Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приват Банк» ( далі-банк) про визнання припиненим правовідношення за договором поруки від 13 червня 2008 року, укладеним між ЗАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] на підставі ст.16,частин 1,4 ст.559 ЦК україни. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що 13 червня 2008 року між банком та ним з метою забезпечення виконання зобов»язань позичальника [PERSON] за кредитним договором № ТЕСNGA0000000033, укладеного між банком та [PERSON] 13 червня 2008 року, було укладено договір поруки № б/н, відповідно до умов якого він поручився відповідати за невиконання позичальником [PERSON] зобов»язань за вищевказаним кредитним договором як солідарний боржник. Вказав, що банк надав [PERSON] кредит в розмірі 93907,50 гривень, а позичальник [PERSON] зобов»язалася: повернути отриманий у вигляді не поновлюваної лінії кредит в сумі 112020,00 гривень з 13.06.2008 року по 13.06.2023 р. включно; сплачувати відсотки за користування кредитом в розмірі 1,67 % за місяць у період сплати з 10 по 15 число кожного місяця; сплачувати банку щомісячно у період сплати грошові кошти в сумі 2036,67 гривень для погашення заборгованості за кредитним договором, яка включає заборгованість за кредитом, відсотками, винагородою, комісією; сплатити винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту; винагороду за резервування ресурсів у розмірі 5,04 % річних від суми зарезервованих ресурсів; винагороду за проведення додаткового моніторингу згідно умов та строків передбачених у кредитному договорі; при порушенні позичальником зобов»язань із погашення кредиту, сплатити банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості за кредитом за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні. 10 серпня 2011 року без його згоди та повідомлення банком було укладено з позичальником додаткову угоду до вищевказаного кредитного договору, відповідно до умов якої було збільшено суму повернення кредиту з 112020,00 гривень на 121100,30 гривень та розмір процентної ставки за користування кредитом з 1,67 % на місяць до 2,08 % на місяць, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності як поручителя. У зв'язку з невиконанням вищевказаної вимоги, 27.09.2016 року ПАТ КБ «Приват Банк»» було подано позовну заяву до Гусятинського районного суду Тернопільської області до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] заборгованості за вищевказаним кредитним договором, після ознайомлення із якою та матеріалами судової справи №596/2038/16-ц за вищезазначеним позовом він дізнався про укладення додаткової угоди від 10 серпня 2011 року до кредитного договору №ТЕСNGA0000000033, укладеного між банком та [PERSON] 13 червня 2008 року . У судовому засіданні позивач позовні вимоги уточнив і просив визнати поруку [PERSON] за договором поруки, який укладений між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] 13.06.2008 року на підставі ч.1 ст.559 ЦК України з мотивів, викладених у позовній заяві від 07.02.2017 року та просив їх задовольнити. Також вказав, що йому про укладення додаткової угоди від 10 серпня 2011 року до кредитного договору № ТЕСNGA0000000033, укладеного між банком та [PERSON] 13 червня 2008 року стало відомо в листопаді 2016 року після ознайомлення із матеріалами судової справи №596/2038/16-ц за позовом ПАТ КБ «Приват Банк»» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] заборгованості за вищевказаним кредитним договором. Тому вважає, що строк позовної давності не пропущений. Вказав, що він не підтримує письмові доповнення до позовної заяви від 24.10.2017 року. Представник відповідача ПАТ КБ «Приват Банк» в судове засідання не з»явився, будучи належним чином повідомленим про день, час, місце слухання справи. Заяви про неможливість явки в судове засідання представник банку суду не надав. Проте, представником відповідача - [PERSON] 23.08.2017 року до суду було подано письмові заперечення на позов та 29.11.2017 року письмові доповнення до заперечення, згідно яких останній просить застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу в задоволені позову. В обґрунтування вказаних вище заперечень на позов та доповнень до них представник відповідача посилається на те, що при укладенні кредитного договору так і оспорюваного договору поруки було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, які були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними як обов»язкові умови договору. Вважає посилання позивача про те, що збільшився обсяг відповідальності у зв»язку із збільшенням ліміту заборгованості за кредитним договором на підставі укладеної додаткової угоди безпідставним, оскільки залишок заборгованості, який підлягає до стягнення в справі №596/2038/16-ц за позовом ПАТ КБ «Приват Банк»» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] заборгованості за вищевказаним кредитним договором, складає 40464,50 гривень, який не перевищує ліміт, який був встановлений у договорі поруки, а тому вважає, що збільшення обсягу відповідальності поручителя не відбулося. Вказав, що додатково кредитних коштів за додатковою угодою від 10.08.2011 року позичальнику не видавалося, лише були внесені зміни в п.8.1 кредитного договору, шляхом викладення вказано пункту договору в іншій редакції. Крім того, посилаючись на ч.4 ст.267 ЦК України, зазначив, що позивач звернувся до суду за захистом порушених прав з пропуском трьох річної позовної давності, посилаючись на те, що додаткова угода до кредитного договору укладена 10.08.2011 року, а позивач звернувся до суду з позовом про припинення поруки 02.02.2017 року, а тому вважає, що саме із вказаної дати слід рахувати, що почався перебіг позовної давності та позивач мав дізнатися чи дізнався про порушення свого права. Представник відповідача в судовому засіданні 21.12.2017 року підтримав вищевказані письмові заперечення на позов і доповнення до них. Суд, заслухавши доводи сторін, дослідивши та оцінивши докази по справі, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав. В силу вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч.3 ст.12 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно з ч.1 ст. 553, ч.1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Порука - це спеціальний додатковий захід майнового характеру, який спрямований на забезпечення належного виконання основного зобов'язання. Зі змісту статті 553 ЦК України випливає, що обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Зі змісту ст. 554 ЦК України випливає, що хоча поручитель і пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, він є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Це підтверджується його правом висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2ст.555 цього Кодексу). Судом встановлено, що 13 червня 2008 року між ЗАТ КБ «Приват Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приват Банк», та позичальником [PERSON] було укладено кредитний договір за № ТЕСNGA0000000033. Згідно 8.1 кредитного договору банк зобов'язався надати позичальнику [PERSON] грошові кошти в сумі 112020,00 гривень шляхом видачі готівки через касу на строк до 13.06.2023 року включно у вигляді не поновлюваної лінії, з них: 93907, 50 гривень в тому числі 90000,00 гривень на споживчі цілі - купівлю житла; у розмірі 2700 гривень на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредит; 757,50 гривень за страхування майна; 450,00 гривень особистого страхування, а також у розмірі 18112,50 гривень на сплату страхових платежів, із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,67 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 5,04% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін спати. Періодом сплати є період з 10 по 15 число кожного місяця. Позичальник щомісяця в період сплати повинен сплачувати щомісячний платіж у сумі 2036, 67 гривень згідно графіка погашення кредиту для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається з заборгованості за кредитом, відсотках, винагороди, комісії. Згідно п 5.3 кредитного договору при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов»язань за договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов»язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 гривень + 5% від суми позову. Пунктом 8.4 кредитного договору встановлено, що при порушенні позичальником зобов»язань із погашення кредиту останній сплачує банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості за кредитом за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні. Додатком №2 до кредитного договору від 13 червня 2008 року встановлено графік погашення заборгованості за кредитом, який є невід»ємним до кредитного договору. 13 червня 2008 року з метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором № ТЕСNGA0000000033 від 13 червня 2008 року між банком та [PERSON] було укладено договір поруки №б/н, відповідно до умов якого [PERSON] як поручитель зобов»язався відповідати перед банком за виконання зобов»язань [PERSON], що випливають з вищевказаного кредитного договору. Відповідно до п.16 договору поруки предметом даного договору є надання поруки поручителем [PERSON] перед кредитором за виконання боржником [PERSON] зобов»язань за вищевказаним кредитним договором, згідно якого кредитор надав боржнику кредит в розмірі 93907, 50 гривень, а боржник повинен виконати зобов»язання щодо: - повернення кредиту, отриманого у вигляді не поновлюваної лінії в сумі 112020,00 гривень у строк з 13.06.2008 року по 13.06.2023 р. включно; - сплати відсотків за користування кредитом в розмірі 1,67 % за місяць у період сплати з 10 по 15 число кожного місяця; - сплати банку щомісячно у період сплати грошових коштів в сумі 2036,67 гривень для погашення заборгованості за кредитним договором, яка включає заборгованість за кредитом, відсотками, винагородою, комісією; - сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту; - сплати винагороди за резервування ресурсів у розмірі 5,04 % річних від суми зарезервованих ресурсів; - сплати винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно умов та строків передбачених у кредитному договорі; - сплати пені у розмірі 0,15 % від суми непогашеної заборгованості за кредитом за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні. Відповідно до п.2 договору поруки поручитель відповідає за виконання зобов»язань за кредитним договором у тому ж обсязі, що і боржник, а саме, за сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені, відшкодування збитків. Згідно п.4 договору поруки поручитель та боржник у випадку невиконання боржником зобов»язань за кредитним договором, відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Відповідно до п.5 договору поруки кредитор, у випадку невиконання боржником будь-якого зобов»язання за кредитним договором, направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов»язань. У пунктах 11,13 договору поруки вказано, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов»язань за кредитним договором. Зміни і доповнення до договору вносяться тільки за згодою сторін в письмовій формі шляхом укладення відповідної додаткової угоди. Таким чином будь-які зміни, що вносяться сторонами до кредитного договору, мають бути погоджені з поручителем. Аналізуючи зміст положень договору поруки № б/н від 13.06.2008 року, суд вважає, що сторони вказаного договору - кредитор та поручитель [PERSON] встановили та погодили обсяг відповідальності поручителя за виконання позичальником своїх зобов'язань по кредитному договору. Судом також встановлено, що 10 серпня 2011 року між банком та [PERSON] була укладена додаткова угода до кредитного договору № ТЕСNGA0000000033 від 13 червня 2008 року, якою сторони внесли зміни до п.8.1 кредитного договору, виклавши його в новій редакції наступного змісту: банк зобов'язався надати позичальнику [PERSON] грошові кошти в сумі 121100,30 гривень шляхом видачі готівки через касу на строк з 13.06.2008 року по 13.06.2023 року включно у вигляді не поновлюваної лінії з них: 90000,00 гривень на споживчі цілі; 2700 гривень - винагорода за надання фінансового інструменту; 28400,30 гривень на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених договором, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 2,08 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3 % від суми виданого кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 5,04% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу відповідно в порядку, визначеному договором ( а.с.15-20). Тобто, вказаною додатковою угодою до кредитного договору сторони збільшили розмір відсоткової ставки, а саме, з 10 серпня 2011 року позичальник [PERSON] зобов'язалася сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 2,08 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Крім того, зазначеною додатковою угодою збільшено суму повернення кредиту з 112020,00 гривень до 121100,30 гривень та розмір щомісячних платежів позичальником для погашення заборгованості за кредитним договором з 2036,62 гривень до 2659, 55 гривень. Згідно пунктів 4,5 зазначеної додаткової угоди Додаток 1 (графік погашення кредиту) викладено в новій редакції, який є невід»ємною частиною вказаної додаткової угоди до кредитного договору і відповідно погашення заборгованості позичальника за договором здійснюється згідно графіка погашення кредиту, тобто додатку 1 до додаткової угоди до кредитного договору. Відповідно до пунктів 8,9 додаткової угоди до кредитного договору дана додаткова угода вступає в дію з моменту її підписання сторонами та діє протягом дії договору (за умови належного виконання позичальником обов»язків по сплаті відсотків за користування кредитом та винагород передбачених договором) і є невід»ємною частиною кредитного договору №ТЕСNGA0000000033 від 13 червня 2008 року. Судом також встановлено, що 23 жовтня 2012 року між банком та [PERSON] була укладена додаткова угода до кредитного договору № ТЕСNGA0000000033 від 13 червня 2008 року відповідно до якої п.8.1 кредитного договору викладено в новій редакції, згідно якої: банк зобов'язався надати позичальнику [PERSON] грошові кошти в сумі 112020,00 гривень шляхом видачі готівки через касу на строк з 13.06.2008 року по 13.06.2023 року включно у вигляді не поновлюваної лінії на наступні цілі: 93907,50 гривень на споживчі цілі, з них 90000,00 гривень на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу, а також у розмірі 2700 гривень на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредит; 757,50 гривень для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії договору; 450,00 гривень - для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 18112,50 гривень на сплату страхових платежів у випадках та в порядку передбаченому у договорі, із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,67 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту (111-112). Тобто, вказаною додатковою угодою до кредитного договору сторони зменшили розмір відсоткової ставки за кредитним договором, а саме, з 23 жовтня 2012 року позичальник [PERSON] зобов'язалася сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 1,67 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором банком позичальнику [PERSON], поручителю [PERSON] 25 серпня 2016 року за № 30.1.0.0/2 - 80613 DNHOS796 направлено повідомлення про наявність простроченої заборгованості за вищевказаним кредитним договором в розмірі 36706,95 грн. з проханням в строк не пізніше 5 календарних днів з дати отримання вказаного повідомлення, погасити прострочену заборгованість та з вимогою, що в разі несплати простроченої заборгованості у зазначений вище строк на підставі ст.1050 ЦК України, умов кредитного договору та договору поруки, повернути суму кредиту в повному обсязі та нараховані проценти та штрафні санкції. (а. с. 94-95). Проте, зазначена вимога останніми виконана не була. Як вбачається із матеріалів справи, у зв'язку з невиконанням вказаної вимоги, 27 вересня 2016 року ПАТ КБ «Приват Банк» було подано позовну заяву до Гусятинського районного суду Тернопільської області про стягнення солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] заборгованості за вищевказаним кредитним договором у розмірі 75855,33 гривень. Ухвалою Гусятинського районного суду Тернопільської області від 17.10.2016 р. у справі №596/2038/16-ц за вказаним позовом відкрито провадження, а ухвалою від 10 квітня 2017 року зупинено провадження у вказаній справі до набрання законної сили рішення в цивільній справі № 596/199/17 за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання припиненим правовідношення за договором поруки. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № ТЕСNGA0000000033 від 13 червня 2008 року наданого банком станом на 13.09.2016 року, процентна ставка становить 20,04 % річних; залишок поточної заборгованості за надання кредиту: станом на 10.08.2011 року складає 67395,13 гривень, станом на 15.08.2011 року - 65952,73 гривень. З порівняння графіків погашення кредиту № 1 та № 2 (до й після укладення додаткової угоди) вбачається, що збільшилися розмір відсоткової ставки за користування кредитом з 1,67 % на місяць до 2,08 % на місяць та відповідно розмір щомісячних платежів позичальником для погашення заборгованості за кредитним договором з 2036,62 гривень до 2659,55 гривень також збільшилася сума основного зобов'язання (з 112020,00 гривень до 121100,30 гривень) ( а.с. 12-14, 17-20 ). Крім того, із графіка №1 вбачається, що станом на 15.08.2011 року (час укладення додаткової угоди - 10.08.2011 року) залишок кредиту складає 90843,60 гривень (а.с.12), а як видно із графіка № 2 залишок кредиту на ту ж саму дату (15.08.2011 року) становить 101998, 26 гривень. Тобто, в період дії додаткової угоди до кредитного договору ( 3 10.08.2011 року по 23.10.2012 року) відсоткова ставка за користування кредитом була збільшена до 2,08 % на місяць, що є вищою ніж відсоткова ставка, що була передбачена у кредитному договорі та договорі поруки від 13.06.2008 року. Згідно пункту 13 договору поруки від 13.06.2008 року зміни і доповнення до договору вносяться тільки за згодою сторін, в письмовій формі шляхом укладення відповідної додаткової угоди. Судом встановлено, що позивачем не візувалося жодних змін до договору поруки № б/н від 13.06.2008 року. Позивач [PERSON], як поручитель за договором поруки не давав своєї згоди банку на зміну процентної ставки в сторону її підвищення, банк взагалі не погоджував питання підвищення процентної ставки з поручителем [PERSON] по кредитному договору № ТЕСNGA0000000033 від 13 червня 2008 року та не повідомив останнього про зміну умов кредитного договору в цій частині. Отже, суд встановив, що банк в порушення умов договору поруки без згоди позивача, змінив у сторону збільшення процентну ставку за період з 10.08.2011 року по 23.10.2012 року до 2,08 % на місяць, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності поручителя [PERSON] без його згоди. Даний факт підтверджується вищенаведеними доказами, зокрема, кредитним договором № ТЕСNGA0000000033 від 13 червня 2008 року, додатком № 2 до нього, яким встановлено графік погашення заборгованості за кредитом, додатковою угодою до кредитного договору № ТЕСNGA0000000033 від 13 червня 2008 року від 10.08.2011 року, додатком №1 до неї, яким встановлено графік погашення заборгованості за кредитом в період дії вищевказаної додаткової угоди. Частиною 1 ст.651 ЦК України визначено, що зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі зміни договору, зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов, що закріплено у ч.1 ст.653 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. За змістом ст.ст. 559, 598 ЦК України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право й кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати. Тобто, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки без згоди поручителя, або відповідної умови у договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком. Таку ж правову позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.22 Постанови Пленуму № 5 від 30.03.2012 року, де вказано, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК України, припинення договору поруки пов`язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання забезпечує поручитель. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК України, порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання, без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим. За змістом ч.1 ст.559 ЦК України до припинення поруки приводять такі зміни умов основного зобов'язання, здійсненні без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього, зокрема: підвищення розміру процентів; установлення (збільшення розміру)неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення. У зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки, здійснене за згодою банка та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови у договорі поруки, не дає підстав для покладання на поручителя відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком (постанова Верховного Суду України від 18 червня 2012 року у справі № 6-73цс12). Внесення змін до кредитного договору в частині збільшення розміру процентів за відсутності згоди поручителя на таку зміну змінює обсяг його відповідальності (постанова Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року у справі № 6-112цс12). Подібна позиція висловлена в ряді інших постанов Верховного Суду України, зокрема: від 21 травня 2012 року у справі № 6-20цс11; від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1161 цс15; від 20 квітня 2016 року у справі №6-2662 цс15 та інших. У зв`язку з тим, що банк відповідно до умов кредитного договору збільшив процентну ставку за кредитом, у тому числі у зв`язку з порушенням позичальником кредитної дисципліни, але без згоди поручителя у порушенні умов договору поруки, підстав, для покладання відповідальності на останнього за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком немає, оскільки порука припинилась (постанови Верховного Суду України від 21 листопада 2011 року у справі № 6-49 цс11, від 19 грудня 2011 року у справі №6-67 цс11). При цьому у Постанові ВСУ №6-67цс11, Верховний Суд дійшов висновку про те, що збільшення процентної ставки за кредитним договором, яке у порушення умов договору поруки відбулося без згоди поручителя, внаслідок чого відбулося збільшення обсягу його відповідальності, є підставою для припинення договору поруки відповідно до вимог ч.1 ст.559 ЦК України. Згідно із положеннями ч. 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. За правилом ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. У разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобов'язання за договором поруки, передбаченого ч.1 ст.559 ЦК України таке право підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання договору поруки припиненою на підставі п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін. Право поручителя підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору поруки відповідно до п.7 ч.2 ст.16 ЦК України, оскільки це суперечило б положенням ч.1 ст.559 ЦК України(постанова Верховного Суду України від 21 листопада 2012 року у справі № 6-134 цс12). За таких обставин, суд приходить до висновку про зміну зобов»язання без згоди поручителя [PERSON], внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності відповідно до договору поруки. Відтак, встановленні судом обставини є підставою для припинення поруки відповідно до положень ч.1 ст. 559 ЦК України. Посилання представника відповідача на те, що поручитель дав згоду на зміну розміру процентної ставки, оскільки в кредитному договорі та оспорюваному договорі поруки передбачена можливість зміни розміру процентної ставки і вказана умова стала результатом домовленості сторін, суд не приймає до уваги, оскільки вони є безпідставними та спростовується договором поруки, укладеним 13 червня 2008 року між банком та [PERSON] яким не передбачено можливості підвищення розміру процентів за користування кредитом за основним зобов'язанням без згоди поручителя та укладення з ним окремої угоди. Посилання представника відповідача на те, що відповідно до п.2.3.1 кредитного договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, суд не приймає до уваги, оскільки вони є безпідставними та спростовується чинним законодавством України щодо підстав для зміни договору. Твердження представника відповідача про те, що збільшення обсягу відповідальності поручителя у зв»язку із збільшенням ліміту заборгованості за кредитним договором на підставі укладеної додаткової угоди від 10.08.2011 року не відбулося, оскільки залишок заборгованості, який підлягає до стягнення в справі №596/2038/16-ц за позовом ПАТ КБ «Приват Банк»» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення солідарно з останніх заборгованості за вищевказаним кредитним договором, складає 40464,50 гривень, який не перевищує ліміт, який був встановлений у договорі поруки, та оскільки згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором у вищевказаній справі відсоткова ставка становить 20,04 % річних або 1,67 % місячних, суд також не приймає до уваги, оскільки вони є безпідставними та спростовуються додатком №2 до кредитного договору № ТЕСNGA0000000033 від 13 червня 2008 року, яким встановлено графік погашення заборгованості за кредитом, додатковою угодою до кредитного договору № ТЕСNGA0000000033 від 13 червня 2008 року від 10.08.2011 року та додатком №1 до додаткової угоди до кредитного договору № ТЕСNGA0000000033 від 13 червня 2008 року від 10.08.2011 року, яким встановлено графік погашення заборгованості за кредитом в період дії вищевказаної додаткової угоди. Суд вважає, що надана суду копія розрахунку заборгованості за кредитним договором № ТЕСNGA0000000033 від 13 червня 2008 року наданого банком станом на 13.09.2016 року для підтвердження того, що відсоткова ставка за весь розрахований період заборгованості за кредитним договором згідно вказаного розрахунку становить 1,67 % місячних, або 20,04 % річних, не є достатнім доказом в розумінні ст.80 ЦПК України, оскільки не дає змоги дійти до висновку про наявність чи відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування так як даний розрахунок заборгованості проведений без врахування додаткової угоди до кредитного договору № ТЕСNGA0000000033 від 13 червня 2008 року, укладеної 10 серпня 2011 року між банком та [PERSON]. Суду не представлено та в суді не здобуто доказів про те, що [PERSON] як поручитель був ознайомлений з тим, що з 10 серпня 2011 року розмір процентної ставки за кредитом збільшився з 1,67 % на місяць до 2,08 % на місяць в період з 10.08.2011 року по 23.10.2012 року, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності як поручителя, і надав на це свою згоду. Щодо застосування строків позовної давності, про яке просить представник відповідача у запереченні на позовну заяву, суд прийшов до наступного висновок. Положення ст.559 ЦК України не покладають на поручителя обов»язку звернутися до суду з позовом про визнання поруки припиненою для встановлення факту припинення поруки в межах строку позовної давності, передбаченої ст.257 ЦК України, оскільки зобов»язання поручителя припинилося в силу норми закону. Водночас, у разі порушення прав, поручитель може звернутися до суду за захистом права у визначений законом чи договором спосіб у разі його порушення іншою особою. Відповідно до ст.261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з днем порушення права або з днем, коли особа дізналася про порушення свого права. Порушення права [PERSON] полягає у невизнанні факту припинення поруки кредитором. Тому позовну давність необхідно обраховувати з дня, коли він [PERSON] дізнався про порушення своїх прав, тобто з дня отримання позивачем ухвали про відкриття провадження у справі №596/2038/16-ц за позовом ПАТ КБ «Приват Банк» до [PERSON] , [PERSON], [PERSON] про стягнення солідарно з них заборгованості за вищевказаним кредитним договором. Отже, враховуючи вищенаведене, вимоги закону, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про припинення поруки за вищевказаним договором поруки підтверджені матеріалами справи, ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та не спростовані належними та допустимими доказами відповідачем, а тому підлягають до задоволення. Крім того, суд вважає за необхідне на підставі ст.141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в справі. На підставі наведеного, ст.ст. 257, 261, 553 ч.1, 554 ч.1, 651 ч.1, 559 ч.1, 598, 1054 ЦК України,

Outcome: approved