Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи його тим, що їй на підставі договору дарування від 21.02.2012 року належить Ѕ частина житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] . Інша Ѕ його частина належить [PERSON] . Раніше вказана домобудівля належала на праві спільної сумісної власності подружжю: [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Генічеського районного суду від 23.11.2010 року житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами було поділено між подружжям в натурі в рівних частках. Під час розгляду справи в суді про поділ майна подружжя, що тягло за собою необхідність проведення технічної експертизи, [PERSON] самостійно звернувся до Виконавчого комітету Генічеської міської ради із заявою про реєстрацію самовільно побудованих господарських будівель. Рішенням Виконавчого комітету Генічеської міської ради № 381 від 21.10.2010 р. заяву [PERSON] було задоволено та зареєстровано за ним самовільно побудований тамбур площею 4,4 кв. м, за адресою: [ADDRESS] . Оскільки [PERSON] , звертаючись до відповідача, діяв самостійно, без відома дружини, їй не було відомо, що на момент прийняття рішення судом, спільне майно, яке підлягало поділу збільшилось у своїй масі, тому його частина не стала предметом поділу, чим були порушені права [PERSON] , а у подальшому і його теперішніх власників. Таким чином, приймаючи оспорюване рішення, відповідач не прийняв до уваги, що домобудівля [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності двом особам і зареєстрував допоміжні будівлі на одного із співвласників, не врахувавши, що на момент його прийняття здійснюється поділ спільного майна в натурі в судовому порядку. Наявність рішення відповідача, яке безпідставно стало підставою для державної реєстрації права власності за [PERSON] на вказані господарські будівлі, порушують права дійсних власників житлового будинку і провокують конфлікти з приводу користування нерухомим майном, а також земельною ділянкою, на якій вони розташовані, а тому позивач була вимушена звернутись до суду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача Генічеської міської ради в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Зазначив, що позивач жодним чином немає відношення до поділу майна подружжя [PERSON] і рішення виконавчого комітету Генічеської міської ради від 21.10.2010 року не порушує її прав. З часу винесення оскаржуваного рішення [PERSON] не зверталася про порушення її права на спільне майно подружжя. Треті особи [PERSON] та [PERSON] до судового засідання не прибули, жодних клопотань до суду не надходило. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, серед іншого, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати. Вирішуючи питання про те, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги позивача, і якими доказами вони підтверджуються, суд враховує наступне. Згідно заочного рішення Генічеського районного суду від 23.11.2010 року житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] , було поділено між подружжям [PERSON] та [PERSON] в натурі в рівних частках. Так, у власність [PERSON] у житловому будинку «А» були виділені: кімнати 1-1 пл.17,8 кв.м., 1-4 пл.7,5 кв.м., 1-5 пл.3,9 кв.м., загальною площею 29,2 кв.м., а також частину тамбура «а» (к-та 1 пл.3,5 кв.м.), частину сараю «Б» (к-ти 1 пл.2,7 кв.м., 2 пл.11,4 кв.м., 3 пл.4,5 кв.м.) загальною площею 18,6 кв.м.; Ѕ частину огорожі №1-377 грн.; Ѕ частину водопроводу №2-451 грн. В той час, у власність [PERSON] у житловому будинку «А» були виділені: кімнати 1-2 пл.17,8 кв.м., 1-3 пл.7,3 кв.м., загальною площею 25,1 кв.м.; частину тамбура «а» (к-та 1 пл.3,5 кв.м.); частину сараю «Б» (к-та 4 пл.11,9 кв.м.); гараж «В»; вбиральня «Г»; Ѕ частину огорожі №1-377 грн.; Ѕ частину водопроводу №2-451 грн. Відповідно до договору дарування частини житлового будинку від 21.02.2012 року, [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] свою Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] . Отже, [PERSON] на праві спільної часткової власності є власником Ѕ частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено копією витягу про Державну реєстрацію прав №34775305 від 10.07.2012 року та копією технічного паспорту від 17.12.2018 року. Тобто, їй у власність перейшли у житловому будинку «А» кімнати 1-1 пл.17,8 кв.м., 1-4 пл.7,5 кв.м., 1-5 пл.3,9 кв.м., загальною площею 29,2 кв.м.; частина тамбура «а» (к-та 1 пл.3,5 кв.м.); частина сараю «Б» (к-ти 1 пл.2,7 кв.м., 2 пл.11,4 кв.м., 3 пл.4,5 кв.м.) загальною площею 18,6 кв.м.; Ѕ частина огорожі №1-377 грн.; Ѕ частина водопроводу №2-451 грн. Разом з тим, як вбачається із матеріалів інвентарної справи на житловий будинок [ADDRESS] , наданої Генічеським БТІ на відповідний запит суду, [PERSON] на підставі договору дарування від 27.09.2018 року передав безоплатно у власність [PERSON] Ѕ частину будинку «А», а саме: кімнати 1-2 пл.17,8 кв.м., 1-3 пл.7,3 кв.м., загальною площею 25,1 кв.м.; частину тамбура «а» (к-та 1 пл.3,5 кв.м.); частину сараю «Б» (к-та 4 пл.11,9 кв.м.); гараж «В»; вбиральня «Г»; Ѕ частину огорожі №1-377 грн.; Ѕ частину водопроводу №2-451 грн. Відповідно до інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 217296486 від 22.07.2020 року, власниками домобудівлі [ADDRESS] вказані три особи, а саме: [PERSON] , якій належить Ѕ частина будинку на підставі договору дарування від 27.09.2018 року, позивач [PERSON] , якій належить Ѕ частина будинку на підставі договору дарування від 21.02.2012 року, а також [PERSON] , якому належить Ѕ частина цього майна. Підставою виникнення права власності у [PERSON] на побутові будівлі вказано рішення Генічеського районного суду від 23.11.2020 року, але в Реєстрі вказано, що вони були зареєстровані на підставі рішення Генічеської міської ради №381 від 21.10.2010 року. Відповідно до витягу із рішення виконавчого комітету Генічеської міської ради №381 від 21.10.2010 року про реєстрацію самовільно збудованих будівель і споруд, було вирішено зареєструвати за [PERSON] самовільно побудовані: тамбур площею 4,4 кв.м., тамбур площею 9,8 кв.м., сараї площею: 15,77 кв.м., 32,4 кв.м., 2,76 кв.м. по [ADDRESS] . Також, з листа КП «Генічеське БТІ» ХОР №231 від 11.03.2019 року вбачається, що за [PERSON] були зареєстровані самовільно прибудовані: тамбур площею 4,4 кв.м. тамбур площею 9,8 кв.м., сараї площею: 15,77 кв.м., 32,4 кв.м., 2,76 кв.м. по [ADDRESS] , однак до договору дарування частини житлового будинку від 27.09.2018 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , вказані будівлі внесені не були, хоча є допоміжними приміщеннями та повинні були увійти у загальну житлову масу при укладення договору дарування з [PERSON] . Позивач [PERSON] посилається на те, що при винесені заочного рішення 23.11.2010 року Генічеським районним судом Херсонської області при поділі майна подружжя між [PERSON] та [PERSON] не були враховані самовільно побудовані будівлі, які зареєстровані за [PERSON] на підставі рішення Виконкому Генічеської міської ради, що на даний час створює незручності у користуванні житловим будинком теперішніми власниками, у зв`язку з чим вважає рішення Виконкому незаконним та таким, що порушує її права. Оцінюючи вищезазначене рішення Виконкому Генічеської міської ради на предмет законності, суд виходить з того, які правові наслідки це мало для позивача , зокрема, чи було це наслідком порушення її цивільного права, за захистом якого вона звернулася з даним позовом. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Захист порушеного права особи здійснюється у спосіб, передбачений ст.16 ЦК України. Таким чином, необхідною умовою судового захисту цивільного права особи, євстановлення беззаперечного факту порушення, невизнання або оспорювання такого цивільного права . Проаналізувавши досліджені в ході судового розгляду докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що обставини, на які посилалась позивач у своїй позовній заяві, як підставу своїх позовних вимог не знайшли свого підтвердження. Частиною 2 ст.21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд вважає, що позовна вимога про визнання рішення незаконним та скасування рішення Виконкому Генічеської міської ради є неналежним способом захисту позивача. Встановлено, що право власності на спірний житловий будинок по [ADDRESS] зареєстровано за позивачем, [PERSON] та [PERSON] . Разом з тим, судом не вбачається правовідносин між позивачем та відповідачем і його винесеним рішенням, а також не вбачає ніякого відношення позивача до розподілу майна подружжя [PERSON] та [PERSON] . Суд звертає увагу на те, що [PERSON] не подавала апеляційну скаргу про скасування заочного рішення суду від 23.11.2010 року про поділ майна, на час розгляду справи була обізнаною в тому, що самовільно побудовані споруди належать [PERSON] й не заперечувала проти цього. [PERSON] була подарована частина житлового будинку [PERSON] з визначенням конкретного майна, а тому до іншого майна позивач права не має. Крім того, суд зазначає, що серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, усунення перешкод у здійсненні права користування майном, визначене ст. 391 ЦК України. Таким чином поки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування цим майном. Отже, враховуючи, що встановлені обставини справи вказують на відсутність спірних правовідносин між сторонами у даній справі, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими та такими, що до задоволення не підлягають.

Outcome: dismissed