Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] «Юван», [PERSON], третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: [PERSON] сільська рада Луцького району, про визнання договору про дольову участь в будівництві гаража недійсним. Свій позов обґрунтовує тим, що вона з 05 листопада 1999 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 січня 2013 року шлюб між ними було розірвано. 14 жовтня 2005 року, між відповідачем [PERSON] та [PERSON] «Юван» укладено договір про дольову участь в будівництві житла № 14/10-05, згідно умов якого [PERSON], як замовник за договором, інвестував кошти у будівництво житлового приміщення - трикімнатної квартири № 14 за адресою: с. Зміїнець Луцького району Волинської області, вул. Васильківська, буд. № 2, а [PERSON] «Юван», як виконавець, зобовязувався збудувати житлове приміщення та передати замовнику у власність. 21 березня 2006 року між відповідачем [PERSON] та [PERSON] «Юван» була укладена додаткова угода до договору про дольову участь в будівництві житла № 14/10-05 від 14 жовтня 2005 року - додаток № 1. Відповідач [PERSON] інвестує кошти в сумі 20000 грн. на будівництво гаража на одну транспортну одиницю за адресою с. Зміїнець Луцького району Волинської області, вул. Васильківська, 2 Б-1 № 1, а [PERSON] «Юван» зобовязується збудувати гараж та передати у власність відповідача. Кошти, згідно договору та додаткової угоди, були перераховані відповідачем на рахунок [PERSON] «Юван» у повному обсязі. У 2007 році житлове приміщення та гараж було збудовано та фактично передано в користування їхнього з відповідачем подружжя. 18 грудня 2013 року додаткову угоду, як правочин укладений між відповідачем [PERSON] та [PERSON] «Юван», було розірвано з ініціативи [PERSON] кошти в розмірі 20000 грн. сплачені за будівництво спірного майна були повернуті [PERSON] 03 березня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] «Юван» укладено договір №02/03-14 про дольову участь в будівництві гаража. Фактично даний договір укладено на будівництво вже збудованого та переданого у фактичне користування спірного майна. Рішенням Маяківської сільської ради за [PERSON] визнано право власності на вказаний гараж. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 серпня 2015 року визнано недійсним договір про розірвання Додаткової угоди Додатку №1 до договору про дольову участь в будівництві житла №14/10-05 від 14 жовтня 2005 року. Правовим наслідком недійсності даного правочину є повернення сторін у попередній стан, тобто, [PERSON] має повернути 20000 грн. [PERSON] «Юван», а [PERSON] «Юван» має повернути [PERSON] майнові права на спірне майно. Вказує, що правовою перешкодою повернення майнових прав на спірне майно у спільну сумісну власність є договір від 03 березня 2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] «Юван» №02/03-14 про дольову участь в будівництві гаража. З огляду на те, що спірне майно перебуває у її володінні та користуванні, вважає належним способом захисту її права на розпорядження та поділ спільного майна є визнання недійним підстав набуття [PERSON] майнових прав на спірне майно. З огляду на наведене, просить визнати недійсним договір №02/03-14 про дольову участь в будівництві гаража на одну транспортну одиницю за адресою: село Зміїнець Луцького району Волинської області, вулиця Васильківська, 2, Б-1, №02/03-14 від 03 березня 2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] «Юван». Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав в повному обсязі з підстав в ньому зазначених, просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, оскільки вважає, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірного майна, а права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст.ст. 215,216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 цього Кодексу, які дають право витребувати майно від добросовісного набувача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. Представник відповідача [PERSON] «Юван» в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце розгляду справи Представник третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] сільської ради Луцького району Волинської області в судове засідання не зявився, заявою від 04 травня 2017 року сільський голова [PERSON] сільської ради [PERSON] просив розгляд справи проводити без участі представника сільської ради, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та оцінивши представлені в справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 листопада 1999 року. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 січня 2013 року позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволено, шлюб між ними розірвано (а.с.10). 14 жовтня 2005 року, між [PERSON] та [PERSON] «Юван» укладено договір про дольову участь в будівництві житла № 14/10-05, згідно умов якого [PERSON], як замовник за договором, інвестував кошти у будівництво житлового приміщення - трикімнатної квартири № 14 за адресою: с. Зміїнець Луцького району Волинської області, вул. Васильківська, буд. № 2, а [PERSON] «Юван», як виконавець, зобовязувався збудувати житлове приміщення та передати замовнику у власність (а.с.6-8). 21 березня 2006 року між [PERSON] «Юван» та [PERSON] було укладено додаток № 1 до договору № 14/10-05 про дольову участь у будівництві житла (а.с.9). Відповідно до умов додатку № 1 до договору № 14/10-05 про дольову участь у будівництві житла [PERSON] «Юван» додатково до трикімнатної квартири, загальною площею 77 м. кв., яка розміщена на IV-му поверсі, будівельний № 14 в 16-ти квартирному житловому будинку № 52-а по вулиці Луцькій в с. Зміїнець Луцького району Волинської області приймає дольову участь у будівництві автомобільного гаража на одну транспортну одиницю біля житлового будинку за адресою с. Зміїнець, вулиця Луцька, 52а, Луцького району Волинської області. 18 грудня 2013 року між [PERSON] «Юван» та [PERSON] було укладено договір про розірвання додатку № 1 до договору № 14/10-05 про дольову участь у будівництві житла від 14 жовтня 2005 року. Грошові кошти в сумі 20000 грн., внесені на будівництво гаража, були повернені [PERSON] Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 серпня 2015 року, яке набрало законної сили, визнано недійсним правочин про розірвання Додаткової угоди Додатку № 1 від 21 березня 2006 року до Договору про дольову участь у будівництві житла № 14/10-05 від 14 жовтня 2005 року, укладеного між [PERSON] «Юван» та [PERSON] (а.с.11-13). Постановляючи вказане рішення суд виходив з того, що кошти, сплачені [PERSON] на будівництво гаража, є коштами спільного сімейного бюджету, набутими та сплаченими за час перебування сторін у шлюбі, у зв'язку з чим і позивач [PERSON], як другий з подружжя, набула майнові права на гараж, а тому [PERSON] не мав права вчиняти правочин про розірвання Додаткової угоди Додатку № 1 від 21 березня 2006 року без згоди позивача. Згідно ч. З ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 216 ЦК України в разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Таким чином, внаслідок визнання недійсним правочину про розірвання Додаткової угоди Додатку № 1 від 21 березня 2006 року майнові права на спірний обєкт нерухомого майна (гараж) мають повернутися у спільну сумісну власність колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] Однак, 03 березня 2014 року між [PERSON] «Юван» та [PERSON] укладено договір №02/03-14 про дольову участь в будівництві автогаража, за умовами якого [PERSON] «Юван» зобовязалось побудувати та передати [PERSON] автогараж Б-1-1 в критій стоянці автомобілів по вул. Васильківській, 2 в с. Зміїнець, Луцького району, Волинської області. Матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами, що предметом спірного правочину є майнові права на гараж, що були предметом договору додатку № 1 до договору № 14/10-05 від 21 березня 2006 року, укладеного між [PERSON] «Юван» та [PERSON] В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що спірний гараж перебуває в її володінні та користуванні, однак вона позбавлена можливості зареєструвати право власності на належну їй частину вказаного нерухомого майна та відповідно розпоряджатися ним, оскільки за спірним правочином майнові права на гараж також належать [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. На спростування заперечень відповідача [PERSON] суд зазначає, що спосіб захисту, передбачений ст. 388 ЦК України право власника на витребування майна від добросовісного набувача не може бути застосований за даних конкретних обставин з огляду на наступне. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Судом встановлено, що право власності на спірний новозбудований обєкт нерухомого майна у [PERSON] не виникло, оскільки не зареєстроване у Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Сплата інвестиційних внесків та завершення обєкта будівництвом не є достатньою правовою підставою для виникнення права власності на нерухоме майно. Відповідно до ст.190 ЦК України майном як особливим обєктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами. Майнове право, що є предметом інвестиційного договору (договору про дольову участь в будівництві), це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права. Майновими визнаються будь-які права, повязані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги. Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як обєкта цивільних прав. Майнове право це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Таким чином, майнові права не можуть бути предметом віндикаційного позову. Предметом віндикаційного позову може бути лише індивідуально визначена річ. На момент віндикації річ повинна фізично існувати. Крім того, встановлено, що спірний обєкт нерухомого майна фактично знаходиться у володінні позивача, яка користується ним, однак її права власника обмежено, оскільки титульним власником майнових прав на спірний обєкт нерухомого майна залишається за відповідачем [PERSON] Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. При цьому суд окремо зазначає, що спосіб захисту прав, який обрано позивачем, а саме: визнання договору про дольову участь в будівництві гаража недійсним, є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного (невизнаного) права, характеру його порушення (невизнання) та наслідкам, спричиненим цим порушенням (невизнанням). В постанові від 12 червня 2013 року по справі № 6-32цс13 Верховний Суд України також дійшов висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Також, суд вважає за необхідне окремо відзначити, що субєктний склад сторін у цій справі не в повній мірі відповідає вимогам процесуального закону та змісту матеріальних правовідносин, що були предметом спору, оскільки правочин, який оспорює позивач, укладений між [PERSON] «Юван» та [PERSON], з обґрунтування позову та його прохальної частини судом не встановлено які позовні вимоги ставляться до відповідача [PERSON], а тому в частині вимог до нього слід відмовити. З урахуванням наведеного, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє доведення в ході судового розгляду, у звязку з чим підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial