Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вимогою про стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 79 899,00 гривень. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 20 грудня 2011 року між позивачем та [PERSON], який діяв від імені відповідача - [PERSON] на підставі довіреності, укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] Відповідно до умов вказаного попереднього договору (п.п. 1, 2.2, 2.4), позивач та відповідач зобов'язалися в майбутньому, в строк до 31 січня 2012 року, укласти договір купівлі-продажу двокімнатної квартири [ADDRESS], розрахунок мав бути здійснений у гривнях України у сумі, що на час укладення основного договору мала бути еквівалентною 280 000,00 доларам США за курсом Національного банку України. Також відповідно до умов попереднього договору позивачем передано [PERSON] 5 000,00 доларів США для забезпечення виконання умов попереднього договору. Позивач повністю та в строки виконав свої зобов'язання за попереднім договором, втім відповідач, в порушення умов зазначеного договору в строк до 31 січня 2012 року не уклав договору купівлі-продажу вказаного нерухомого майна, у зв'язку із чим [PERSON] згідно умов попереднього договору зобов'язаний повернути [PERSON] забезпечувальний платіж у розмірі 5 000,0 доларів США, що еквівалентно 39 949,50 грн., та додатково сплатити вказану суму коштів, а разом -10 000,00 доларів США, що еквівалентно 79 899,0 гривням. Позивач та його представник, у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, наполягали на їх задоволені. Представник відповідача в судове засідання з'явився, заперечував проти задоволення вимог позивача, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Представник відповідача посилався на винні дії позивача, що призвело до неукладення з причини саме цієї сторони основного договору купівлі-продажу. Заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних причин. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторін, представлених письмових доказів. Між сторона виник та існує спір з приводу виконання умов укладеного між ними попереднього договору. Судом встановлено, що сторони сформулювали своє волевиявлення та відповідним чином його закріпили у попередньому договорі від 20 грудня 2011 року, відповідно до умов якого [PERSON] та [PERSON] зобов'язалися у майбутньому, в строк до 31 січня 2012 року укласти договір купівлі-продажу квартири (п.1 договору, а.с. 6). Об'єктом майбутнього договору купівлі-продажу мала стати двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] (п 2.2 договору). Зазначений попередній договір посвідчено приватним нотаріусом [PERSON], в реєстрі за № 2376. Під час підписання попереднього договору позивач передав представнику відповідача забезпечувальний платіж у сумі еквівалентній 5 000,00 доларів США (п. 7.1 договору). Втім, сторони основний договір купівлі-продажу квартири у встановлені строки не уклали. Як визнано позивачем, ним електронною поштою отримано листа від відповідача [PERSON] з пропозицією укласти основний договір купівлі-продажу та повідомлено про підготовку всіх необхідних документів. Проте, останнє суд не знайшов підстав визнавати таким, що відповідає дійсності. Так, на момент укладання зазначеного попереднього договору вказана квартира [ADDRESS] належала відповідачу на підставі договору дарування від 10 жовтня 2011 року (а.с. 80-81), вона складалася з двох кімнат, загальна площа квартири становила 49,7 м.кв. « 26» січня 2012 року відповідачем, у зв'язку з реконструкцією та введенням об'єкта в експлуатацію нового об'єкта нерухомості, отримано свідоцтво про право власності на квартиру під новим [ADDRESS], а також загальною площею 168,3 м. кв. (а.с 108). Таким чином, квартира, яку зобов'язався продати відповідач, юридично та фактично перестала існувати, оскільки увійшла до складу іншого новоутвореного майна, що є новоутвореним. Відповідно до вказаного свідоцтва про право власності, створення нового майна - кв. [ADDRESS] відбулося в результаті свідомих дій саме відповідача [PERSON], оскільки згідно із наданими ним та отриманими судом документами таку реконструкцію та будівництво здійснено саме відповідачем (або за його замовленням, що не впливає на суть правовідносин). Суд має зробити висновок, що саме в результаті дій відповідача, виконання попереднього договору стало неможливим, оскільки предмет зобов'язання за попереднім договором юридично припинив своє існування: не може бути виконане зобов'язання про продаж об'єкта нерухомості, що на час настання строку виконання цього зобов'язання вже не існувало. Судом акцентовано увагу на тому, що ці події знаходилися поза впливом та волею позивача, який не міг змінити або припинити ці об'єктивно незалежні від нього дії відповідача у законний спосіб. Додатково суд має констатувати порушення відповідачем п. 2.6 попереднього договору, відповідно до змісту якого [PERSON] був зобов'язаний підготувати за свій рахунок та в строк до укладання основного договору документи, необхідні для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу вказаної квартири (а.с. 6). Відповідно до чинного законодавства обов'язковою вимогою відчуження нерухомого майна є отримання певного витягу з державного реєстру про державну реєстрацію прав на нерухоме майно. Надані з КП «ОМБТІ та РОН» документи свідчать, що відповідачем здійснено реєстрацію своїх прав власника на новостворене нерухоме майно та нового свідоцтва про право власності на цю новоутворену квартиру від 26 січня 2013 року, отримано витяг з відповідного Державного реєстру лише 08 лютого 2013 року, тобто після спливу погоджених сторонами строків виконання зобов'язання, а також дії укладеного попереднього договору (а.с. 78). Вказані обставини виключають можливість укладення у погоджені строки обумовленого договору купівлі-продажу нерухомого майна з вини відповідача. Оцінюючи в цілому поведінку відповідача, суд не може визнати її добросовісною та такою, що була спрямована на належне виконання умов попереднього договору. Стосовно суми належного до стягнення. Даючи оцінку положенню 7.1. попереднього договору від 20 грудня 2011 року, суд вбачає, що сторони скористалися правом на врегулювання своїх відносин на власний розсуд, що повною мірою відповідає правилам ст. 6 ЦК України, відповідно до якої сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. У досліджуваних правовідносинах сторони є вільними у визначенні умов укладеного між ними попереднього договору, а тому були повною мірою повноважні на власний розсуд визначити їх, формулювати обов'язкові для них норми й правила, скориставшись правом на саморегулювання цивільних відносин, в тому числі у встановленні імперативних для них правил про додаткові обов'язки й відповідальність за невиконання сторонами умов попереднього договору. При цьому зі змісту цивільного законодавства, яким регулюються договірні відносини, в цілому, й попередній договір, зокрема, змісту та із суті відносин між сторонами не випливає заборони для сторін врегулювати вказані відносини у визначений спосіб на власний розсуд. За правилом ч. 3 ст. 635 ЦК України зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна зі сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Застосовуючи наведене правило до спірних правовідносин, суд має підстави вважати, що договірні зобов'язання між сторонами припинено. Згідно ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов'язана повернути це майно. Дане правило, відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 1212 ЦК України застосовується також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні, оскільки правові підстави отримання суми авансу відповідачем припинилися, а нові не настали. При цьому, згідно п.7.3 умов попереднього договору якщо порушення зобов'язання за договором сталося з вини [PERSON], він зобов'язується повернути [PERSON] протягом 5 днів з дати, встановленої п.6 договору, забезпечувальний платіж та додатково стягнути суму у розмірі забезпечувального платежу. Таким чином, внаслідок невиконання відповідачем умов попереднього договору, він зобов'язаний був повернути позивачу суму забезпечувального платежу у розмірі, еквівалентному 5000,0 доларів США, а також додатково сплатити еквівалент 5000,0 доларів США. Загальна сума, що підлягає сплаті на користь позивача, складає еквівалент 10000,0 доларів США у гривнях. Відповідно до ст. 524 ЦК України валютою зобов'язання є національна валюта України. Згідно з правилом частини 2 статті 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, враховуючи, що курс долара США на день постановлення рішення дорівнює 7,993 долари США, відповідач мав би сплатити 79930,0 гривень. Втім, з огляду на положення ст.11 ЦПК України, суд обмежений межами заявлених позивачем вимог, внаслідок чого вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму у розмірі 79899,0 гривень. Судом також враховано, що застосування сторонами такого виду забезпечення виконання зобов'язання, як забезпечувальний платіж, не суперечить чинному законодавству, оскільки згідно із ч.2 ст.546 ЦК України договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. За правилом ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання, або одностороння зміна його умов не допускається. У судовому засіданні встановлено, що зобов'язання, яке виникло у відповідача перед позивачем внаслідок укладення попереднього договору, виконано не було. У відповідності зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору й вимог ЦК України. Враховуючи обставини справи, суд вважає за необхідне визнати позов обґрунтованим та стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у повному обсязі в межах заявлених вимог. У зв'язку із задоволенням позову підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати - у сумі 800 гривень згідно із положенням ст. 88 ЦПК України. Задовольняючи позов частково, суд дійшов такого висновку за наведеними доводами, відкидаючи решту доводів позивача.

Outcome: partial