Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до відповідача КП «Житлово-експлуатаційна організація 105 Голосіївського району», в якому просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 1 травня 2015 року по 28 травня 2015 року у розмірі 8 194 гривні 80 копійок, а також моральну шкоду у розмірі 5 000 гривень. В подальшому позивач в порядку ст. 31 ЦПК України подала заяву про зменшення позовних вимог, в якій просила стягнути з КП «Житлово-експлуатаційна організація 105 Голосіївського району» на користь позивача середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 1 травня 2015 року по 27 травня 2015 року у розмірі 7 907 гривень 04 копійки, а також моральну шкоду у розмірі 5 000 гривень. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила про те, що наказом від 01.11.2013 року прийнята на посаду заступника директора КП «Житлово-експлуатаційна організація 105 Голосіївського району». Наказом від 30.04.2015 року позивач звільнена з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у зв'язку із скороченням штату працівників. На момент звільнення позивачу не було виплачено заробітну плату за березень у сумі 8 818 гривень та за квітень у сумі 17 071 гривні 62 копійки. Остаточний розрахунок з позивачем проведено лише 28 травня 2015 року. У судове засідання позивач надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Відповідач у судове засідання не забезпечив явку представника, надавши до суду письмові заперечення по суті позовних вимог. Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що наказом № 47к від 01.11.2013 року [PERSON] призначено на посаду заступника директора Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація 105 Голосіївського району» з 01 листопада 2013 року. Згідно наказу № 14к від 27 квітня 2015 року [PERSON] звільнено з 30.04.2015 року з посади заступника директора Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація 105 Голосіївського району» на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штатів. Відповідно до положень ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. При звільненні [PERSON] не виплачено заробітну плату за березень та квітень 2015 року. Факт допущення затримки розрахунку з [PERSON] визнається та не оспорюється відповідачем, що вбачається з письмових заперечень по суті позовних вимог. При цьому, не заперечуючи допущення затримки розрахунку з позивачем при звільненні останньої, відповідач заперечує лише в частині суми, заявленої позивачем до стягнення. Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч. 2 цієї статті при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Установивши під час розгляду справи про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, якщо він не був у цей день на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності у цьому своєї вини. Відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Відповідно до відомостей про нарахування коштів за №№ 52 від 08.05.2015 року,61 від 25.05.2015 року, 62 від 25.05.2015 року, 64 від 27.05.2015 року (а.с. 32-35), а також а також даних довідки по картковому рахунку позивача № [NUMBER] за період з 01.05.2015 року по 01.07.2015 року, відповідачем проведено остаточний розрахунок з позивачем 27 травня 2015 року, шляхом перерахування грошових коштів у загальній сумі 17 071 гривня 62 копійки. Таким чином, днем фактичного розрахунку КП «Житлово-експлуатаційна організація 105 Голосіївського району» з [PERSON] є 27 травня 2015 року. Отже, оскільки з вини відповідача позивачу не здійснена виплата заробітної плати в строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, на користь останньої підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати. Відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Суд приймає до розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виплати здійснені за два останні календарні місяці роботи позивача - за лютий 2015 року у розмірі 9 511 гривень 84 копійки та за березень 2015 року у розмірі 9 558 гривень 12 копійок (14 888 гривень 12 копійок за вирахуванням сум одноразових премій - 4330 гривень (Премія до Дня Комунальника ) та - 1000 гривень (Премія до Дня 8-го Березня). Відповідно до табелів обліку робочого часу за лютий та березень 2015 року, кількість відпрацьованих [PERSON] днів у лютому 2015 року становить 20 днів, у березні 2015 року - 21 день, а всього за два місяці - 41 день. Період затримки розрахунку при звільненні становить 16 робочих днів затримки розрахунку при звільненні (з 1 по 27 травня 2015 року). Розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 465 гривень 12 копійок (9 511, 84 грн. (виплата за лютий 2015 р.) + 9558,12 грн. (випала за березень 2015 р.) = 19 069,96 грн. / 41 робочий день). Шляхом множення кількості робочих днів за час затримки виплати заробітної плати (16) на розмір середньоденної заробітної плати (465,12 грн.), суд надходить до висновку, що розмір середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 01 травня по 27 травня 2015 року становить 7 441 гривня 92 копійки без врахування обов'язкових зборів та платежів, що підлягають стягненню. Крім того, суд відхиляє доводи відповідача щодо виключення із розрахунку середньомісячної заробітної плати суми постійних премій за виконання особливо важливого завдання, оскільки відповідально до порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов'язки працівника (за винятком, зокрема, доплати за виконання додаткових обсягів робіт) (п. а ч. 4 розділу ІІІ Порядку). Доводи позивача щодо виконання нею постійно з 2014 року додаткових обсягів робіт, що виражалось у прийнятті [PERSON] участь у проведенні мобілізації, знайшли своє ствердження в ході розгляду справи та підтверджуються наявними у справі доказами, а саме: копіями розрахункових листків за листопад 2014 року, січень-березень 2015 року, відповідно до змісту яких до складу нарахованих щомісячних сум входила така складова, як премія за особливо важливе (код 50) (а.с. 90-91), копіями наказів в.о. директора КП «Житлово-експлуатаційна організація 105 Голосіївського району» Ткачук В.М. від 27.02.2015 року, 31.03.2015 року про преміювання [PERSON] за виконання значного обсягу робіт (а.с. 105, 109). В частині позовних вимог [PERSON] про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. В обґрунтування вимог щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 гривень, позивач зазначає про те, що несвоєчасна виплата заробітної плати призвела до втрати позивачем нормальних життєвих зв'язків. Так, позивач була позбавлена можливості купувати продукти харчування, сплачувати вчасно комунальні платежі та можливості нести побутові витрати, прикладати додаткові зусилля для організації свого життя. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, зі змінами та доповненнями, а також відповідно до положень ст. 237 -1 КЗпП України, якщо наявні порушення прав працівника у сфері трудових відносин (невиплата належних йому грошових сум тощо), що призвели до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, і потребують від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодувати моральну (немайнову) шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд відповідно до положень ч. 3 ст. 23 ЦК України, враховує вимоги розумності та справедливості та вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 700 гривень. Питання про судові витрати необхідно вирішити за правилами ст. 88 ЦПК України, стягнувши з відповідача в дохід держави 487,20 грн.

Outcome: partial