Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.12.1991 року частково недійсним, визнання права власності на 1/16 частину спадкового майна - житлового будинку, що розташований за адресою [ADDRESS] в порядку спадкування за законом, як за спадкоємцем першої черги та про продовження строку позовної давності. Свій позов мотивувала тим, що відповідачі по справі являються родичами позивача, а саме: [PERSON] - бувшою невісткою позивача (дружиною покійного сина позивача [PERSON]), [PERSON] та [PERSON] - рідними онуками позивача. 18.08.1981 року позивач була засуджена вироком Вінницького обласного суду за ст. 86 - 1 КК України (діючого на той час) до 12 років позбавлення волі. Строк покарання позивач відбувала до 23.12.1987 року. Після звільнення з місць позбавлення волі, позивач приїхала в м. Вінниця, поселилась та зареєструвала місце свого проживання з 12.01.1988 року в будинку, в якому проживала до засудження, який належав на праві власності її синам: [PERSON] та [PERSON] на підставі заповіту [PERSON], який помер [INFO] року. Позивач вказує, що з місць позбавлення волі вона повернулась дуже хворою, пригніченою та заторможеною, тому фізично не могла дізнатись на кого переоформлений будинок, який був зареєстрований на ім'я свекра - [PERSON] [INFO] року трагічно загинув син позивача - спадкодавець [PERSON] Його смерть найгіршим чином вплинула на стан здоров'я позивача. У зв'язку з цим позивач повністю втратила інтерес до життя та до власної долі. В такому стані здоров'я позивач не поцікавилась на кого, яким чином та чи взагалі оформлялась спадщина. Позивач вказує, що вона не знала ту обставину, що спадщина взагалі оформлялась. До 1995 року позивач виплатила борги по цивільним позовам, що мали місце у кримінальній справі у якій останню було засуджено та влаштувалась на роботу пекарем на 2 - й хлібзавод м. Вінниці. Отримуючи заробітну плату на вказаній роботі позивач у всіх кімнатах спірного будинку підбила стелю, пощекатурила у всьому будинку стіни, покрасила вікна і двері. В коридорі замінила 2 вікна та 2 дверей, в кімнатах поставила 3 пластикових вікна, перекрила дах шифером, купила новий котел та поставила його в ванну кімнату, в кухні обладнала кімнату, в якій проживає до цього часу. Окрім наведеного позивач вказує, що вона регулярно здійснює сплату за надані комунальні послуги, здійснює поточні ремонти. Спадкове майно, що залишилось після смерті її сина складається з ? частки житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, які знаходяться в [ADDRESS]. На даний час в будинку окрім неї проживає її онук [PERSON] з дружиною, відносини з яким останнім часом погіршились. Останнім часом її онук почав дорікати позивачу, що вона не має жодного юридичного права на проживання у спірному будинку. Позивач вважаючи себе спадкоємцем 1 - ї черги щодо майна її померлого сина [PERSON] вказує, що має право на частину спадщини рівну з іншими спадкоємцями, а саме на ? частину спадкового майна, оскільки вона проживала разом із спадкодавцем на момент його смерті, своїми діями щодо фактичного вступу в управління спадковим майном прийняла спадщину. На звернення до першої вінницької державної нотаріальної контори позивачу відмовлено у наданні свідоцтва про право на частину спадщини, адже свідоцтво на спадщину видано відповідачам. В добровільному порядку відповідачі категорично не погоджуються вирішувати питання про перерозподіл спадщини. Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали з тих же підстав, що наведено у позовній заяві. Позивач [PERSON] додатково зазначила, що 18.08.1981 року її було засуджено за вчинення злочину, звільнилась вона з місць позбавлення волі 23.12.1987 року, та одразу прибула з колонії у спірний будинок, що по [ADDRESS]. Приїхавши до вказаного будинковолодіння, вона одразу почала там проживати разом [PERSON], [PERSON] та їх дітьми (внуками позивача). Вона оселилась в кухні вказаного будинку, яка на той час мала площу 11 кв.м. Повернувшись з місць позбавлення волі вона була дуже пригніченою, та одразу ж оформилась на роботу в СЕС дезінфектором. З часу звільнення з місць позбавлення волі вона проживала виключно у спірному будинку. Її син загинув [INFO] року (втопився у віці 28 років). Вона допомагала [PERSON] з дітьми і по господарству. У 1989 році вона влаштувалась на роботу на хлібзаводі, і почала заробляти більший розмір заробітної платні. З часу смерті сина вона платила комунальні послуги, користувалась речами домашнього вжитку, обробляла присадибну земельну ділянку. В 1992 р. [PERSON] вийшла заміж вдруге та переїхала до чоловіка в квартиру по [ADDRESS] разом з дітьми, вона ж залишилась проживати у спірному будинковолодінні, де проживає і до нині. 20 жовтня 2014 року до неї прихав проживати її онук [PERSON] разом зі своєю дружиною. Такий переїзд було обумовлено одруженням її внука. Таким чином вона сама проживала у спірному будинковолодінні з 1992 року по жовтень 2014 року. Конфлікти з онуком у неї почались з січня 2015 року, коли вона хотіла оформити (приватизувати) присадибну земельну ділянку. Під час приватизації вона дізналась, що вона не може претендувати на відповідну частку земельної ділянки, оскільки спірна частина будинку, яка колись належала її покійному сину уже оформлена на відповідачів. До січня 2015 року вона не знала про те, що спадщина оформлена на відповідачів. Достовірно вона дізналась про наявність свідоцтва про право на спадщину на відповідачів у квітні 2015 року від онука [PERSON], який в суперечці з нею зазначив, що у нього є свідоцтво про право на спадщину після смерті його батька, і вона тут не має ні до чого і ніякого права. На запитання суду повідомила, що в спірній частині будинковолодіння вона прописалась 12.01.1988 року та ніхто не заперечував проти її вселення, спору з цього приводу не було. В судовому засіданні відповідач [PERSON] повідомила, що в 1984 році вона одружилась з [PERSON] і поселилась з ним у спірному будинковолодінні. [INFO] року помер [PERSON] Він залишив заповіт на старшого сина і двох внуків (синів свого меншого сина). Позивач повернулась з місць позбавлення волі в грудні 1987 року і почала проживати у спірному будинковолодінні де і зареєструвала своє місце проживання. У 1988 році позивач також перевезла проживати до спірної частини будинковолодіння свою маму. Також вона привела до спірної частини будинковолодінні якогось відставного військового, який зловживав спиртними напоями. Дійсно, з початку 1989 року вона ([PERSON]) почала проводити зі своїм нині покійним чоловіком ремонт у спірному будинковолодінні, однак позивач не допомагала у проведенні ремонту. Потім помер [PERSON] Позивач на протязі цього часу постійно проживала у спірному будинковолодінні. В липні 1992 року [PERSON] переїхала проживати до нового чоловіка разом з дітьми. Після смерті [PERSON] позивач продовжувала користуватись спірним приміщенням, також вона до переїзду в 1992 році [PERSON] до нового чоловіка, допомагала [PERSON] з дітьми. Позивач як до так і після смерті [PERSON] вирощувала городину на земельній ділянці, що закріплена за спірним будинковолодінням, обкошувала бур'яни, тощо. Позивач знала про заповіт [PERSON] і знала коли саме вона оформляла спадщину після смерті [PERSON], оскільки коли вона ходила до нотаріуса в 1991 році то позивач сиділа з дітьми. На запитання суду повідомила, що вона підтверджує те, що конфлікт з позивачем почався весною 2015 року, коли вирішувались питання по приватизації земельної ділянки, що закріплена за спірним будинковолодінням. Позивач почала претендувати на частину земельної ділянки, коли приїхав землемір і тоді позивач дізналась що вона не може претендувати на частину земельної ділянки, оскільки у неї відсутня частка в спірному будинковолодінні. В судовому засіданні відповідач [PERSON] повідомила, що вона підтримує покази своєї матері [PERSON] Враховуючи її вік на час виникнення спірних правовідносин, вона може повідомити лише те, що позивач по справі, яка є її бабусею займалась її вихованням та навчанням десь з 1992 року по 7 - 8 клас школи. Також позивач займалась вихованням та навчанням з її братом [PERSON] Вони приходили з братом до бабусі з 1992 року і у них були нормальні відносини аж до суду. В судовому засіданні відповідач [PERSON] повідомив, що він також підтримує покази матері, оскільки він був маленьким та нічого не пам'ятає. З 2014 року він може стверджувати, що старший син позивача [PERSON] завжди позивачу повторював, що позивач живе у нього і відповідачів, а тому позивач знала кому належить спірне будинковолодіння. Весною 2015 року до спірного будинковолодіння прийшов землемір і почав вписувати у документи осіб на яких буде приватизовуватись присадибна земельна ділянка. До землеміра вийшла [PERSON] і було проговорено, що земля приватизується на осіб, які мають частку у власності на будинок. Потім [PERSON] зазначила осіб, які є власниками будинку, це син позивача [PERSON] і троє відповідачів, після цього позивач пішла до будинку, бо так їй сказав зробити її син [PERSON]. Після цього він сварився з позивачем і десь весною 2015 року він особисто вперше пред'явив позивачу свідоцтво про право на спадщину і показав, хто є власниками будинку. Як господиня позивач погана, оскільки коли садила помідори весною то осінню їх просто вирубувала бо позивач за ними не доглядала. В судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що вона знає позивача більше 40 років, також вона знайома з [PERSON], з усіма вона в гарних відносин та будь - яких неприязних відносин між ними немає. Їй відомо, що позивач звільнилась з місць позбавлення волі в 1987 році, і оселилась проживати в спірному будинковолодінні. Вона одразу перевезла у цей будинок свою мати. Вона була дуже пригніченою після відбуття покарання, однак жила в будинку, працювала, обробляла земельну ділянку, тощо. У 1989 році помер син позивача, після чого позивач взагалі нічим не цікавилась, в тому числі і оформленням спадщини (спірного будинковолодіння). Їй відомо, що позивач як до так і після смерті сина обробляла земельну ділянку, проводила в будинку косметичні ремонти (побілка, фарбування). Після всіх цих подій (смерті сина) позивач втратила зв'язок із людьми та стала дуже замкнутою. Чи було відомо позивачу на кого оформлено спадщину їй невідомо. Зі слів позивача вона знає, що позивачу про оформлення спадщини на відповідачів стало відомо десь може в 2014 чи у 2015 році, коли вирішувалось питання про приватизацію земельної ділянки, що закріплена за спірним будинковолодінням. Позивач їй говорила, що вона дізналась про це тоді, коли її прізвища не виявилось у приватизаційних паперах. Вислухавши пояснення позивача та її представника, відповідачів та свідка, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] 01.08.1985 року складено заповіт (реєстровий № 2 - 563), згідно якого належний йому житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований у [ADDRESS] заповів: ? частину будинку та погреб - синові [PERSON], а другу половину будинку - онукам: [PERSON] та [PERSON] - порівну. (а.с. 113). На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.06.1986 року (реєстровий номер 2 - 1241) виданого третьою вінницькою державною нотаріальною конторою [PERSON] успадкував ? частку житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що розташований за адресою [ADDRESS]. (а.с. 118). Як вбачається з копії свідоцтва про народження від 17 травня 1961 року серії [NUMBER] [PERSON] (позивач по справі) записана матір'ю [PERSON] [INFO] (а.с. 6). Як встановлено судом [INFO] року [PERSON] - помер. Вказане вбачається з копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.12.1991 року (реєстровий № 3 - 1127, спадкова справа 623/91), згідно якого спадкоємцями майна померлого в рівних частках являються: дружина - [PERSON], дочка [PERSON], та син [PERSON] Спадкове майно, на котре видано це свідоцтво складається з ? частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що розташований за адресою [ADDRESS], що належало спадкодавцеві [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що видане Третьою вінницькою державною нотаріальною конторою 10.06.1986 року за реєстровим № 2 - 1241, зареєстрованого в Вінницькому обласному об'єднаному бюро технічної інвентаризації 17.12.1991 року під № 17833. (а.с.7, а.с. 68 інвентарної справи на будинковолодіння). Враховуючи час виникнення спірних правовідносин, до застосування підлягає законодавство, яке діяло на час їх виникнення. Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Як зазначено вище, позивач по справі являється матір'ю спадкодавця - [PERSON], а тому, в силу ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР позивач, наряду з відповідачами, як дружиною та дітьми спадкодавця, входить до кола спадкоємців першої черги. Згідно ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Як врегульовано ч.ч. 1,2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно доводів позивача остання не подавала державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, разом з тим, свої доводи щодо прийняття спадщини обґрунтовує вчиненням фактичних дій зі вступу в управління та володінням спадковим майном, а саме спірною частиною житлового будинку та присадибною земельною ділянкою. У цьому зв'язку суд зважає на те, що позивач [PERSON] згідно копій паспортів серії [NUMBER] від 20.07.2002 року та серії [NUMBER] від 04.06.2016 року, що видано на її ім'я з 12 січня 1988 року зареєстрована за адресою [ADDRESS]. (а.с. 9,10). Сторонами в судовому засіданні не заперечувалась та обставина, що позивач по справі, звільнившись з місць позбавлення волі в грудні 1987 року (а.с. 8), почала проживати у спірному житловому будинку разом зі спадкодавцем - [PERSON] та членами його сім»ї, вона перевезла до спірної частини будинковолодіння свою пристарілу матір, користувалась речами домашнього вжитку, обробляла присадибну земельну ділянку, вирощувала на ній городину, обкошувала бур'яни, а як наслідок в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України вказані обставини не підлягає доказуванню. Також в судовому засіданні за клопотанням позивача допитано свідка [PERSON], яка в судовому засіданні повідомила, що дійсно, позивач по справі, повернувшись з місць позбавлення волі в кінці 1987 року, почала проживати (та проживає і до нині) у спірному житловому будинку, користуватись речами домашнього вжитку, обробляла присадибну земельну ділянку, вирощувала на ній городину, проводила косметичні ремонти в спірній частині будинковолодіння. Суд приймає до уваги покази вказаного вище свідка, наведені вище докази та позицію відповідачів з визнання обставин вчинення позивачем фактичних дій, які свідчили про прийняття у встановлений законом шестимісячний строк спадщини після смерті [PERSON], як доказ того, що позивач вступила в управління та володіння спадковим майном (відповідною часткою спірного житлового будинку), про що свідчать її фактичні дії з реєстрації свого місця проживання у спірному нерухомому майні, фактичному, безперервному та пістійному в ньому проживанні, його обслуговуванні, перевезення до нього своєї матері, користуванні речами домашнього вжитку, обслуговуванні земельної ділянки, що закріплена за спірною частиною будинковолодіння. Окрім наведеного позивач по справі [PERSON] обліковується у Вінницькій ОДПІ як землекористувач присадибної земельної ділянки площею 0,0146 га по [ADDRESS]. (а.с. 72). Таким чином, враховуючи те, що позивач прийняла спадщину своїми фактичними діями зі вступу в управління та володіння спадковим майном (речами домашнього вжитку, користування спірною частиною будинковолодіння, проживання у ньому та його обслуговування, користування земельною ділянкою), спадщина, при видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину від 18.12.1991 року мала бути розподілена між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] - позивачем по справі, як матір'ю спадкодавця, спадщина якій належна з часу відкриття спадщини, як такій що її фактично прийняла (ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР) (у 1/16 частки за кожним з наведених осіб, оскільки спадкодавцеві налажала ? частка спадкового майна. (1/4 :4 = 1/16). Враховуючи викладене, позовна вимога про визнання за позивачем права власності на 1/16 частку спірного житлового будинку, що по [ADDRESS], в порядку спадкування за законом, після смерті її сина, [PERSON], який помер [INFO] року, підлягає до задоволення. Як встановлено судом, при видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину від 18.12.1991 року, право позивача на відповідну (1/16) частку спадкового майна не враховано. Відповідно до ст.ст. 560, 561 ЦК УРСР, чинних, станом на час виникнення спірних правовідносин, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. З аналізу вказаних норм Закону (що діяли станом на час виникнення спірних правовідносин) вбачається, що спадкове законодавство не встановлювало для спадкоємця, який прийняв спадщину, строку на протязі якого він має звернулись до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, а тому позивач [PERSON] правомірно вважає себе особою, спадщина якій, у відповідній частці належна з дня відкриття спадщини. У квітні 2016 року [PERSON] звернулась до Першої вінницької державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її сина [PERSON], однак отримала відмову нотаріуса з видачі відповідного свідоцтва, оскільки належна [PERSON] ? частка житлового будинку [ADDRESS] оформлена на відповідачів, і таким чином відсутній склад спадкового майна, на яке вона може претендувати (а.с. 20). Відповідно до ст. 562 ЦК УРСР (яка була чинною станом на час видачі 18.12.1991 року свідоцтва про право на спадщину за законом, яким було розподілено спадкове майно виключно між відповідачами без урахування права на відповідну частку спадкового майна позивача), поділ спадкового майна провадиться за згодою спадкоємців, що прийняли спадщину. При недосягненні згоди поділ провадиться судовим порядком відповідно до часток належних кожному з спадкоємців за законом або за заповітом. Захист права на спадщину може здійснюватись шляхом пред'явлення вимог про визнання права на обов'язкову частку в спадщині (ст. 1241 ЦК), перерозподіл спадщини (ст. 1280 ЦК), визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину (ст. 1301 ЦК). Аналогічна позиція міститься і в п. 7 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Відповідно до ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до п. 27 Постанови пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Зважаючи, що судом встановлено порушення права позивача на оформлення своїх спадкових прав щодо майна її померлого сина [PERSON] у зв'язку з видачею 18.12.1991 року свідоцтва про право на спадщину за законом та її позовна вимога про визнання права власності на 1/16 частку спірного житлового будинку судом задовольняється, оскільки судом встановлено, що позивач прийняла спадщину в порядку, визначеному п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, відповідно підлягає задоволенню і вимога про визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину за законом, що видано 18.12.1991 року відповідачам. У цьому зв'язку суд зазначає те, що згідно роз'яснень Верховного Суду України та практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, у разі встановлення матеріально - правових підстав для такого, свідоцтво про право на спадщину підлягає визнанню недійсним у повному обсязі, оскільки частковість скасування такого свідоцтва Законом не передбачена, що враховуючи характер вимоги позивача, відповідно до ст. 11 ЦПК України не розцінюється судом, як вихід за межі позовних вимог, оскільки позивач у позові просив визнати свідоцтво недійсним, хоча й у частині, що відповідає способу захисту, що застосований судом у виді визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину у повному обсязі. В цьому полягає частковість задоволення позову, оскільки дослівне формулювання резолютивної частини рішення суду не відповідає прохальній частині позову в цій частині. Відповідачі у справі заперечували проти задоволення позову [PERSON], оскільки вважають, що позивач пропустила строк для звернення до суду за захистом свого порушеного права (строк позовної давності), щодо вимоги про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. У цьому зв'язку суд зважає на наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). У цьому зв'язку суд зазначає те, що в судовому засіданні встановлено, та це підтверджено поясненнями відповідачів [PERSON] та [PERSON], що позивач по справі [PERSON] про порушення свого права на спадкування майна її померлого сина дізналась навесні 2015 року, коли вирішувалось питання про приватизацію присадибної земельної ділянки, що закріплена за спірною частиною будинковолодіння, коли [PERSON] в присутності позивача за адресою місце розташування спірного будинковолодіння повідомила землеміра про те, що до списку осіб на яких слід здійснити приватизацію земельної ділянки слід включити відповідачів по справі та сина позивача [PERSON], оскільки саме вони є співвласниками спірної частини будинковолодіння, а після цього відповідач по справі [PERSON] особисто пред'явив позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом від 18.12.1991 року. В цей час позивач достовірно дізналась і про осіб, які порушили її право. Протилежного судом не встановлено, а доводи відповідачів, що позивач знала про видачу на ім'я відповідачів оспорюваного свідоцтва про право на спадщину набагато раніше, перед судом жодними належними та допустимими доказами не доведено. Враховуючи викладене, суд констатує, що наявність правових підстав для застосування строків позовної давності, як підстав для відмови для задоволення позову судом не встановлено, оскільки наявність таких підстав перед судом не доведено. Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно п. 36 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. Враховуючи, наведене, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слід стягнути судові витрати у виді судового збору в розмірі 826, 8 грн., тобто по 275, 6 грн. з кожного. (перша позовна вимога задовольняється повністю - 551,2 грн., + друга частково - 275, 60 грн. = 826,8 грн. / 3 відповідачів = 275,6 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: partial