Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у володінні та користуванні майном, шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що згідно свідоцтва про право власності на житло серії [NUMBER], виданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради 14.05.2008 року, позивачу на праві приватної власності належить кооперативна квартира [ADDRESS]. Державна реєстрація права власності позивача на вищезазначену квартиру згідно зазначеного правовстановлюючого документу 02.06.2008 року здійснена КП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі №783 за реєстровим №21. У належній позивачу квартирі зареєстроване місце проживання колишньої дружини позивача - відповідача по справі, яка з 2010 року у вказаній квартирі не проживає, про що свідчить акт №198 від11.09.2018 року, складений комісією ОСББ «Чайковського-13». Шлюб між сторонами було розірвано 09.12.2010 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області. Однак, ще до розірвання шлюбу відповідач забрала усі свої особисті речі і виїхала з належної позивачу квартири на постійне місце проживання за невідомою позивачу адресою. Таким чином, фактично на протязі останніх восьми років в квартирі проживає лише позивач, який несе всі витрати по оплаті за користування житлово-комунальними послугами та по утриманню будинку. В той час, як відповідач не бере участі в утриманні житла, оплаті комунальних послуг, добровільно знятись із реєстрації місця проживання також не бажає. Наразі позивач не має можливості оформити субсидію, оскільки не може надати відомості про доходи відповідача з огляду на відсутність між сторонами будь-якого контакту. Також, факт реєстрації відповідача у квартирі унеможливлює розпорядження нею позивачем. А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом, в якому просив усунути йому перешкоди у володінні та користуванні квартирою [ADDRESS], шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові (а.с.1-3), не заперечував проти ухвалення заочного рішення суду. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явилась із невідомих суду причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, через оголошення про виклик до суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, своїм правом на подання відзиву на позов не скористалась. Оскільки у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що позивач не заперечує, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача, показання свідків [PERSON], [PERSON] (а.с.26-27), які підтвердили не проживання відповідача у спірній квартирі з 2010 року, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних міркувань. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло серії [NUMBER], виданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради 14.05.2008 року, позивачу на праві приватної власності належить кооперативна квартира [ADDRESS] (а.с.4). З пояснень позивача встановлено, що вищевказана квартира набута позивачем у період шлюбу з відповідачем [PERSON], який було зареєстровано у 1979 році. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області 09.12.2010 року, 09.12.2010 року шлюб між сторонами розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №1311 (а.с.6). Державна реєстрація права власності позивача на вищезазначену квартиру згідно зазначеного правовстановлюючого документу 02.06.2008 року здійснена КП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі №783 за реєстровим №21. Відповідно до акту №198 від 11.09.2017 року,складеного комісією ОСББ «Чайковського-13» вбачається, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані наступні особи [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка за вказаною адресою не проживає з 2010 року (а.с.5). Позивач вважає, що, оскільки, відповідач з 2010року, тобто понад вісім років не проживає у вищезазначеній квартирі, не бере участі в її утриманні, сплаті комунальних послуг того, остання втратила право на користування цим житлом в силу ч.2 ст.405 ЦК України, яка гласить, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Разом з тим, суд не погоджується з думками та твердженнями позивача за наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень позивача квартира [ADDRESS] є кооперативною та набута позивачем у шлюбі з відповідачем. Згідно ст.60 СК України (в редакції від 24.04.2008 року, тобто редакції чинній на момент набуття позивачем права власності на спірну квартиру) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 18.09.1987 року «Про практику застосування суддями законодавства про житлово-будівельні кооперативи» (зі змінами) роз'яснено, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску квартира є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Згідно роз'яснень, наданих у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід виходити з роз'яснень, які дані Пленумом Верховного Суду України у прийнятих ним постановах з цих питань. Крім цього, слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі. Таким чином, системний аналіз вищенаведених норм з урахуванням обставин по справі дають підстави вважати, що оскільки пай внесено позивачем у період шлюбу з відповідачем, квартира виділялась подружжю, то дану квартиру слід вважати спільним майном подружжя - сторін по справі, незалежно від того, що лише на ім'я позивача оформлено право власності на квартиру. В той час, як стороною позивача не надано належних та допустимих доказів, які спростовували б висновок суду та свідчили б, що сплата пайових внесків позивачем здійснювалась за особисті кошти позивача в розумінні статті 57 СК України в редакції від 24.04.2008 року. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст.68 СК України). Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам'яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, оскільки положення частини 2 статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини, які врегульовані нормами статей 319, 321 ЦК України. Ті обставини, що відповідач відсутня з 2010 року, тобто понад рік, в квартирі за місцем своєї реєстрації не свідчать про її відмову від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього. А сам факт не звернення відповідача до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов'язує (визначає) припинення права власності, в тому числі права користування спільною сумісною власністю, про що також звернув увагу Верховний Суд у своїй постанові від 28.02.2018 року у справі №647/1683/15-ц. Розглядаючи даний спір суд також враховує положення статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (1950 року), про те, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення ЄСПЛ у справі «Іатрідіс проти Греції» від 25.03.1999 року). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення ЄСПЛ у справі «[PERSON] проти Франції» від 22.09.1994 року, «Кушоглу проти Болгарії» від 10.05.2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23.09.1982 року). Таким чином, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986 року). У рішенні ЄСПЛ від 23.01.2014 року «East/West Alliance Limited» проти України» суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справах «[PERSON] проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії») (п.167 рішення). З огляду на вищенаведене, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому в задоволенні останніх слід відмовити. Оскільки позивач в силу п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, суд вважає за необхідне судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України відповідно до ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed