Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» та Депо №1 Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» про стягнення заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтуванні своїх позовних вимог посилався на те, що з 08.09.2006 року по 11.06.2007 року він працював у Депо №1 Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» на посаді водія пасажирського тролейбуса 3-го класу. Наказом №222 від 12.06.2007 року був звільнений з підприємства з підстав, визначених п.7 ст.40 КЗпП України - за появу на роботі в нетверезому стані, про що зроблений запис в трудовій книжці. Рішенням АНД районного суду м. Дніпропетровська від 11.12.2009 року він був поновлений на посаді, про що було видано наказ на підприємстві №426 від 14.12.2009 року. Позивач був допущений до роботи і працював в Депо № 1 на посаді водія тролейбусу 3-го класу. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.03.2010 року рішення суду від 11.12.2009 року було скасовано та справу направлено на новий розгляд. Наказом №197 від 06.05.2010 року позивача було відсторонено від роботи з 07.05.2010 року з внесенням запису у трудову книжку до розгляду судом цивільної справи про поновлення на роботі. Рішенням АНД районного суду м. Дніпропетровська від 30.08.2011 року було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] в частині поновлення на роботі. Вказане рішення набрало законної сили відповідно до ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.08.2010 року. Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04 лютого 2011 року касаційна скарга [PERSON] була відхилена, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2010 року залишено без змін. Згідно з наказом №110 від 16 березня 2011 року про звільнення, наказ №426-к від 14 грудня 2009 року про поновлені на роботі [PERSON] на роботі водієм пасажирського тролейбуса 3 класу - скасовано; наказ №197 від 06 травня 2010 року про усунення від роботи водієм пасажирського тролейбусу 3 класу [PERSON] до закінчення розгляду цивільної справи за його позовом про поновлення на роботі водієм пасажирського тролейбусу 3 класу - скасовано; наказ №222 від 12 червня 2007 року про звільнення з роботи [PERSON] на підставі п.7 ст.40 КЗпП України за появу на роботів в нетверезому стані залишено в силі. Позивач зазначає, що після відсторонення від роботи з 07.05.2010 року він не отримував заробітну платню, тому звернувся до інспекції праці, якою була проведена перевірка та встановлено порушення вимог чинного законодавства, зокрема ст. 46 КЗУпП та п. 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, про що були складені протоколи про адміністративне правопорушення відносно начальника ДЕПО №1 [PERSON] та начальника відділу кадрів [PERSON]. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18.04.2011 року зазначених осіб притягнуто до адміністративної відповідальності. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2012 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2012 року, в позові [PERSON] про скасування наказу №197 від 06 травня 2010 року відмовлено з тих підстав, що вказаний наказ було скасовано начальником Депо №1 наказом №110 від 16 березня 2011 року. Посилаючись на незаконність наказу №197 від 06 травня 2010 року та у зв'язку з цим неправомірність відсторонення від роботи, позивач просив суд стягнути з відповідачів Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» та Депо №1 Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.05.2010 року по 30.09.2014 року у розмірі 195498,88 грн., а також у відшкодування завданої моральної шкоди стягнути 100 000,00 грн.. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити у повному обсязі, надала пояснення, аналогічні викладеним в уточненій позовній заяві. Представник відповідача - Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» проти позову заперечував посилаючись на відсутність правових підстав для його задоволення, оскільки позивач був звільнений з роботи з підстав, визначених п.7 ст.40 КЗпП України - за появу на роботі в нетверезому стані, що становить небезпеку для громадського транспорту. Рішення суду від 11.12.2009 року на час видання наказу №197 від 06.05.2010 року, було скасовано, тому підстави для допущення [PERSON] до роботи, були відсутні. Окрім цього, наказом №189 від 30.10.2010 року [PERSON] було притягнуто до дисциплінарної відповідальності за появу на роботі в нетверезому стані - оголошено догану. Представник відповідача - Депо №1 Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» у судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив, про день слухання повідомлявся належним чином. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що з 08.09.2006 року по 11.06.2007 року [PERSON] працював у Депо №1 Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» на посаді водія пасажирського тролейбуса 3-го класу. Наказом №222 від 12.06.2007 року був звільнений з підприємства з підстав, визначених п.7 ст.40 КЗпП України - за появу на роботі в нетверезому стані. Як вбачається із запису №5, вчиненого у трудовій книжці позивача, він звільнений з роботи 11.06.2007 року за появу на роботі в нетверезому стані по п.7 ст.40 КЗпП України згідно з наказом №62-к від 12.06.2007 року (т.1, а.с.8). Рішенням АНД районного суду м. Дніпропетровська від 11.12.2009 року [PERSON] було поновлено на роботі та стягнуто на його користь втрачений заробіток і моральну шкоду, в частині поновлення на роботі рішення було допущено до негайного виконання. На підставі наказу №426 від 14.12.2009 року Депо №1 Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» до трудової книжки внесено запис №6, яким визнано недійсним запис №5 та одночасно зроблено запис про поновлення на попередній роботі. Таким чином, [PERSON] був допущений до роботи і працював в Депо № 1 на посаді водія тролейбусу 3-го класу. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.03.2010 року рішення АНД суду від 11.12.2009 року було скасовано та справу направлено на новий розгляд. Наказом №197 від 06.05.2010 року позивача було відсторонено від роботи з 07.05.2010 року, до закінчення розгляду цивільної справи [PERSON] про поновлення на роботі, про що до трудової книжки позивача внесено запис №7 (т.1, а.с. 8, 62, 63). Рішенням АНД районного суду м. Дніпропетровська від 30.08.2011 року було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] в частині поновлення на роботі. Вказане рішення набрало законної сили відповідно до ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.08.2010 року. Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04 лютого 2011 року касаційна скарга [PERSON] була відхилена, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2010 року залишено без змін. Після відсторонення від роботи з 07.05.2010 року позивач ніде не працював, не отримував заробітну плату та звернувся до Територіальної державної інспекції праці у Дніпропетровській області, якою була проведена перевірка та встановлено порушення вимог чинного законодавства, зокрема ст. 46 КЗУпП та п. 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, про що були складені протоколи про адміністративне правопорушення відносно начальника ДЕПО №1 [PERSON] та начальника відділу кадрів [PERSON] Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18.04.2011 року зазначених осіб притягнуто до адміністративної відповідальності (т.1, а.с. 46-50, 58-59). Згідно з наказом №110 від 16 березня 2011 року про звільнення, наказ №426-к від 14 грудня 2009 року про поновлені на роботі [PERSON] на роботі водієм пасажирського тролейбуса 3 класу - скасовано; наказ №197 від 06 травня 2010 року про усунення від роботи водієм пасажирського тролейбусу 3 класу [PERSON] до закінчення розгляду цивільної справи за його позовом про поновлення на роботі водієм пасажирського тролейбусу 3 класу - скасовано; наказ №222 від 12 червня 2007 року про звільнення з роботи [PERSON] на підставі п.7 ст.40 КЗпП України за появу на роботів в нетверезому стані залишено в силі (т.1, а.с.66). Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2012 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2012 року в позові [PERSON] про скасування наказу № 197 від 06 травня 2010 року відмовлено з тих підстав, що вказаний наказ було скасовано начальником Депо № 1 наказом № 110 від 16 березня 2011 року. Даним рішенням встановлено та відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню, що наказ №197 від 06 травня 2010 року є таким, що не відповідає вимогам чинного трудового законодавства, оскільки законом не передбачена така підстава, як відсторонення від роботи до розгляду справи судом. Таким чином, на думку суду, позивач вважається звільненим з 16 березня 2011 року згідно з наказом №110, однак запис до трудової книжки [PERSON] відповідачем не внесено, оскільки вона знаходиться особисто у позивача та була надана для огляду у судовому засіданні представником [PERSON]. Відповідачем неодноразово надсилалися листи на адресу позивача стосовно прибуття до відділу кадрів Депо №1 для внесення запису до трудової книжки, однак до теперішнього часу трудова книжка інспектору відділу кадрів позивачем не надана та запис не внесений (т.1, а.с. 36,37,38,39,40,41.42,43,44). Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні не спростовувала факту вищевказаних повідомлень позивача та визнала, що повідомлення від 15.03.2011 року (а.с.44) вручено особисто батькові позивача [PERSON], який на той час також працював у відповідача. Самостійно [PERSON] до відповідача з вимогою про внесення записів у трудову книжку не звертався. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення ст.46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв'язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст.235 КЗпП України). Враховуючи вищевикладене та зважаючи на те, що наказ №197 від 06 травня 2010 року є таким, що не відповідає вимогам чинного трудового законодавства; запис до трудової книжки [PERSON] не внесений з вини самого позивача, однак він є звільненим з роботи 16 березня 2011 року на підставі наказу №110, тому, на думку суду, позивач мав працювати в період з 07.05.2010 року по 16.03.2011 року, у зв'язку з чим суд вважає позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити та стягнути з Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» на користь [PERSON] 13 832 гривні 69 копійок виходячи з наступного: згідно з режимним графіком маршруту №20 (а.с. 146-147, т.1) [PERSON] з 07.05.2010 року мав би відпрацювати у травні 16 днів, у червні 2010 року - 22 дні, у липня 2010 року - 22 дні, у серпні 2010 року - 22 дні, у вересні 2010 року - 22 дні, у жовтні 2010 року - 21 день, у листопаді 2010 року - 22 дні, у грудні 2010 року - 23 дні, у січні 2011 року - 21 день, у лютому 2011 року - 20 днів та у березні 2010 року - 12 днів, а всього 224 дні; згідно з довідкою юридичного відділу МКП «Дніпропетровський електротранспорт» денна заробітна плата [PERSON] в період з 07.05.2010 року по 16.03.2011 року складала 62,03 грн., таким чином 223 дні*62,03 грн. = 13 832 гривні 69 копійок, зобов'язавши відповідача здійснити на вказану суму нарахування та виплату компенсації та індексації. Окрім цього, суд вважає, що незаконним відстороненням від роботи до розгляду справи у суді, що не передбачено трудовим законодавством, позивачу була завдана і моральна шкода, у відшкодування якої відповідно до ст. 237-1 КЗпП України суд вважає достатнім стягнути 1 000,00 гривень. Враховуючи те, що Депо №1 діє на підставі Положення, знаходиться у віданні та безпосередньому підпорядкуванні Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» і не має статусу юридичної особи, тому солідарне стягнення не може бути застосоване та усі суми підлягають стягненню безпосередньо з Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт». В іншій частині позовних вимог, а саме стосовно стягнення середньої заробітної плати по день постановлення рішення, у зв'язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні, суд вважає відмовити, оскільки позивач є звільненим з 16.03.2011 року, а позов до суду поданий 25.04.2013 року, у зв'язку з чим дані позовні вимоги заявлені поза строками, передбаченими ч.1 ст.233 КзпП України. З Комунального закладу Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» підлягає стягненню 487 гривень 20 копійок судового збору на користь держави.

Outcome: partial