Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до ПАТ «Фольксбанк», треті особи: приватний нотаріус ЛМНО [PERSON], приватний нотаріус ЛМНО [PERSON], в якому просить визнати недійсним положення пункту 5.2 Договору застави від 30 жовтня 2007 року, реєстраційний №Д-1761, що посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО [PERSON] про право заставодержателя звернути стягнення на предмет застави на підставі виконавчого напису нотаріуса та визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 03 травня 2012 року, вчинений приватним нотаріусом ЛМНО [PERSON], реєстраційний номер 1049. Протокольною ухвалою судового засідання від 03 квітня 2014 року, постановлено без виходу до нарадчої кімнати, до участі в справі в якості відповідача був залучений ПАТ «ВіЕс Банк». В обґрунтування внесеного позову покликається на те, що спірні правовідносини сторін на момент укладення кредитного договору №КF45315 від 30 жовтня 2007 року та договору застави від 30 жовтня 2007 року було врегульовано Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», яким не передбачалось звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження на підставі виконавчого напису нотаріуса. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві та просив таку задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, надала письмові заперечення, в яких вказує, що позов є безпідставним, договір застави укладений з дотриманням вимог чинного законодавства, виконавчий напис нотаріуса винесений згідно з законом. Третя особа - приватний нотаріус ЛМНО [PERSON] до судового засідання подав заяву, в якій вказує, що умова договору застави транспортного засобу, посвідченого ним, 30 жовтня 2007 року за реєстровим № Д-1761 щодо звернення стягнення на предмет застави на підставі виконавчого напису нотаріуса відповідає вимогам ЦК України та просить розглядати справу у його відсутності. Третя особа - приватний нотаріус ЛМНО [PERSON] до судового засідання подала відзив на позовну заяву, в якому вказує, що у редакції Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрації обтяжень» не передбачалось такого позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, як стягнення за виконавчим написом нотаріуса, однак і не вказувалось про пряму заборону його вчинення. Вказує, що під час вчинення оспорюваного виконавчого напису нею було дотримано всіх вимог чинного законодавства, а тому просить суд відмовити в задоволенні позову та слухати справу у її відсутності. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові заперечення, з'ясувавши дійсні обставини справи, права, обов'язки сторін та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 30 жовтня 2007 року між ПАТ «Ві Ес Банк» (правонаступник ВАТ «Електрон Банк») та [PERSON] укладено кредитний договір №КF45315, відповідно до умов якого позичальнику надані грошові кошти в сумі 8140,00 доларів США з кінцевим терміном погашення 29 жовтня 2012 року (а.с.7-9). З метою забезпечення виконання зобов'язань за даним договором між сторонами укладено договір застави від 30 жовтня 2007 року, відповідно до умов якого в заставу передано транспортний засіб, а саме: легковий седан-В, марка ВАЗ, модель 111830, реєстраційний номер [NUMBER], 2007 року випуску, бежевого кольору (а.с.10-12). Відповідно до п. 5.2 договору застави звернення стягнення на Предмет застави здійснюється за вибором заставодержателя: на підставі рішення суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; в позасудовому порядку, згідно Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» або іншим способом на вибір Заставодержателя, які не суперечать чинному законодавству України. Згідно з ч.1 ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ч.1 ст. 574 ЦК України, застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Згідно з ч.1 ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про заставу», звернення стягнення на предмет застави здійснюється за вибором заставодержателя, зокрема передбачено звернення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса. Статтею 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду та в позасудовому порядку. Відповідно до ст. 26 зазначеного Закону визначені позасудові способи звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зокрема визначено один з позасудових способів - звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, як продаж на публічних торгах. Згідно з ч.1 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження», стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя. Частина 5 даної статті наголошує, що реалізація заставленого майна провадиться в порядку, встановленому цим Законом. Статтею 62 Закону України «Про виконавче провадження» визначено порядок реалізації майна, на яке звернено стягнення. Зокрема, реалізація майна, за винятком майна, вилученого за законом з обігу та зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється спеціалізованими організаціями, які залучаються на тендерній (конкурсній) основі, на підставі договорів між Державною виконавчою службою та спеціалізованими організаціями шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах. Отже, після вчинення виконавчого напису на договорі застави, майно буде реалізовано на прилюдних торгах, що відповідає п.2 ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Таким чином, суд приходить до висновку, що положення договору застави, що передбачає звернення стягнення на предмет застави, шляхом вчинення виконавчого напису не суперечить чинному законодавству України, зокрема, ч.1 ст. 203 ЦК України. Крім цього, згідно з ч.1 ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, заставодавець - [PERSON], при підписанні договору застави від 30 жовтня 2007 року був ознайомлений та погоджувався з його умовами, зокрема щодо звернення стягнення на предмет застави, шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що відсутні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не приймає доводи позивача, викладені у позовній заяві, оскільки такі не підтверджені жодними належними та достатніми доказами, які б достовірно вказували на існування обставин, що на них посилається позивач. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд вважає вимоги позивача безпідставними, та такими, які не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні; натомість відповідач обґрунтовано заперечив позов, посилаючись на обставини встановлені судовим рішенням, а тому в задоволенні даного позову слід відмовити.

Outcome: dismissed