Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим, що вона в період з 12.05.2008 р. по 07.07.2016 р. працювала на різних посадах в Науково-дослідному економічному інституті (ідент. код 02736409) при Міністерстві економічного розвитку та торгівлі. 15 вересня 2010 року у позивачки народився син. У звязку з цим, їй була надана відпустка - по догляду за дитиною на 2 роки 9 місяців і 14 днів. З вересня 2013 р. по 15.03.2016 р. позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до 6-ти років, у звязку з хронічним захворюванням сина. В березні 2016 р. член Комісії з реорганізації НДЕІ відмовилась прийняти її заяву про продовження відпустки по догляду за дитиною та медичну довідку, оскільки відбувалася реорганізація інституту. 23 листопада 2015 р. Міністром економічного розвитку і торгівлі України А. Абромавичусом був прийнятий наказ за № 1489 про реорганізацію НДЕІ шляхом його перетворення у Державне підприємство «Науково-дослідний економічний інститут» відповідно до якого: а) утворено Комісію з реорганізації НДЕІ; б) головою Комісії призначено заступника Міністра - керівника апарату [PERSON], якій доручено, зокрема:попередити працівників НДЕІ про можливе наступне вивільнення та запропонувати ш роботу в установленому законодавством; завершити заходи з реорганізації НДЕІ до 30.06.2016 р. (пп. 4.9 Наказу). У січні 2016 року на адресу позивача надійшов лист НДЕІ від 15.01.2016 р., з Попередженням про можливе наступне вивільнення з посади в. о. старшого наукового співробітника Відділу розвитку зовнішньоекономічної діяльності НДЕІ Мінекономрозвитку України, в якому вказувалося, що у звязку з реорганізацією НДЕІ відповідно до наказу Мінекономрозвитку України від 23.11.2015 р. № 1489 «попереджаємо [PERSON] про можливе наступне вивільнення з займаної посади не раніше, ніж через два місяці з дня попередження, за п. 1 ст. 40КЗпП України». За таких обставин, 15 березня 2016 року, позивач через свого законного представника - [PERSON], передала члену Комісії з реорганізації НДЕІ [PERSON] свою заяву про звільнення її із займаної мною посади в звязку з реорганізацією НДЕІ, яку вона зареєструвала в журналі реєстрації вхідної-вихідної кореспонденції. Проте ані керівництво НДЕІ, ані члени Комісії з реорганізації НДЕІ, ані апарат Мінекономрозвитку України ніяким чином не відреагували. 9 липня 2016 р. на адресу позивача надійшов лист НДЕІ від 07.07.2016 р. з вих. № 1/154, підписаний головою Комісії з реорганізації НДЕІ, заступником міністра - керівником апарату Мінекономрозвитку України [PERSON]. і відправлений з адреси Міністерства економічного розвитку та торгівлі України. У цьому листі вказувалося про те, що наказом НДЕІ від 07.07.2016 р. за № 32-к позивача звільнено з в.о. провідного наукового співробітника Відділу розвитку зовнішньоекономічної діяльності 7 липня 2016 року «у зв'язку з порушенням встановлених правил прийняття на роботу, ст. 7 КЗпП України». До цього листа була додана копія вказаного наказу де підставами його прийняття вказувалися - пункт 2 роз яснення Державного комітету [PERSON] Міністрів СРСР з питань праці та заробітної тати та Секретаріату Всесоюзної [PERSON] Професійних Спілок від 29.12.1965 р. № 30/39 та ст. 6 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність». Позивач зазначала, що відповідачем були грубо порушені приписи норм трудового законодавства та соціальні гарантії для матерів, визначені чинним законодавством, при її звільнені (вивільнені) з НДЕІ. Посилаючись на порушення норм Кодексу законів про працю України, позивач просила визнати незаконним наказ Науково-дослідного економічного інституту при Міністерстві економічного розвитку та торгівлі України від 07 липня 2016 р. за № 32-к «Про звільнення [PERSON]М.», таким, що був прийнятий головою Комісії з реорганізації НДЕІ, заступником міністра [PERSON] з порушенням норм чинного трудового законодавства щодо порядку звільнення роботодавцем працівників.Зобовязати Державне підприємство «Науково-дослідний економічний інститут» як правонаступника Науково-дослідного економічного інституту при Міністерстві економічного розвитку та торгівлі України звільнити [PERSON], у відповідності до чинного трудового законодавства, згідно її заяви про звільнення, поданої мною до Комісії з реорганізації НДЕІ 15 березня 2016 року.Зобовязати Державне підприємство «Науково-дослідний економічний інститут» як правонаступника Науково-дослідного економічного інституту при Міністерстві економічного розвитку та торгівлі України провести відповідні записи у моїй трудовій книжці і здійснити усі передбачені законодавством мені виплати та компенсації у звязку із моїм звільненням. Судові витрати по справі покласти на Відповідача. В судовому засіданні представники позивачки вимоги позову підтримали та просили позов задоволити в повному обсязі. Представник відповідача Державного підприємства «Науково-дослідного економічного інституту» при Міністерстві економічного розвитку та торгівлі України та третьої особи Міністерство економічного розвитку та торгівлі України проти вимог позову заперечував та просив в позові відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, згідно наказу № 23-к від 01.02.2010 р., [PERSON] була прийнята на роботу на посаду виконувача обовязків провідного наукового співробітника відділу фінансової та зовнішньоекономічної політики сектору зовнішньоекономічни відносин «Науково-дослідного економічного інституту» Міністерства економіки України. Розпорядження директора НДЕІ № 150 від 01.12.2010 р. позивачу була надана відпустка для догляду за дитиною до трьох років, тобто на 2 роки 9 місяців і 14 днів, до 15 вересня 2013 року. Наказом № 77-к від 02.09.2013 р. переведено [PERSON] в.о. провідного наукового співробітника відділу розвитку зовнішньоекономічної діяльності та співпраці з ЄС на посаду в.о. провідного наукового співробітника відділу розвитку зовнішньоекономічної діяльності з 02.09.2013 р. Розпорядженням № 119 від 17.09.2013 р. позивачу була надана відпустка, як такій що дитина потребує домашнього догляду з 16 вересня 2013 року до 15 вересня 2014 року. Розпорядженням № 156 від 11.09.2014 р. позивачу була надана відпустка, як такій що дитина потребує домашнього догляду з 16 вересня 2014 року до 15 березня 2015року. Розпорядженням № 13 від 12.03.2015 р. позивачу була надана відпустка, як такій що дитина потребує домашнього догляду з 16 березня 2015 року до 15 вересня 2015 року. Розпорядженням № 156 Директора НДЕІ від 11.09.2014 р. позивачу була надана відпустка, як такій що дитина потребує домашнього догляду з 16 вересня 2014 року до 15 березня 2015року. Наказом № 93-к від 22.09.2015 року [PERSON] подовжено відпустку по догляду за дитиною з 14.09.2015 по 15.03.2016 року. На підставі Розпорядження КМУ від 28.10.2015 № 1118-р, розпочато процес реорганізації Науково-дослідного економічного інституту. 23 листопада 2015 р. Міністром економічного розвитку і торгівлі України був прийнятий наказ за № 1489 про реорганізацію НДЕІ шляхом його перетворення у Державне підприємство «Науково-дослідний економічний інститут» [PERSON] було попереджено про можливе наступне вивільнення з займаної посади не раніше, ніж через два місяці з дня попередження у звязку з реорганізацією Науково-дослідного економічного інституту. Наказом голови комісії з реорганізації НДЕІ Міністерства економічного розвитку та торгівлі України від 07.07.2016 р. за № 32-к позивача [PERSON] звільнено з в.о. провідного наукового співробітника Відділу розвитку зовнішньоекономічної діяльності з 7 липня 2016 року у зв'язку з порушенням встановлених правил прийняття на роботу, ст. 7 КЗпП України. Підставою даного наказу є пункт 2 розяснення Державного комітету [PERSON] Міністрів СРСР з питань праці та заробітної тати та Секретаріату Всесоюзної [PERSON] Професійних Спілок від 29.12.1965 р. № 30/39, ст. 6 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність». Стаття 7 КЗпП України передбачає, що особливості регулювання праці осіб, які працюють у районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я, тимчасових і сезонних працівників, а також працівників, які працюють у фізичних осіб за трудовими договорами, додаткові (крім передбачених у\~статтях 37\~і\~41\~цього Кодексу) підстави для припинення трудового договору деяких категорій працівників за певних умов (порушення встановлених правил прийняття на роботу та ін.) встановлюються законодавством. П. 1 ст. 40 КЗпП України визначає що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. У пункті 29 постанови Пленуму Верховного Суду України\~«Про практику розгляду судами трудових спорів»\~від 6\~листопада 1992 року №\~9 розяснено, що, вирішуючи справи про припинення трудового договору у звязку з порушенням правил прийняття на роботу, суди повинні враховувати, що звільнення з цих підстав може мати місце у випадках, коли, відповідно до статті\~7 КЗпП, спеціальною нормою законодавства України передбачено обмеження на прийняття на роботу за певних умов (наприклад, осіб, позбавлених вироком суду права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю протягом визначеного судом строку; прийняття на роботу, повязану з матеріальною відповідальністю осіб, що раніше були засуджені за розкрадання, хабарництво, інші корисливі злочини, якщо судимість не знята і не погашена). Отже, у разі звільнення працівника у звязку з порушенням правил прийняття на роботу, у наказі (розпорядженні) обовязково має міститися посилання не тільки на статтю\~7 КЗпП, а й на відповідну норму закону чи підзаконного акта, яку було порушено під час прийняття на роботу. Відповдіно до статті 6 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» прийняття на роботу наукових працівників здійснюється на конкурсних засадах, крім випадків, передбачених законодавством України. Примірне положення про порядок проведення конкурсу на заміщення вакантних наукових посад державної наукової установи затверджується Кабінетом Міністрів України. Порядок прийняття на вакантні наукові посади науковими установами іншої форми власності передбачається їх статутами (положеннями) чи іншими установчими документами. Пункт 2 розяснення Про порядок оплати тимчасового заступництва Державного комітету [PERSON] Міністрів СРСР з питань праці та заробітної тати та Секретаріату Всесоюзної [PERSON] Професійних Спілок від 29.12.1965 р. № 30/39, визначає що призначення працівника виконуючим обовязки по вакантній посаді не допускається. Це можливе тільки по посаді, призначення на яку відбувається вищестоящим органом управління. Крім того порушенням правил прийняття на роботу є також укладення трудового договору на роботу за сумісництвом із працівниками, яким відповідними законодавчими актами заборонено працювати за сумісництвом, а також із керівниками державних підприємств, установ і організацій, їхніми заступниками, керівниками структурних підрозділів (цехів, відділів, лабораторій тощо) та їхніми заступниками (за\~винятком наукової, викладацької, медичної і творчої діяльності). Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. З наведеного вище, суд приходить до висновку про незаконність наказу Науково-дослідного економічного інституту при Міністерстві економічного розвитку та торгівлі України від 07 липня 2016 р. за № 32-к «Про звільнення [PERSON]М.», оскільки даний наказ прийнятий в порушення порядку звільнення [PERSON], адже не містить відповідних посилань в чому саме були порушені правила прийняття на роботу позивача, тобто в наказі відсутня конкретизація самого факту порушення закону чи підзаконного акта, які було порушено при прийнятті на роботу позивача. А тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині щодо визнання незаконними наказу про звільнення. В решті вимог позову, що стосуються зобовязання відповідача звільнити [PERSON] відповідно до її заяви про звільнення та відповідно зобовязання відповідача що внесення відповідних записів до трудової книжки, суд відмовляє, оскільки в матеріалах справи, в тому числі матеріалах особової справи, не міститься заяв позивача про звільнення її із займаної посади в звязку з реорганізацією, в той же час як дане питання відноситься виключно до повноважень роботодавця згідно з положень КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 та ст. 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення. В силу ст. 88 ЦПК України судові витрати, які складаються з судового збору суд покладає на відповідача.

Outcome: partial