Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ФГ «[PERSON]І.», в якому вимагає визнати недійсним укладений між відповідачем та своїм померлим батьком [PERSON] договір оренди земельної ділянки від 01.05.2012 року. Як зазначив позивач у своїй позовній заяві, він звернувся до суду як спадкоємець померлого батька [PERSON]; 01.05.2012 року між [PERSON] та відповідачем був укладений договір оренди земельної ділянки, згідно якого відповідачу була передана в оренду ділянка сільськогосподарського призначення площею 5,67 га, розташована на території Антонівської сільської Ради. 01.06.2012 року його батько [PERSON] помер, відповідно, припинилася його цивільна правоздатність; проте вже після цього 16.11.2012 року договір був зареєстрований у відділі Держкомзему у Вільнянському районі, тобто вважається укладеним саме від цієї дати. Позивач вважає, що це не відповідає вимогам ст.203 ЦК України, оскільки правочин від імені особи був укладений після його смерті, у звязку з чим й звернувся до суду із зазначеними вимогами. Під час судового розгляду справи представник позивача адвокат [PERSON] підтримав заявлений позов, просить його задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, пояснив суду, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку не є підставою для зміни умов або розірвання договору; договір оренди був підписаний сторонами 01.05.2012 року, і на момент підписання договору сторонами було узгоджено всі істотні умови договору оренди землі; на момент державної реєстрації договір вже вважається укладеним, з моменту державної реєстрації він набирає чинності, сама реєстрація договору є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім щодо договору, і ніяким чином не впливає на факт його укладення. При цьому представник відповідача послався на відповідні висновки, що містяться у Постанові Верховного Суду України від 18.12.2013 року у справі про визнання договору оренди землі недійсним. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши надані йому докази, вважає, що позов підлягає задоволенню. Так, 01.05.2012 року між [PERSON] та ФГ «[PERSON]І.» був укладений договір оренди землі (а.с.7-8), згідно якого батько позивача передав в оренду фермерському господарству земельну ділянку (рілля) площею 5,67 га. 02.06.2012 року [PERSON] помер (а.с.6), його спадкоємцем є позивач [PERSON], до якого перейшло право власності на спірну земельну ділянку. Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Відповідно ж до ст.18 та ч.2 ст.20 того ж Закону, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації, а право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Таким чином, у даній справі право оренди земельної ділянки, а отже, й відповідні обовязки орендодавця, могли виникнути тільки з моменту реєстрації договору оренди земельної ділянки (реєстрації права оренди земельної ділянки). Між тим, реєстрація договору оренди земельної ділянки, згідно відмітки на ньому, відбулася після 16.11.2012 року, тобто вже після смерті [PERSON] Згідно ч.4 ст.25 ЦК України, на яку послався позивач, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Таким чином, після смерті [PERSON] виключається можливість виникнення у нього цивільних прав та обовязків за спірним договором, а отже, цей договір є таким, що порушує наведені положення ст.6 Закону України «Про оренду землі». Відповідно до положень ч.2 ст.15 Закону України «Про оренду землі», порушення вимог статті 6 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Посилання представника відповідача на висновки, що містяться у Постанові Верховного Суду України від 18.12.2013 року у справі про визнання договору оренди землі недійсним, є некоректними. У зазначеній справі висновки надані щодо ситуації, коли орендодавець на момент реєстрації договору залишався живим, але заперечував проти такої реєстрації, і при цьому не посилався на порушення ст.25 ЦК України, тобто позов був заявлений з інших підстав. Враховуючи наведене, позов має бути задоволений у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved