Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вимогами до ПАТ «Дельта Банк» і просить визнати недійсним та протизаконним частину положень договору споживчого кредиту №005-14051-121007 від 12.10.2007 року та його розірвання в судовому порядку за умови фактичного його виконання, а також визнати частину положень договору та вимоги банку за листом - відповідь №05-2160595/1 від 09.07.2014 року на ім'я [PERSON], таким, що вчинений внаслідок обману; стягнути з відповідача на користь позивача збитки у подвійному розмірі в сумі 7 809,22 грн. та моральну шкоду у розмірі 3 904,61 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 12 жовтня 2007 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] (надалі - Позивач) було укладено кредитний договір №005-14051-121007 (надалі - Кредитний договір. Надаючи кредитні зобов'язання споживачу - позивачу за договором споживчого кредиту №005-14051-121007 від 12.10.2007, відповідач порушив вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: відповідачем не надана інформація про кредитування та сукупну вартість кредиту; відповідачем порушено вимоги закону щодо ціни, яка є істотною умовою кредитного договору; відповідач завідомо вніс у договір незаконні умови, маючи за мету збагатитися за рахунок позивача. Також, позивач вважає, що лис - відповідь №05-2160595/1 від 09.07.2014 року, надана Пат «Дельта Банк» на ім'я [PERSON] з вимогою про сплату 3 904,61 грн. є безпідставним та недійсним, оскільки відповідач допустився злочинного обману про те, що [PERSON] з моменту укладання договору порушував умови договору та строки погашення кредитної заборгованості, внаслідок чого йому без повідомлення нараховані штрафні санкції та пеня. Позивач, посилаючись на ст.230 ЦК України, зазначає, що сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, про місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду направив заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача [PERSON] подав письмові заперечував проти задоволення вимог позивача, в судове засідання не з'явився. Вивчивши надані сторонами письмові докази у справі, суд прийшов до наступного висновку. Встановлено, що 12.10.2007 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №005-14051-121007, згідно з яким позивач отримав картковий рахунок в національній валюті України у вигляді встановленої відкличної кредитної лінії на загальну суму 30 0000,00 грн. та встановленим лімітом на день укладення договору 3 000,00 грн. Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 09.09.2014 року з [PERSON] на користь АТ «Дельта Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 3 904,61 грн. Вказане рішення суду набрало законної сили. Вищезазначеним рішенням суду встановлено, що [PERSON] не виконав умови договору №005-14051-121007 від 12.10.2007 на відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки, відповідач отримав у позивача кредит, а тому, відповідно до умов договору у АТ «Дельта Банк» виникло право вимоги на стягнення простроченого зобов'язання з урахуванням штрафних санкцій. Також, судовим рішенням встановлено, що відповідач [PERSON] не ставив перед банком питання про розірвання договору, рахунок не перевіряв, а тому його твердження, що він нічого банку не винен, судом оцінюється критично. Судом апеляційної інстанції підтверджено, що підстав для закриття карткового рахунку на час звернення з позовом не було, доводи про неправомірне нарахування комісії також не заслуговують на увагу, оскільки п.5.3 договору передбачено, що види банківських послуг та їх вартість, а також вартість розрахунково - касового обслуговування визначається Правилами та Тарифами, з якими позичальник ознайомлений. Положеннями ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Положеннями ст. 6 ЦК України передбачено, що Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити відсотки та інші платежі передбачені кредитним договором. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних відносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачені підстави, за наявності яких правочин може бути визнаний недійсним, а саме: недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою (зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, п'ятою (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним) та шостою ( правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей) статті 203 ЦК України. Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Відповідно до ст. 208 ЦК України визначено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Згідно вимог ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до розяснення Пленуму Верховного Суду України в п.19 постанови від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Про те, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Судом встановлено, що вказаний договір №005-14051-121007 від 12.10.2007 укладений сторонами у письмовій формі, підписаний позивачем особисто, тому посилання позивача на його не поінформованість з їх умовами спростовується його особистим підписом на договорі, відсутністю застережень та зауважень, що свідчить про його згоду з усіма його умовами. Таким чином договір укладено відповідно до волі сторін, у встановленій формі, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, зміст правочину не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Крім того, слід зазначити, що позивачем не надано суду будь-яких належних доказів в розумінні ст. ст.58,59 ЦПК України, на підтвердження факту отримання погроз від відповідача з безпідставним вимоганням коштів, на які останній посилалається в своєму позові. Тобто, позивач не довів порушення його прав з боку відповідача саме як споживача. Як зазначено вище, на час укладення кредитного договору позивач був ознайомлений з інформацією про умови кредитування відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», тому відсутні підстави, передбачені ст. 203 ЦК України для визнання частини положень договору недійсними на підставі ст. 215 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до правової позиції, висловленої в постанові судових палат у цивільних та у господарських справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року по справі N 6-75цс13, оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені зазначеною нормою. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Враховуючи наведене, для розірвання договору на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України необхідно щоб існували наступні обставини: 1) наявність істотного порушення договору; 2) наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, та її розмір; 3) заподіяна шкода не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; 4) наявність істотної різниці між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Таким чином, при підписанні кредитного договору всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів були дотримані, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність їх умов вимогам законодавства, на що позивач посилається у своїй позовній заяві. Що стосується вимог позивача про відшкодування йому збитків у подвійному розмірі в сумі 7 809, 22 грн. та моральної шкоди у розмірі 3 904,61 грн., то слід зазначити, що оскільки в судовому засіданні позивачем не надано, а судом в процесі розгляду справи не здобуто належних доказів на підтвердження позовних вимог щодо визнання недійсним частини положень договору кредиту від 12.10.2007 року №005-14051-121007, то в задоволенні позовних щодо відшкодування позивачу збитків та моральної шкоди теж має бути відмовлено. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed