Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просив звільнити з - під арешту предмет іпотеки - трикімнатну квартиру [ADDRESS] , шляхом зняття арешту з накладеного на все нерухоме майно [PERSON] постановами державного виконавця Крюківського ВДВС Кременчуцького МУЮ № 21435741 від 20.09.2010 (запис про обтяження №№19598942, 10265616) та № 19897012 від 22.06.2010 (обтяження №19598848); скасувати заходи забезпечення, вжиті Крюківським районним судом м. Кременчука по цивільній справі № 2-2370/2010 ухвалою суду від 13.10.2010 (арешт накладений за обтяженням 19599014), ухвалою суду від 19.05.2010 (арешт накладений за обтяженням № 19598748), ухвалою суду від 03.09.2009 (арешт накладений за обтяженням № 19598672), в цивільній справі № 2-2370/2010 ухвалою суду від 13.10.2010 (арешт накладений за обтяженням № 10465132), у справі № 2-2370 ухвалою суду від 13.10.2010 (арешт накладений за обтяженням № 19599014); стягнути з [PERSON] на користь позивача судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що 10.07.2007 між АКБ «Укрсиббанк» та позичальником [PERSON] був укладений кредитний договір № 11181606000, згідно з яким банк надав позичальнику кредит у розмірі 134330 грн. В забезпечення зобов`язань по кредитному договору 10.07.2007 між банком та [PERSON] був укладений іпотечний договір б/н, згідно з яким в забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору іпотекодавець передав в іпотеку банку трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Право вимоги за вищевказаним договором перейшло до АТ «Дельта банк» на підставі договору купівлі-продажу вимоги за кредитами від 08.12.2011 між ПАТ «Укрсиббанк» та АТ «Дельта банк», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 2949, 2950. 01.02.2018 року між ПАТ «Дельта банк» та [PERSON] було укладено договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 130, згідно з яким банк передав право вимоги за договором іпотеки б/н від 10.07.2007. Вказує, що йому стало відомо про те, що постановами державних виконавців Крюківського ВДВС Кременчуцького МУЮ № 21435741 від 20.09.2010, № 19897012 від 22.06.2010, № 21435741 від 20.09.2010, № 21435741 від 20.09.2010 за обтяженнями №№19598642, 19598848, 10265616, 19598942 відповідно накладено арешт на все нерухоме майно боржника [PERSON] , у тому числі на предмет іпотеки. Також зазначає, що згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на квартирі є ряд арештів та заборон, накладених на все майно [PERSON] , в тому числі накладених ухвалами Крюківського районного суду м. Кременчука, а саме: по цивільній справі № 2-2370/2010 ухвалою суду від 13.10.2010 (обтяження 19599014), по цивільній справі №б/н ухвалою суду від 19.05.2010 (обтяження № 19598748), по цивільній справі №б/н ухвалою суду від 03.09.2009 (обтяження № 19598672), по цивільній справі № 2-2370/2010 ухвалою суду від 13.10.2010 (обтяження № 10465132). Позивач зауважує, що оскільки його право на звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме трикімнатну квартиру, належну [PERSON] , у спосіб, визначений законом та договором, обмежене, необхідно звільнити з-під арешту вказану квартиру з метою захисту його законних прав. Відзиву на позов від відповідача [PERSON] не надходило. В додаткових письмових поясненнях представник позивача [PERSON] також вказав, що питання про реалізацію спірної квартири органами примусового виконання судових рішень не ставилося і квартира під реалізацією не перебуває. Укладений між [PERSON] та ПАТ «Дельта банк» договір купівлі-продажу майнових прав від 01.02.2018 не є договором факторингу, а є, на його думку, саме договором відступлення права вимоги. Вказав, що відділом ДВС накладені на майно [PERSON] арешти не можуть бути зняти самостійно через те, що виконавчі провадження знищені, та через наявність інших відкритих проваджень, де відповідач є боржником. В судовому засіданні позивач та його представники позов підтримали. Позивач додатково вказав, що він у січня 2018 року брав участь через мережу Інтернет у аукціоні, переможцем якого він і став. Предметом аукціону була трикімнатна квартира [ADDRESS] . Після цього через кілька днів він з представником ПАТ «Дельта банк» уклав договір купівлі-продажу майнових прав за борговими зобов`язаннями [PERSON] та поїхав до нотаріуса, де вони уклали договір відступлення права вимоги за іпотечним договором на квартиру. Про наявність арештів на квартирі він дізнався після проведеного аукціону, у нотаріуса. [PERSON] боргових зобов`язань перед ним не погасила, на його вимоги відповіла, що не має коштів. Просив позов задовольнити, оскільки наявність арештів на нерухомому майні не дозволяє йому оформити право вланості. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду заяву, де просила справу розглядати без її участі. Представник третьої особи Крюківського відділу державної виконавчої служби м. Кременчука ГТУЮ в Полтавській області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Треті особи ПАТ «ПроКредитБанк», [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялися належним чином. Заслухавши учасників розгляду справи, вивчивши матеріали справи, дослідивши і оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач [PERSON] звернувся до суду з вимогою про зняття арешту з нерухомого майна, посилаючись на те, що він, як іпотекодержатель, має переважне право на задоволення вимог, забезпечених іпотекою. Судом встановлено, що 10.07.2007 між АКБ «Укрсиббанк» та позичальником [PERSON] були укладений кредитні договори № 11181606000, 11181608000, згідно з якими банк надав позичальнику кредит у розмірі 134330 грн. 10.07.2007 в забезпечення зобов`язань по кредитному договору між банком та [PERSON] був укладений іпотечний договір, що підтверджується свідоцтвом серії ВЕР [NUMBER] , за яким в забезпечення зобов`язань по кредитному договору [PERSON] передала в іпотеку банку трикімнатну квартиру [ADDRESS] . На підставі договору іпотеки 10.07.2007 року до Державного реєстру було внесено запис про обтяження. 08.12.2011 на підставі договору купівлі-продажу вимоги за кредитами від між ПАТ «Укрсиббанк» та АТ «Дельта банк», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 2949, 2950 право вимоги за вищевказаними кредитним та іпотечним договорами перейшло до АТ «Дельта банк». З матеріалів справи вбачається, що 01.02.2018 року між ПАТ «Дельта банк» та позивачем [PERSON] укладено договір № 161/К купівлі-продажу майнових прав, за яким, згідно додатку №1 до договору, до [PERSON] перейшли майнові права за кредитним договором № 11180688000 від 10.07.2007, укладеним між банком та [PERSON] . Також цього ж дня між ПАТ «Дельта банк» та позивачем [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір відступлення права вимоги за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О.В. 10.07.2007 за реєстровим № 10825, за яким на умовах цього договору, договору № 161/К від 01.02.2018 на підставі протоколу електронних торгів від 19.01.2018, передано [PERSON] право вимоги за договором іпотеки № б/н від 10.07.2007, з усіма додатками та додатковими угодами, що укладені між АКБ «Укрсиббанк» та [PERSON] . Також, як вбачається з державних реєстрів, на майно, що належить [PERSON] , в тому числі квартиру [ADDRESS] , 10.07.2007 накладено ряд обтяжень. Так, накладено обтяження №19598559 у зв`язку з наявністю договору іпотеки від 10.07.2007, крім цього накладено обтяження у вигляді арешту нерухомого майна у зв`язку з наявністю боргових зобов`язань [PERSON] перед ПАТ «ПроКредитБанк», [PERSON] та [PERSON] : за ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області б/н від 03.09.2009 (обтяження № 19598672), ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області б/н від 19.05.2010 (обтяження № 19598748), постановою державного виконавця Крюківського ВДВС Кременчуцького МУЮ ВП № 19897012 від 22.06.2010 (обтяження № 19598848), постановою державного виконавця Крюківського ВДВС Кременчуцького МУЮ ВП № 21435741 від 20.09.2010 (обтяження 19598942);ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області №2-2370/2010 від 13.10.2010 (обтяження 19599014). В судовому засіданні позивачу роз`яснювалося право клопотати про залучення осіб, в інтересах яких накладено арешт на квартиру, в якості співвідповідачів у справі, проте таке клопотання позивачем не заявлялося. Як вбачається з матеріалів справи застереження у зв`язку з укладенням 10.07.2007 року договору іпотеки, були внесені цього ж дня до реєстру. Тобто іпотечний договір [PERSON] було укладено задовго до накладення арешту на спірне майно. Як вбачається з письмових пояснень представника позивача на даний час відсутні відкриті виконавчі провадження за вимогами про стягнення боргу з [PERSON] за кредитним договором або звернення стягнення на предмет іпотеки. Сам іпотечний договір не містить застереження у вигляді можливості позасудового врегулювання, не надано доказів, що сторонами укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Суду не надано і доказів того, що було розпочато процедуру звернення стягнення на іпотечне майно. Суду не надано доказів того, що про відступлення права вимоги за договором іпотеки, купівлю-продаж майнових прав за кредитним договором, а також про необхідність здійснення всіх зобов`язань, які випливають з даних договорів на користь позивача, як нового кредитора, відповідач [PERSON] була повідомлена у належний спосіб, як і не надано доказів повідомлення про наслідки невиконання зобов`язань. За приписами статей 1049, 1050, 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Відповідно до частини першої статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 589 Цивільного кодексу України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Згідно зі статтею 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України). За положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку» в редакції на час виникнення спірних праовідносин іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. При цьому за змістом частини шостої статті 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Права і обов`язки державного виконавця визначаються Законом «Про виконавче провадження» в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, що відповідає правовій позиції Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 338/1118/16-ц. Згідно ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника Відповідно до статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателя не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або тоді, коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника знаходиться у заставі, та роз`яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про звільнення заставленого майна з-під арешту. Реалізація заставленого майна провадиться в порядку, встановленому цим Законом. Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку». При цьому за змістом статті 3 Закону України «Про іпотеку» в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Разом з цим відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в справі від 31.10.2018 року №465/646/11, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. В силу ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Отже, законодавцем визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах: банк або інша фінансова установа і цей перелік є вичерпним. Тобто, фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ. За умовами договору купівлі-продажу майнових прав №161/К від 01.02.2018 предметом договору є перехід прав вимоги до боржника, які виникли за укладеним кредитним договором боржника з банком (п.1.1 договору, додаток до договору) та інші права, що пов`язані або випливають із прав вимоги. Згідно п.1.2 договору покупець сплачує продавцю за майнові права грошові кошти (плату) у розмірі та порядку, визначених договором. Пунктом 3.1 договору передбачено сплату 41341,24 грн. покупцем на користь продавця. Згідно Реєстру договорів, право вимоги за якими відступається, сума боргу [PERSON] за договором кредиту становить 416919,97 грн. Отже, з укладенням договору купівлі-продажу майнових прав відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, [PERSON] , який не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права. Договір купівлі-продажу майнових прав, укладений [PERSON] та АТ «Дельта банк», фактично є договором про відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи, що суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа. В силу ч.1 ст.203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч.1. 2 ст. 215 цього Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. В силу ч.1 ст.216 ЦК недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed