Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-06 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що він являється власником будинковолодіння, що знаходиться в [ADDRESS] . Вказане будинковолодіння належить йому на праві приватної власності згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.06.2017 року. Стверджує, що окрім нього в даному будинку зареєстровані його діти: [PERSON] та [PERSON] Зазначає, що в будинку також зареєстрована його колишня дружина [PERSON] , відповідачка по справі. Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 13.12.2017 року шлюб між ним, позивачем та [PERSON] , - розірвано. Вказаний будинок відповідачка [PERSON] задовго до розірвання шлюбу покинула добровільно (серпень місяць 2016р.), забравши усі свої речі. Покликається на те, що через формальну прописку [PERSON] в його будинку, він змушений нести додаткові витрати по оплаті комунальних послуг, також не в змозі через наведені обставини оформити субсидію. Стверджує, що факт не проживання відповідачки [PERSON] в належному йому на праві власності житловому будинку підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов проживання Шегинівської сільської ради Мостиського району. З огляду на наведене, просив суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] , 1975р.н., такою, що втратила право користування жилим приміщенням в будинку [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, проте подав заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд слухати справу у його відсутності та проти винесення судом заочного рішення не заперечує. Відповідачка [PERSON] була своєчасно і належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, однак в суд не з`явилася і не повідомила про причини своєї неявки, а також від неї не надходило клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляду справи за її відсутності. Враховуючи наведене та беручи до уваги думку позивача [PERSON] , який не заперечує щодо можливості ухвалення заочного рішення, суд вважає, що у справі є в наявності достатньо матеріалів про права і взаємовідносини сторін для розгляду справи за відсутності відповідачки [PERSON] і постановлення заочного рішення, оскільки прийняття такого рішення не суперечить закону та відповідає вимогам ст.281 ЦПК України. Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності сторін, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини такої, суд приходить до наступного висновку. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.3 ст.12 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що будинковолодіння по [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] , позивачу по справі, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.06.2017 року. Встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, однак рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 13.12.2017 року шлюб між позивачем [PERSON] і відповідачкою [PERSON] було розірвано. Із акту обстеження матеріально побутових умов господарства [PERSON] від 16.01.2019 року, відомо, що в будинку по [ADDRESS] зареєстровано четверо осіб, в тому числі і відповідачка по справі [PERSON] , однак така з серпня місяця 2016 року в даному будинку не проживає. Відповідно до довідки відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у Львівській області, [PERSON] , 1975р.н., зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Водночас відповідачка [PERSON] , 1975р.н. зареєстрованим/знятим з реєстрації за вказаною вище адресою, не значиться. У відповідності до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Виходячи зі змісту положень ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого майнового або немайнового права та інтересу в спосіб, передбачений цією нормою Закону, або у спосіб передбачений договором чи законом. Як слідує зі ст. 316 ЦК України, право власності являє собою право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ст.ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яким він розпоряджається на власний розсуд. Стаття 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених законом та у встановленому законом порядку. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння (ст.391 ЦК України). Отже із вищенаведеного вбачається, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Слід зазначити те, що з 1994 року (часу реєстрації шлюбу) і по серпень місяць 2016 року (часу припинення фактичних шлюбних відносин), сторони по справі, зокрема [PERSON] і [PERSON] , постійно мешкали у спірному житловому будинку, та таким чином відповідачка набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини першої статті 402, частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Таким чином, на період проживання у шлюбі відповідачка [PERSON] , набула особистого сервітуту, що полягав у праві користування будинку. Такий сервітут є тимчасовим. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Оскільки підставою для встановлення особистого сервітуту було факт реєстрації шлюбу у поєднанні з фактом добровільного вселення відповідачки [PERSON] , до будинку позивача, то факт припинення сімейних відносин тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, оскільки особи, що проживають у будинку, що належить іншій особі втратили статус членів сім`ї власника. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Як вже судом було встановлено судом, відповідачка [PERSON] , 1975р.н., зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу позивач [PERSON] спільним побутом із відповідачкою [PERSON] не пов`язаний, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі пункту 4 частини першої, частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постановах від 09 жовтня 2019 року та від 19.08.2019 року в справах №№695/2427/16-ц, 369/9681/17,\~відповідно, що користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.1,2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст.229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст.2 ЦПК України. В ході розгляду справи судом не встановлено наявності домовленостей між відповідачкою [PERSON] та позивачем [PERSON] , як власником житла, щодо порядку користування даним житловим будинком або щодо збереження за відповідачкою права на користування житлом на час його відсутності. Не встановлено судом і обставин, які б свідчили про поважність причин відсутності відповідачки [PERSON] у належному позивачу житловому будинку у період з серпня місяця 2016 року по даний час, факту чинення їй перешкод щодо користування та проживання у даному будинку чи вчинення відповідачкою дій у зазначений період часу, які б свідчили про її намір зберегти право на користування даним житловим приміщенням. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, враховуючи те, що відповідачка [PERSON] без поважних причин була відсутня у спірному жилому приміщенні понад встановлений законом строк збереження права користування житлом, остання самостійно залишила дане жиле приміщення і протягом тривалого часу (більше трьох років) не намагалася вселитись у таке, перешкод в користуванні спірним житловим будинком їй не чинилось і вона добровільно обрала собі інше місце проживання, а також з огляду на те, що формальна реєстрація відповідачки у спірному житловому будинку є такою, що перешкоджає позивачу у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі та визнання відповідачки [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням у житловому будинку [ADDRESS] . Оскільки позивач [PERSON] , не наполягає на стягненні з відповідачки [PERSON] судових витрат у виді сплаченого судового збору, суд залишає їх фактично понесеним.

Outcome: approved