Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «Вінницьке управління механізації і автотранспорту будівництва» про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з роботи, який в процесі судового розгляду зменшив, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач працював у відповідача на підприємстві з 13.02.1985 року. 07.05.2013 року позивача було звільнено з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, наказ №48 від 07.05.2013 року. При звільненні позивачу не було виплачено в повному обсязі компенсацію за невикористану відпустку. А тому, з даного приводу позивач був вимушений звернутись до суду. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.03.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 31.03.2014 року, у цивільній справі №127/29736/13-ц за позовом [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Вінницьке управління механізації і автотранспорту будівництва» про стягнення заборгованості з компенсації за невикористані відпустки та за зустрічним позовом публічного акціонерного товариства «Вінницьке управління механізації і автотранспорту будівництва» до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником, первісний позов задоволено, стягнуто з ПАТ «Вінницьке управління механізації і автотранспорту будівництва» на користь [PERSON] компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 6\~792,75 грн. та середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з роботи за період з 08.05.2013 року по 17.02.2014 року у розмірі 8\~519,94 грн. В задоволенні зустрічного позову відмовлено. Незважаючи на те, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06.03.2014 року набуло законної сили 31.03.2014 року, в добровільному порядку відповідач відмовився виконувати зазначене рішення, у звязку з чим позивач змушений був звернутись до органів Державної виконавчої служи для примусового виконання останнього. Вищевказане рішення суду було виконано лише 17.08.2015 року, оскільки саме тоді позивач отримав належні йому кошти та з ним було проведено фактичний розрахунок. Разом з тим, оскільки фактичний розрахунок з позивачем було проведено лише 17.08.2015 року, а середній заробіток судом був нарахований за період до 17.02.2014 року включно, таким чином, позивач вважає, що у порядку, передбаченому ст.117 КЗпП України, позивач має право на середній заробіток за період з 18.02.2014 року по 16.08.2015 року включно, що становить 16\~007,16 грн., так як у вказаний період з вини відповідача перед позивачем існувала заборгованість. А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON], представник позивача адвокат [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові, не заперечували проти винесення заочного рішення суду. Представник відповідача до судового засідання не зявився із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Оскільки у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що позивач та його представник не заперечують, відповідно до ст.224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, дійсно, як вбачається з матеріалів справи, а саме з копії трудової книжки [PERSON] серії БТ-ІІ №0888096 від 19.02.1985 року, з 13.02.1985 року позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем. Наказом №48 від 07.05.2013 року позивач був звільнений з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.10-11). Відповідно до положень ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Разом з тим, при звільненні позивачу не було виплачено в повному обсязі компенсацію за невикористану відпустку. А тому, з даного приводу позивач був вимушений звернутись до суду. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.03.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 31.03.2014 року, у цивільній справі №127/29736/13-ц за позовом [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Вінницьке управління механізації і автотранспорту будівництва» про стягнення заборгованості з компенсації за невикористані відпустки та за зустрічним позовом публічного акціонерного товариства «Вінницьке управління механізації і автотранспорту будівництва» до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником, первісний позов задоволено, стягнуто з ПАТ «Вінницьке управління механізації і автотранспорту будівництва» на користь [PERSON] компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 6\~792,75 грн. та середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з роботи за період з 08.05.2013 року по 17.02.2014 року у розмірі 8\~519,94 грн. В задоволенні зустрічного позову відмовлено (а.с.23-25, 7-9). Як вбачається з матеріалів справи вищевказане рішення суду було виконано лише 17.08.2015 року, оскільки саме тоді позивач отримав належні йому кошти та з ним було проведено фактичний розрахунок, згідно банківської виписки від 17.08.2015 року (а.с.66). У відповідності зі ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд дійшов обґрунтованого висновку, що у порядку, передбаченому ст.117 КЗпП України, позивач має право на середній заробіток за період з 18.02.2014 року по 16.08.2015 року включно, так як у вказаний період з вини відповідача перед позивачем існувала заборгованість. Оскільки, середньоденний заробіток позивача складав 43,03 грн., що встановлено рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.03.2014 року, а тому середній заробіток за період з 18.02.2014 року по 16.08.2015 року включно (372 робочі дні без врахування святкових днів, які визначені КМУ згідно розпоряджень) становить 16\~007,16 грн. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За таких обставин, суд приходить до висновку, що дії відповідача з невиплати платежів, які мали бути компенсовані працівнику при звільненні, суперечать чинному законодавству, а саме ч.1 ст.47 КЗпП України, згідно якої власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. А тому, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з роботи за період з 18.02.2014 року по 16.08.2015 року включно, що становить 16\~007,16 грн. Окрім того, згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Зокрема, до витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (ч.3 ст.79 ЦПК України). Тому, витрати, понесені позивачем на правову допомогу у розмірі 1 000 грн., що підтверджується квитанцією №49 від 05.10.2015 року, виданою адвокатом [PERSON] (а.с.67), також підлягають стягненню з відповідача. Крім того, відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають до стягнення на користь держави судові витрати, які складаються з 487,20 грн. судового збору, від сплати якого звільнено позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved