав заяву про звільнення та був звільнений на підставі п.3 ст.36 КЗпПУ у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом, а не у зв`язку з мобілізацією. Зазначив, що позивачу було відомо про його звільнення в липні 2016 року, оскільки йому було направлено лист, в якому повідомлено про звільнення та для звернення до відділу кадрів для отримання трудової книжки. Крім цього, вказав, що якщо позивач 08.10.2018 року був звільнений з військової служби, то 09.10.2018 року йому необхідно було прийти на роботу, однак в цей день він був відсутній. Позивач звернувся з позовом до суду лише в січні 2019 року, тобто через три місяці 20 днів. Просили відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропуском строку звернення до суду. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказав, що був начальником дільниці в ПАТ «Укртелеком» у 2016 році та керівником позивача. Позивач це один з його найкращих працівників. У 2016 році, коли позивач від`їжджав, то приніс свідку лист з військкомату та поїхав. Цей лист свідок відсканував та направив у відділ кадрів. В подальшому, коли позивач по справі повернувся на роботу та сказав, що знову збирається в зону АТО, свідок запропонував позивачу підписати заяву про звільнення, оскільки той хотів повернутись в зону АТО. Ствердив, що він порадив позивачу підписати таку заяву про звільнення на всяк випадок та сказав позивачу, що якщо постане питання про звільнення з роботи за статтею, він передасть в кадри цю заяву. Згодом свідок віддав заяву позивача про звільнення в кадри та того було звільнено. Перед тим, як віддавати таку заяву в кадри, позивача не попереджав. Потім у телефонній розмові вони з позивачем про це говорили та свідок казав позивачу, що того звільнено, однак коли це було він не пам`ятає. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, свідка, дослідивши надані сторонами документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 17.08.2006 року, відповідно до наказу №56/К, прийнятий на роботу на посаду електромонтера Чернівецької філії ПАТ «Укртелеком», а наказом №909-К від 31.10.2014 року переведений з 01.11.2014 року на посаду кабельника-спаювальника 5 розряду, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] (а.с.6-10). Як вбачається з копії повідомлення Заставнівського районного військового комісаріату Чернівецької області №969 від 13.07.2016 року (а.с.16), начальника Заставнівського відділення ПАТ «Укртелеком» Тарахкотелика А.М. повідомлено про те, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №352 від 21.03.2002 року «Про затвердження Положення про підготовку і проведення призову громадян України на строкову військову службу та прийняття призовників на військову службу за контрактом» [PERSON] призивається на військову службу за контрактом з 13.07.2016 року. Згідно з вимогами ст.119 КЗпПУ забезпечити збереження за [PERSON] місця роботи (посади), а також середнього заробітку. При цьому, в матеріалах справи наявна заява [PERSON] від 13.07.2016 року на ім`я директора Чернівецької філії ПАТ «Укртелеком» про звільнення у зв`язку із вступом на військову службу (контракт) згідно п.3 ст.36 КЗпПУ, обставини написання якої позивачем та свідком [PERSON] були викладені в судовому засіданні (а.с.45). Відповідно до наказу Чернівецької філії ПАТ «Укртелеком» №143К від 13.07.2016 року про припинення трудового договору (контракту) (а.с.12), позивача [PERSON] звільнено 13.07.2016 року з посади кабельника-спаювальника 5 розряду у зв`язку із призовом або вступом працівника на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (п.3 ст.36 КЗпПУ). Підставами для звільнення були заява [PERSON] та повідомлення Заставнівського РВК від 13.07.2016 року №969. Згідно з копією військового квитка серії [NUMBER] (а.с.11) та з повідомлення Заставнівського районного військового комісаріату Чернівецької області №34 від 17.01.2019 року (а.с.15), військовозобов`язаний [PERSON] прийнятий на військову службу за контрактом з 14.07.2016 року та звільнений з військової служби за контрактом 08.10.2018 року. Приймав безпосередню участь в проведенні АТО на території Луганської та Донецької областей в період з 21.08.2016 року по 11.01.2017 року, з 25.01.2017 року по 09.10.2017 року, з 27.01.2018 року по 02.03.2018 року. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] 11.10.2018 року з`явився на роботу та йому, в зв`язку із звільненням 13.07.2016 року, вручили трудову книжку. Відповідно до ст.233 КЗпП, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як встановлено судом, копія наказу про звільнення [PERSON] та трудова книжка позивачу 13.07.2016 року не вручались, а про наявність вказаного наказу [PERSON] дізнався лише 11.10.2018 року та цього ж дня отримав трудову книжку. Суд вважає, що посилання представника відповідача про те, що на адресу позивача надсилався 13.07.2016 року лист, в якому його повідомлено про звільнення та про звернення до відділу кадрів для отримання трудової книжки є безпідставним, оскільки суду не надано належних і допустимих доказів, які б містили відомості, що позивач отримав вказаний лист, наказ про його звільнення та оригінал трудової книжки. Крім того, позивач був відсутній по місцю свого проживання у зв`язку з проходженням військової служби за контрактом з 14.07.2016 року, а тому фізично не мав змови отримати зазначений лист. 17.10.2018 року позивач звернувся до управління Держпраці у Чернівецькій області на неправомірні дії посадових осіб Чернівецької філії ПАТ «Укртелеком» в частині звільнення його з роботи на підставі п.3 ст.36 КЗпПУ у зв`язку з призовом його на військову службу за контрактом. 20.11.2018 року управлінням Держпраці в Чернівецькій області за результатами проведення інспекційного відвідування Чернівецької філії ПАТ «Укртелеком» встановлено, що його звільнення із займаної посади в зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом на підставі п.3 ч.1 ст.36 КЗпПУ здійснено із порушенням ч.3 ст.119 КЗпПУ. Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №5833 (а.с.19), [PERSON] в період часу з 31.10.2018 року по 07.12.2018 року перебував на стаціонарі у 15 відділенні КМУ «Чернівецька обласна психіатрична лікарня», а тому вказаний строк визнається судом таким, що пропущений з поважних причин. Крім того, позивач [PERSON] 20.12.2018 року звернувся в Чернівецький місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги, що підтверджується копією наказу №3а від 03.01.2019 року (а.с.21), однак адвокат подав позов до суду лише 29.01.2019 року, що підтверджується поштовим штампом на конверті (а.с.23). Таким чином, суд вважає, що позивач був позбавлений своєчасно звернутися до суду з вказаним позовом з причин, які не залежали від його волі, а тому суд приходить до висновку, що строк звернення до суду позивачем пропущено з поважних причин і його необхідно поновити. Згідно з п.3 ч.1 ст.36 КЗпПУ, підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Відповідно до частин першої-четвертої статті 119 КЗпП України, на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих Законів. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Зі змісту вказаної вище норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність права на гарантії, передбачені нею, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни дії особливого стану, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці. Згідно з ч.2 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Пунктом 3 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється шість місяців. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на строк шість місяців. У разі закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію дія таких контрактів припиняється достроково. \~ \~ \~ \~Частиною другою ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті\~61 Закону України «Про освіту». З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені частинами третьою, четвертою статті 119 КЗпП України надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду. Тобто, на час дії особливого періоду в Україні на позивача поширювались гарантії та пільги, в тому числі збереження місця роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності. Відповідно до ст.1 Закону України «Про оборону України»,\~особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконання стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. В постанові Вищого адміністративного суду України від 16.02.2015 року у справі №800/582/14 зазначено, що виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Особливий період діє в Україні від 17.03.2014 року після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент України відповідного рішення про скасування особливого періоду, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймав. Така правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 року в справі №131/1449/16-ц, від\~14.02.2018 року в справі №727/2187/16-ц, від 20.02.2018 року у справі №640/4439/16-ц, від 21.02.2018 року у справі №211/1546/16-ц, від 25.04.2018 року у справі №205/1993/17, від 10.10.2018 року у справі №369/14205/17-ц. Крім того, на час укладення позивачем контракту набрало чинності рішення Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України» від 01.03.2014 року, введене в дію Указом Президента України від 02.03.2014 року №189/2014, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує Національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. Відповідно до примітки до ст.4 Закону України «Про Раду національної безпеки та оборони України» кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні. Суд вважає, що оскільки позивач уклав контракт під час дії ситуації, що загрожує національній безпеці України, то він як військовослужбовець користується пільгами, передбаченими статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України. Зі змісту статті 119 КЗпП України поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду контракту, а тільки умову, що такі гарантії надаються особі у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а саме під час мобілізації, на особливий період. Таким чином, суд вважає, що законних підстав для звільнення позивача з посади не було, у зв`язку з цим [PERSON] підлягає поновленню на попередній роботі. Суд вважає, що посилання представника відповідача на те, що [PERSON] написав заяву про звільнення за власним бажанням є безпідставними, оскільки в заяві, як на підставу звільнення йде посилання на пункт 3 частини першої статті 36 КЗпПУ у зв`язку із вступом на військову службу (контракт), тобто в заяві йдеться про звільнення не за власним бажанням, а саме у зв`язку з вступом на військову службу. Крім того, суд вважає, що оскільки на час укладення контракту з позивачем про проходження військової служби діяв особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору, то на нього поширюються гарантії, визначені частиною третьою статті 119 КЗпП України.\~ Згідно з ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи. В зв`язку з незаконним звільненням з роботи з 13.07.2016 року позивач перебуває у вимушеному прогулі. Відповідно до частини 3 пункту 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Згідно пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених законодавством, - на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених законодавством,- на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Відповідно до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, індивідуальних відомостей про застраховану особу, виданої Пенсійним фондом України (а.с.13-14), [PERSON] отримав заробітну плату в червні 2016 року (19 робочих днів) суму 1456,62 грн. та в липні 2016 року (22 робочих дні) суму 2016,76 грн. Загальний розмір доходу за два місяці складає 3473,38 грн. (1456,62+2016,76). Одноденний розмір заробітної плати складає 84,72 грн. (3473,38 грн. /41 день). Середньомісячне число робочих днів складає 20,5 (41 робочий день /2). Таким чином, відповідач зобов`язаний був нарахувати та виплатити позивачу за період з 13.07.2016 року по 08.10.2018 року (28 місяців) суму 48629,28 грн. (84,72х20,5х28) за вирахуванням суми податку та інших обов`язкових платежів. Крім того, необхідно зазначити, що розрахунок позивача щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідачем не спростовано. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. \~ \~ \~ \~Представником відповідача не надано суду належних доказів, якими б підтверджувалися заявлені заперечення. Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч.5 ст.81 ЦПК України). Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29). За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Таким чином, враховуючи викладені обставини, оцінюючи належність, допустимість\~ кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними, підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню. Також, враховуючи те, що позивач був звільнений від сплати судового збору, суд вважає, що відповідно до ст.141 ЦПК України з Чернівецької філії ПАТ «Укртелеком» на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 2305,20 грн., оскільки всі три позовні вимоги позивача задоволені. \~ \~ \~ \~Згідно з\~ст.\~430\~ч.1\~п.\~4\~ЦПК України\~суд допускає\~негайне виконання\~рішень у\~справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Відносно цих вимог, суд вважає, що необхідно допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на роботі на посаді кабельника-спаювальника 5 розряду в Чернівецькій філії ПАТ «Укртелеком». На підставі викладеного та

Outcome: approved