Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «УкрСиббанк» про визнання додаткових угод недійсними, мотивуючи свої вимоги тим, що 23.11.2006 року у м. Вінниці між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання кредиту №11082926000, відповідно до змісту якого відповідач зобов'язався надати позивачу, а позивач зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути відповідачу кредит (грошові кошти) в іноземній валюті, що дорівнює 41 000 дол. США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором. Так, відповідно до умов укладеного між сторонами договору, а саме п.1.2.2, позичальник зобов'язаний повернути банку кредит до 22.11.2016 року. А згідно п.1.3.4. кредитного договору передбачено, що строк сплати процентів складає з 01 по 10 число (включно) кожного місяця. Відповідно до Додатку №1 «Графік погашення кредиту» до договору позичальник зобов'язується повернути суму кредиту у терміни, передбачені графіком, а саме щомісячно сплачуючи 341,70 дол. США. Разом з тим, позивач стверджує, що відповідачем в односторонньому порядку змінено графік погашення кредиту, шляхом підроблення підпису позивача на нібито укладених між тими ж сторонами Додаткових угодах №1 та №2 від 03.02.2009 року до кредитного договору. Так, згідно п.2.1. Додаткової угоди №1 від 03.02.2009 року позичальник зобов'язується повертати кредит та сплачувати плату за кредит шляхом щомісячної сплати ануїтетних платежів в день сплати ануїтетного платежу. Розмір ануїтетного платежу складає 457 дол. США. День сплати ануїтетного платежу 02 числа кожного календарного місяця. Таким чином, вищезазначені додаткові угоди значно змінюють умови кредитного договору, укладеного між сторонами в частині строку погашення кредиту та розміру щомісячних платежів. А, зважаючи, що додаткові угоди до кредитного договору не підписувались позивачем, а тому на думку останнього такі угоди є недійсними, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. Представник позивача за довіреністю [PERSON] до судового засідання не з'явився, однак від останнього надійшла письмова заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача за довіреністю Григоренко С.В. до судового засідання не з'явилась, однак від останньої надійшла письмова заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги не визнає повністю та просить в задоволенні останніх відмовити з підстав, викладених у письмових запереченнях, що містяться в матеріалах справи (а.с.114-116 т.1). Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутності. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 23.11.2006 року у м. Вінниці між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого являється відповідач, було укладено договір про надання кредиту №11082926000 (а.с.5-11 т.1), відповідно до п.п.1.1. якого банк зобов'язується надати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті, що дорівнює 41 000 дол. США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором. Так, відповідно до умов укладеного між сторонами договору, а саме п.1.2.2, позичальник зобов'язаний повернути банку кредит до 22.11.2016 року. А згідно п.1.3.4. кредитного договору передбачено, що строк сплати процентів складає з 01 по 10 число (включно) кожного місяця. Відповідно до Додатку №1 «Графік погашення кредиту» до договору позичальник зобов'язується повернути суму кредиту у терміни, передбачені графіком, а саме щомісячно сплачуючи 341,70 дол. США. Факт укладення між позивачем та відповідачем вищезазначеного договору про надання кредиту №11082926000 сторонами не заперечується. Разом з тим, матеріали справи містять також Додаткову угоду №1 від 03.02.2009 року до договору про надання кредиту №11082926000 від 23.11.2006 року (а.с.12 т.1) та Додаткову угоду №2 від 03.02.2009 року до договору про надання кредиту №11082926000 від 23.11.2006 року (а.с.13 т.1), укладені від імені АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого являється відповідач, та від імені позивача. Так, згідно п.2.1. Додаткової угоди №1 від 03.02.2009 року позичальник зобов'язується повертати кредит та сплачувати плату за кредит шляхом щомісячної сплати ануїтетних платежів в день сплати ануїтетного платежу. Розмір ануїтетного платежу складає 457 дол. США. День сплати ануїтетного платежу 02 числа кожного календарного місяця. В той час, як зі змісту п.п.1.1, 1.2 Додаткової угоди №2 від 03.02.2009 року вбачається, що сторони домовились про перенесення строків виконання зобов'язань позичальника зі сплати процентів за договором, а також внесли зміни щодо кінцевого терміну повернення кредиту у повному обсязі в термін не пізніше 22.11.2024 року. Разом з тим, позивачем та його представником в минулих судових засіданнях заперечувався факт укладення між сторонами Додаткових угод №1, №2 від 03.02.2009 року, оскільки останні позивачем не підписувались. Згідно ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Зі змісту статтей 208, 639 ЦК України вбачається, що правочин між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, належить вчиняти у письмовій формі. Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Так, відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, на підставі висновків експертів (ч.2 ст.57 ЦПК України). А тому, для встановлення достовірності підписів позивача на Додатковій угоді №1 від 03.02.2009 року до договору про надання кредиту №11082926000 від 23.11.2006 року та Додатковій угоді №2 від 03.02.2009 року до договору про надання кредиту №11082926000 від 23.11.2006 року ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27.10.2015 року у справі було призначено судову почеркознавчу експертизу (а.с.47 т.1). Згідно висновку експерта Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 01.01.2016 року №415-П за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи встановлено, що підписи від імені [PERSON] у правій нижній частині лицевої сторони та у правій частині під друкованим записом «[PERSON]» зворотної сторони у Додатковій угоді №1 від 03.02.2009 року до договору про надання кредиту №11082926000 виконані не громадянином [PERSON], а іншою особою. Підписи від імені [PERSON] у правій нижній частині перед рукописним записом «[PERSON]» у Додатковій угоді №2 від 03.02.2009 року до договору про надання кредиту №11082926000 виконані не громадянином [PERSON], а іншою особою (а.с.93-100 т.1). Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Частиною 3 ст.215 ЦК України передбачено, що коли недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, з огляду на вищевикладені норми матеріального права можна дійти обґрунтованого висновку, що у разі непідписання договору особою, зазначеною в ньому як сторона, за умови підтвердження цього факту належними доказами, при встановленні, що нею не вчинялись дії, спрямовані на виникнення відповідних правовідносин, такий договір за позовом цієї особи (або іншої заінтересованої особи) може бути визнаний недійсним у зв'язку з його невідповідністю до вимог частини 3 ст.203 ЦК України, а саме: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Оскільки позивач, як позичальник, не підписував спірні Додаткові угоди №1, №2 від 03.02.2009 року до договору про надання кредиту №11082926000 від 23.11.2006 року, згоди та повноважень на його укладення й підписання іншій особі не надавав, тобто волевиявлення на укладення даних додаткових угод у позивача не було, тому дані додаткові угоди є недійсним у зв'язку з недодержанням в момент вчинення правочину стороною вимоги, встановленої ч.3 ст.203 ЦК України. Що ж стосується думок та тверджень представника відповідача як на підставу про відмову в задоволенні позову, що при ухваленні заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13.11.2014 року, яке ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 02.11.2015 року залишено без змін, у цивільній справі №127/20943/14-ц за позовом АТ «УкрСиббанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції було враховано заперечення [PERSON] про те, що додаткові угоди ним не підписувались, однак незважаючи на це на [PERSON] все ж таки покладено зобов'язання про повернення кредиту за основним кредитним договором та додатковими угодами до останнього, а тому дана обставина є преюдиційною та виключає можливість її спростування в даному спорі, так як рішення набуло законної сили та підлягає виконанню, то суд вважає дані твердження безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу з наступних міркувань. Так, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13.11.2014 року, яке ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 02.11.2015 року залишено без змін, у цивільній справі №127/20943/14-ц за позовом АТ «УкрСиббанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості позов задоволено, стягнуто солідарно із [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором кредиту №11082926000 від 23.11.2006 року у розмірі 34 743,90 дол. США, що за курсом НБУ станом на 08.09.2014 року становить 445 493,23 грн. (а.с.117-120, 125-132 т.1). Разом з тим, зі змісту ухвали апеляційного суду Вінницької області від 02.11.2015 року достеменно встановлено, що позивач під час оскарження заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13.11.2014 року стверджував про не підписання ним додаткових угод до договору про надання кредиту, проте не звертався до суду із зустрічним позовом про визнання даних угод недійсними та з клопотанням про призначення експертизи у даній справі, а тому суд першої та апеляційної інстанції був позбавлений можливості надати належну правову оцінку вказаним обставинам. Проте, позивач не позбавлений можливості в окремому порядку на звернення до суду із позовною заявою про визнання додаткових угод недійсними, чим він і скористався. В той час, як наявність виписок за кредитним договором за період часу з 23.11.2006 року по 08.09.2014 року (а.с.133-249 т.1, а.с.1-11 т.2), а також заяви від 02.08.2011 за вх. №132/10-147 (а.с. 23 т. 2), з яких прослідковується виконання позивачем взятих на себе зобов'язань як по сплаті тіла кредиту, так і відсотків при наявності укладеного кредитного договору від 23.11.2006 року не свідчить про наявність зі сторони позивача дій, спрямованих на виникнення відповідних правовідносин за додатковими угодами до кредитного договору та не спростовує висновку суду про недійсність додаткових угод до даного кредитного договору. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню. Також суд вважає за необхідне зазначити, що не підлягає до задоволення заява про застосування строків позовної давності, оскільки як встановлено в судовому засіданні, позивач дізнався про порушення його права, тобто про наявність оспорюваних дадаткових угод, під час ознайомлення з матеріалами цивільної справи №127/20943/14-ц, а саме 09 червня 2015 року, відтак суд вважає, що строк позовної давності не пропущено. Окрім того, в силу ст.ст.79, 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати щодо сплати судового збору у розмірі 243,60 грн., понесені позивачем згідно квитанції №353010040 від 30.07.2015 року (а.с.1). На підставі викладеного,

Outcome: approved