Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути на його користь з відповідача втрати від інфляції в сумі 4595,12 грн., три проценти річних за користування грошовими коштами в сумі 2017,86 грн., витрати на правову допомогу в сумі 2500 грн., відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000 грн. та сплачений судовий збір. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідно до розписки від 23.03.2010 року він надав позику відповідачу у розмірі 2900 доларів США з зобов'язанням повернути її до кінця 2010 року. У зв'язку з невиконанням відповідачем свого зобов'язання в установлений розпискою строк позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики. Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12 липня 2012 року на його користь з відповідача було стягнуто позику у сумі 23142 грн., що на дату прийняття рішення відповідало еквіваленту наданої у позику суми 2900 доларів США, та проценти від суми позики у розмірі 2386,41 грн., а всього - 25528,41 грн. У подальшому звернувся до Київського відділу ДВС ХМУЮ з відповідним виконавчим листом, на підставі якого 08 жовтня 2012 року було видано постанову про відкриття виконавчого провадження. 30 жовтня 2014 року рішення суду було виконане відповідачем. Оскільки, рішення суду було виконане відповідачем через значний проміжок часу, за який сума боргу, закріплена в національній валюті, знецінилася у зв'язку з інфляцією, позивач вважає, що у нього на підставі ст. 625 ЦК України залишилося право вимагати від відповідача інфляційні витрати та три проценти річних від простроченої суми. Крім того, позивач стверджує, що з винних дій відповідача йому було завдано моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях та хвилюванні у зв'язку з неможливістю повернути свої кошти. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі договору, подав письмову заяву, в якій просив суд слухати справу без фіксації судового засідання технічними засобами, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх з підстав, викладених у позові. Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності, подав письмову заяву, в якій також просив суд слухати справу без фіксації судового засідання технічними засобами, проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у доданих до заяви письмових запереченнях, а саме, оскільки до моменту і на момент виконання відповідачем зобов'язання за договором позики та на виконання рішення суду позивач вимог щодо сплати суми боргу з урахуванням інфляційних та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України не висував, права та обов'язки сторін за договором позики були припинені виконанням зобов'язання, а звідти позивач втратив право на задоволення таких вимог. Крім того, позивач всупереч норми частини 2 ст. 625 ЦК України безпідставно розрахував втрати від інфляції не тільки від простроченої суми позики, але ще й від процентів від суми позики, а також безпідставно розрахував три проценти річних не тільки від простроченої суми позики, але ще й від процентів від суми позики та від розрахованої ним суми втрат від інфляції. Суд, перевіривши надані сторонами докази, матеріали справи, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та сторонами не заперечено, що 23.03.2010 р. між сторонами було укладено договір позики, який підтверджено розпискою про отримання [PERSON] від [PERSON] суми 2900 доларів США, з датою повернення до кінця 2010 року. Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12.07.2012 року були задоволені позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача на його користь боргу за вказаним вище договором позики у сумі 23142 грн., процентів від суми позики 2386, 41 грн., а всього 25528, 41 грн., судовий збір в розмірі 346, 30 та витрати на юридичну допомогу адвоката у розмірі 2000 грн. За даним рішенням був виданий виконавчій лист, на підставі якого постановою від 08.10.2012 року державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби ХМУЮ було відкрито виконавче провадження. Згідно виписки за картковим рахунком, відкритим на ім'я [PERSON], 30.10.2014 року на його рахунок надійшли грошові кошти, переведені [PERSON] на суму 2346, 30 грн. та 25528, 41 грн. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, суд зазначає, що за змістом частини 2 ст. 625 ЦК України урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання та три проценти річних від простроченої суми при сплаті суми боргу не є обов'язковим самостійним зобов'язанням боржника, адже застосовується лише при наявності вимоги кредитора і реалізується при сплаті суми боргу. Звідти, кредитор має висунути боржнику вимогу про сплату суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми або до моменту, або на момент сплати боржником суми боргу, тобто до моменту припинення прав та обов'язків сторін за договором позики відповідно до статті 599 ЦК України - виконанням зобов'язання. Таким чином, якщо до дати сплати боржником суми боргу за грошовим зобов'язанням або станом на дату сплати суми боргу вимога з боку кредитора про сплату суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання, а також трьох процентів річних від простроченої суми заявлена не була і грошове зобов'язання боржником було виконане, то кредитор не має права на задоволення такої вимоги, якщо вона заявлена після виконання зобов'язання боржником. При цьому, судом встановлено і сторонами не заперечується, що станом на 30.10.2014 року, тобто, станом на дату переведення [PERSON] на рахунок [PERSON] грошової суми боргу на виконання договору позики і рішення суду від 12.07.2012 року, вимога про сплату суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми [PERSON] до [PERSON] не висувалась. Отже, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача втрат від інфляції в сумі 4595,12 грн. та трьох процентів річних за користування грошовими коштами в сумі 2017,86 грн. задоволенню не підлягають. Крім того, суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до Закону України від 3 липня 1991 р. № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Звідти, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тому, норма ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. При цьому, прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобов'язання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції. Зазначене вище, крім іншого, повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною з зазначеного питання у Рішенні Верховного Суду України від 28 березня 2012 р. по справі 6-36736вов10. Отже, як вбачається з матеріалів справи, у спірних правовідносинах, що розглядаються, між сторонами було укладено договір позики саме в іноземній валюті, а тому до цих правовідносин з приводу нарахування інфляційних не може бути застосоване положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, яке регулює порядок сплати боргу, визначеного договором у гривні. Також, суд зазначає, що позивач у своєму розрахунку трьох процентів річних розрахував зазначені три проценти річних не лише тільки від простроченої суми позики 23 142 грн. (стягнутої заочним Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12.07.2012 року), а ще й від процентів від суми позики, також стягнутих заочним Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12.07.2012 року у сумі 2386,41 грн., та від розрахованої ним суми втрат від інфляції, що в сукупності, крім іншого, повністю суперечить нормі частини 2 ст. 625 ЦК України. Оскільки, позовні вимоги про стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди, витрат на правову допомогу та сплаченого судового збору є похідними від задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача втрат від інфляції та трьох процентів річних, то у зв'язку з відмовою позивачеві у задоволенні останніх, вимоги про стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди, витрат на правову допомогу та сплаченого судового збору задоволенню також не підлягають. Таким чином, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними та недоведеними, у зв'язку з чим задоволенню не підлягають. На підставі наведеного вище,

Outcome: dismissed