Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК СХІДЕНЕРГО» про визнання наказу про накладання дисциплінарного стягнення недійсним і поновлення на попередньому місці роботи, стягнення сум за дні вимушеного прогулу та моральної шкоди мотивуючи свої вимоги наступним. На підставі наказу від 04.04.2000 року №37-к позивач був прийнятий на роботу на посаду водія автотранспортних засобівавтотранспортного цеху «Курахівська теплова станція» ТОВ «СХІДЕНЕРГО», яка розташована у м.Курахово Донецької області, з окладом згідно до штатного розпису. З дозволу адміністрації автотранспортного цеху ([PERSON].) за проханням диспетчера [PERSON] було дозволено проведення 07.06.2013р. урочистого заходу проводів її на пенсію, про який повідомлялось через оголошення-запрошення та оголошення по гучномовцю. Проведення заходу було призначено на 17 годину 07.06.2013 року в неробочий час в червоному кутку цеху. На заході були присутніми близько 20 працівників разом із керівництвом цеху. Позивач пробув на заході до самого кінця. В приміщенні ніяких конфліктів не було. На наступний день, 08.06.2013 року йому стало відомо про те, що водій [PERSON] отримав тяжкі травми на вулиці та біля контори цеху та помер. 10.06.2013 року всіх присутніх на заході зібрали керуючий департаментом по управлінню персоналом Бурлака В.В., та у присутності начальника цеху запропонували написати пояснення, а на 11 годину запросили до конференц-залу на зустріч з директором ТЄС А.М. Боричевським, де було запропоновано всім присутнім на заході написати заяви про звільнення за власним бажанням з 24.06.2013 року, а інакше всі будуть звільненні за порушення умов колективного договору та п.3.2. Правил внутрішнього трудового розпорядку за розпиття спиртних напоїв на робочому місці. Під тиском адміністрації підприємства позивач написав заяву про звільнення за власним бажанням за ст.38 КЗпП України. Після 20 червня 2013 року позивач дізнався про службове розслідування, за результатами якого адміністрацією ТЄС було видано наказ за №1099 від 19.06.13 року про накладання на нього та інших працівників, які були на заходах, автотранспортного цеху дисциплінарного стягнення у вигляді догани. З наказом не погоджується, зазначає, що в цьому наказі вказано, що 07.06.2013 року у лікарню м. Курахове було доставлено в стані алкогольного сп'яніння водія автотранспортного цеху [PERSON], де він і помер. По факту було проведено службове розслідування та встановлено факт розпиття спиртних напоїв на території автотранспортного цеху. У той же час в наказі вказано, що це було організований захід з дозволу керівництва автотранспортного цеху, тобто захід проведення на пенсію працівника підприємства і тому, це не може бути порушення п.3.2. Правил внутрішнього трудового розпорядку. Крім того, були внесені в наказ все присутні, навіть ті, хто не приймав алкогольні напої, а був просто присутній. Позивач знаходився на урочистому заході для поздоровлення ювіляра та вшанування її роботи в колективі. Наявність алкогольного сп'яніння ніхто не встановлював, актування не проводилось. Позивач стверджує, що не може нести відповідальність за те, що такий захід був дозволений керівництвом підприємства, а також зазначає, що в наказі вказані прізвища та ініціали, тобто не вказані індивідуальні показники тієї чи іншої особи, що є порушенням трудового законодавства. Тому вважає, що накладене на нього стягнення у вигляді догани не має юридичної сили та підлягає скасуванню. Позивач вказує, що трудові обов'язки виконував належним чином, ніяких претензій з боку керівництва не було, тому вважає, що з його боку Правила трудового розпорядку не були порушені. 21.06.2013 року представник адміністрації визвав позивача та попередив, що його звільнили з роботи наказом № 139-к від 21.06.2013 року з 24.06.2013 року, всупереч тому, що в рекомендованому листі на адресу адміністрації позивач вказав на те, що звільнятися не буде та буде продовжувати працювати на своїй посаді. Також позивач посилається на ст.38 КЗпП України, та зазначає, що у разі, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім того, останній день роботи повинен бути робочим днем. Позивач вказує, що його звільнили з 24.06.13 року, тобто в вихідний день, тоді як відповідно до вимог ст. 72 КЗпП України до державних свят прирівняні і релігійні. 23.06.2013 року було релігійне свято Трійця, тому наступний день 24.06.2013 року був вихідним. В наступний робочий день, 25.06.2014 року позивач вийшов на роботу, але його не було допущено на його робоче місце, незважаючи на те, що він попередив адміністрацію про відмову від звільнення. Позивач вважає, що грубим порушенням його конституційного права на труд та грубим порушенням норм трудового законодавства з боку адміністрації підприємства йому було завдано моральну шкоду, яка полягає в стражданнях від незаконного звільнення, звинуваченні в п'янстві на робочому місті, втраті роботи та нормальних життєвих зв'язків з товаришами, не отриманням заробітної плати та неможливістю організувати своє життя внаслідок моральних страждань через грубе порушення трудових прав. Моральну шкоду оцінює в 15 000 грн. Позивач просить визнати незаконними та скасувати пункт 1 та пункт 2 наказу №1099 від 19.06.2013 року про накладання дисциплінарного стягнення в виді догани та наказ № 139-к від 21.06.2013 року про звільнення за власним бажанням, поновити на попередньому місті роботи - водія автотранспортних засобів автотранспортного цеху відособленого підрозділу «Курахівська теплова електрична станція» товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК СХІДЕНЕРГО», стягнути з відповідача заробітну плату за дні вимушеного прогулу та моральну шкоду в сумі 15 000 грн, а також зобов'язати відповідача надати довідку про середню заробітну плату позивача. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, наведених в позові, додатково надав розрахунок розміру заробітної плати за час вимушеного прогулу, яка станом на 26.05.2014 року дорівнює 57 283,38 грн. Представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просила позов задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві. Відповідач, товариство з обмеженою відповідальністю «ДТЕК СХІДЕНЕРГО», позовні вимоги не визнав у повному обсязі, просив відмовити в їх задоволенні, надав заперечення на позов в яких зазначається наступне. Як вказано в позовній заяві, 07.06.2013 року в порушення встановлених на підприємстві правил та положень, в адміністративній будівлі автотранспортного цеху (надалі - АТЦ), у зв'язку із виходом на пенсію диспетчера АТП [PERSON], було проведено розважальний захід, на якому працівниками ВП «Курахівська теплова електрична станція» ТОВ «ДТЕК СХІДЕНЕРГО» (далі - КуТЕС) серед яких також був присутній позивач [PERSON] вживались алкогольні напої. Даний захід закінчився нещасним випадком із смертельним результатом працівника АТЦ КуТЕС [PERSON] З метою виявлення причин того, що сталося наказом від 10.06.2013 року №1046 було призначене службове розслідування за фактом смертельного травмування робітника підприємства. Відповідно до пояснень, які письмово надав [PERSON], він вживав на заході спиртні напої (горілку). 18.06.2013 року за результатами проведеного службового розслідування, було затверджено комісійно складений акт, відповідно до висновків якого було встановлено факт вживання спиртних напоїв на території автотранспортного цеху працівниками, що призвело до смертельного травмування працівника цеху. За результатами службового розслідування керівництвом КуТЕС було видано наказ №1099 від 19.06.2013р. про накладання на Позивача та інших працівників, які приймали участь в зазначеному заході, дисциплінарного стягнення в вигляді догани. Хоча позивач і не погодився із зазначеним наказом, посилаючись на те, що захід було організовано з дозволу керівництва АТЦ, в зв'язку з чим, його проведення не може бути порушенням п.3.2. Правил внутрішнього трудового розпорядку, у той же час відповідно до зазначеного пункту на території підприємства забороняється продаж та вживання спиртних напоїв, а також з'явлення на роботі в стані алкогольного, наркологічного або токсичного сп'яніння. Також відповідач вказує на те, що за наданими поясненнями працівників про проведення заходу не було повідомлено керівництво підприємства, а отже вживання спиртних напоїв на території підприємства є порушенням Правил внутрішнього трудового розпорядку. В поясненнях позивача зазначено, що даний захід було здійснено з погодження начальника АТЦ, проте начальник АТЦ не мав на це ніяких повноважень, в зв'язку з сим з його боку також були порушені Правила внутрішнього трудового розпорядку, що мало наслідком притягнення до начальника АТЦ [PERSON] до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани. Твердження позивача, про надання дозволу на вживання спиртних напоїв з боку начальника цеху, та те, що ніхто не встановлював у нього стан алкогольного сп'яніння спростовуються власноруч наданими ним поясненнями, в яких він зазначає, що спиртні напої ним вживались та не звільняє від відповідальності за порушення Правил внутрішнього трудового розпорядку. Таким чином, відповідач вважає, що факт вживання спиртних напоїв, й тим самим порушення встановлених Правил внутрішнього трудового розпорядку, під час проведення службового розслідування не заперечувався [PERSON]А, надання дозволу на вживання спиртних напоїв з боку начальника цеху ні в якій мірі не звільняє позивача від відповідальності за порушення Правил внутрішнього трудового розпорядку та можливості застосування до нього заходів дисциплінарного стягнення, в зв'язку з чим його доводи щодо того, що з його боку порушень трудової дисципліни не було - є неспроможними. Крім того, на думку відповідача, не заслуговують на увагу посилання позивача на те, що всупереч діючим нормам діловодства у п.1 оскаржуваного наказу №1099 вказані прізвища та ініціали робітників, тобто не вказані індивідуальні показники тієї чи іншої особи, що є порушенням трудового законодавства. Виходячи з того, що в зазначеному наказі вказані прізвище, ініціали ім'я та по-батькові працівників автотранспортного цеху КуТЕС, з вказівкою посади кожного конкретного працівника, неможливість їх правильної ідентифікації виключена. Відносно звільнення позивача відповідач вказує, на те, що заяву про звільнення позивач написав 10.06.2013 року та просив звільнити його 24.06.2013 року за власним бажанням, тобто за власною ініціативою. Відповідно до наказу в.о. директора КуТЕС від 21.06.2013 року №139к, [PERSON] звільнено 24.06.2013 року за власним бажанням, ст. 38 КзПП України, на підставі його заяви. У зв'язку з тим, що 24.06.2013 року був вихідним днем, тому що попередній день був святковим релігійним днем, то позивача було запрошено для ознайомлення із наказом про звільнення та отримання трудової книжки в останній робочий день - 21 червня 2013 року. [PERSON] відмовився від письмового ознайомлення з наказом № 139к від 21.06.2013 року про звільнення за власним бажанням, а також відмовився забрати трудову книжку, про що 21.06.2013 року був складений акт №3 про відмову в ознайомленні з наказом та вголос зачитаний наказ про звільнення за власним бажанням. Відповідач, посилаючись на п 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993р. №58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за №110 (надалі - Інструкція), вказує, що днем звільнення вважається останній день роботи. У той же час, відповідно до ст. 38 КЗпП України у працівника є право відкликати заяву про звільнення протягом строку попередження, з одним застереженням: крім випадків, коли на його місце було запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладанні трудового договору. [PERSON] протягом строку дії попередження в двотижневий строк з 10.06.2013р. по 24.06.2013р. не було відкликано заяву про звільнення. З огляду на те, що останній, вказаний в заяві про звільнення за власним бажанням, робочий день припадав на вихідний день, наказ про звільнення був виданий у останній робочий день перед святковими та вихідними днями. На думку відповідача законодавець не обмежує роботодавця щодо видання наказу про звільнення за заявою працівника до закінчення зазначеного в ний строку попередження, вказавши дату звільнення, визначену працівником. Більш того, враховуючи, що роботодавець обмежений двотижневим строком, більше якого він не вправі утримувати на роботі працівника, який виявив бажання звільнитися, видання наказу за останнім днем, вказаним в заяві про звільнення за власним бажанням, а саме - після 24.06.2013 року було б порушенням прав працівника на звільнення після двотижневого спливу строку після написання заяви. Крім того, відповідач зазначає, що від позивача не надходило заяв про бажання подовжувати трудову діяльність на підприємстві, а лише факт неотримання трудової книжки ніяким чином не підтверджує його волевиявлення на подовження роботи на підприємстві. У зв'язку з відмовою позивача від отримання трудової книжки на його адресу двічі направлялись листи: від 01.07.2013 та від 08.07.2013 із нагадуванням про необхідність отримання трудової книжки, у зв'язку із звільненням. Щодо роботи позивача 25.06.2013 року відповідач зазначає, що дійсно 25.06.2013 позивач перебував на території КуТЕС з метою здачі товарно-матеріальних цінностей, в зв'язку із звільненням. Таким чином, відповідач вважає, що позивач усвідомлював що його винні дії потягнуть за собою звільнення за порушення трудової дисципліни, в зв'язку з чим він виявив бажання звільнитися за власною ініціативою. На думку відповідача позивач не довів та не обґрунтував наявність моральної шкоди, а тому в її стягненні слід відмовити. Таким чином, на думку відповідача підстави для задоволення позову відсутні. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, в межах заявлених позовних вимог установив наступне. Позивач - [PERSON] був прийнятий на роботу на посаду водія автотранспортних засобів автотранспортного цеху «Курахівська теплова станція» ТОВ «СХІДЕНЕРГО» на підставі наказу від 04.04.2000 року №37-к. 07.06.2013 року на території автотранспортного цеху відокремленого підрозділу «Курахівська теплова електрична станція» ТОВ «ДТЕК СХІДЕНЕРГО» відбувся святковий захід проведення на пенсію диспетчера [PERSON] на якому був присутній позивач. Про проведення зазначеного заходу повідомлялось шляхом вивішування на території підприємства оголошення-запрошення та оголошень по гучномовцю. Початок заходу було призначено на 17 годину у неробочий час. За твердженням відповідача на цьому заході [PERSON] вживав спиртні напої, що підтверджується його поясненнями від 11.06.2013 року та мало наслідком винесення догани у наказі №1099 від 19.06.2013року за вживання спиртних напоїв на території автотранспортного цеху (а.с.28). Враховуючи, що позивач надавав пояснення 10.06.2013р. в яких не має посилань на вживання ним спиртних напоїв, а зазначені посилання є в додатках до пояснень, які датовані наступним днем (11.06.2013р.) суд критично оцінює ці пояснення з точки зору добровільності їх надання. Крім того, відповідачем не заперечується відсутність медичного огляду працівників підприємства, які брали участь у зазначеному заході, на стан сп'яніння та вживання спиртних напоїв. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для накладання наказом №1099 від 19.06.2013 року стягнення у вигляді догани на позивача за вживання спиртних напоїв, а також заборону нарахування премії на час дії дисциплінарного стягнення. Суд встановив, що в заяві про звільнення за власним бажанням від 10.06.2013 року (а.с.53) [PERSON] була вказана дата звільнення - «з 24.06.2013р.» Відповідно до ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу з поважних причин власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. При дослідженні заяви про звільнення судом не встановлено посилання [PERSON] на наявність будь-яких обставин з метою звільнення за власним бажанням раніше ніж за два тижні від дати написання заяви. Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно зі ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Таким чином, двотижневий строк попередження починає свій перебіг з наступного дня після написання позивачем заяви про звільнення, а саме з 11.06.2013 року, а закінчується - 24.06.2013 року. Відповідно до ч.2 ст.73 КЗпП України робота не проводиться в дні наступних релігійних свят: 7 січня - Різдво Христове, один день (неділя) - Пасха (Великдень), один день (неділя) - Трійця. Згідно з ч.5 ст. 254 ЦК України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. Таким чином, виходячи з того, що 24.06.2013 року було днем релігійного свята (Трійці) останнім днем двотижневого строку попередження був перший наступний робочий день, а саме - 25.06.2013 року. Відповідно до ч.2 ст38 КЗпП України, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою. Відповідачем не заперечується, що в наказі про звільнення позивача №139к від 21.06.2013 року вказана дата звільнення - 24.06.2013 року, у той час як останнім днем двотижневого строку, в межах якого позивачу законодавством надано можливість не вимагати розірвання трудового договору та продовжити роботу є 25.06.2013р. Таким чином суд приходить до висновку про передчасне та незаконне звільнення позивача всупереч вимогам ч.2 ст.38 КЗпП України. В ст. 235 КЗпП України зазначено, що у разі звільнення без законної підстави або переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Відповідно до повідомлень працівника про оплату праці за ст. 110 КЗпП України, наданих позивачем (а.с.120-133) та розрахунку (а.с.115) середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 247,98 грн. Час вимушеного прогулу, виходячи із графіку роботи (п'ятиденний робочий тиждень, 8 годиний робочий день) [PERSON] становить 232 робочих дні. Отже середній заробіток за час вимушеного прогулу дорівнює 57 531,36 гривень (247,98х232), який і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що незаконне звільнення позивача порушило його законні права та призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З урахуванням характеру страждань, їх обсягу, тривалості, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості суд вважає, що розміром грошового відшкодування моральної шкоди необхідним, достатнім, розумним і справедливим за наведених обставин, є 1000 гривень, тому позовні вимоги в цій частині слід задовольнити частково. На підставі ст. 88 ч. 3 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно ст. 4 ч. 1 п. 2 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, що діяла на момент подання позову) за подання позову майнового характеру сплачується судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. Згідно ст. 4 ч. 1 п. 1 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, що діяла на момент подання позову) за подання позову немайнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 0,1 розміру мінімальної заробітної плати. Таким чином з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір: за вимоги немайнового характеру в сумі 229,4 гривень, а за вимоги майнового характеру - 575,31 гривень, разом - 804,71 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial