Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом. В обґрунтування своїх вимог вказав, що 20.12.2013 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, за яким позивач передав у власність відповідача грошові кошти у розмірі 252000 гривень, що є еквівалентом 11200 доларів США, а відповідач зобовязався повернути вказані грошові кошти у строк, передбачений договором до 20.09.2014 року. Проте, відповідач, в порушення умов договору отримавши визначені грошові кошти, у визначений строк їх не повернув, у звязку із чим виникла заборгованість. Оскільки, відповідач ухиляється від виконання вказаного зобовязання позивачу спричинені моральні страждання, які виразились у тому, що позивача був змушений витрачати час на збирання доказів, складання документів, звернення до адвокатів. У звязку із чим позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості у розмірі 291\~984 гривні (відповідно до курсу долару); 3% річних за у сумі 13288,19 гривень; суму, на яку збільшилась сума заборгованості під дією інфляційних процесів у розмірі 149203,82 гривні; у відшкодування спричиненої моральної шкоди суму у розмірі 10000 гривень; а також понесені позивачем судові витрати. У судовому засіданні представник позивача уточнив позовні вимоги, а саме зазначив, що оскільки гроші які позичались позивачем відповідачу були у національній валюті, а саме у розмірі 252\~000 гривень, просив стягнути дану суму боргу; 3% річних, які становлять суму у розмірі 15270,69 гривень, та з урахуванням індексу інфляції суму у розмірі 139\~608 гривень, а загалом 406\~878,69 гривень. В іншій частині позовні вимоги підтримав у повному обсязі та надав аналогічні пояснення тим, що викладені у позовній заяві. В подальшому надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином, про що свідчать численні поштові повідомлення ( а.с.20,33,39,45). Крім того, на підтвердження належного повідомлення відповідача про розгляд справи свідчать надані ним до суду 27.05.2016р. (а.с.29), 12.07.2016р. (а.с.40) заяви про відкладання розгляду справи, які були задоволенні судом, але в подальшому відповідач до суду не зявлявся, про причини не явки суду не повідомляв, документів на підтвердження поважності причини не явки до суду не надав. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані докази, враховуючи принцип розумності строків розгляду справ, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. У ст. 10 ЦПК України говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Як визначено ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що згідно розписки від 20.12.2013 року, наданої до суду, [PERSON], [INFO], ідентифікаційний код [NUMBER], [NUMBER], отримав по договору позики від [PERSON], [INFO], 252 000 гривень, що еквівалентно 11200 доларів США, які зобовязався повернути до 20.09.2014р. (а.с.6). Статтею 610 ЦК України визначено, що порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Під час судового засідання судом наголошувалось на тому, що відповідно до ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України. Із матеріалів цивільної справи вбачається, що відповідач [PERSON] будучи обізнаним про час та місце розгляду справи, неодноразово надав до суду заяви про відкладання розгляду справи не зазначаючи своєї позиції щодо визнання чи не визнання заявлених позовних вимог, будь-яких заперечень з приводу заявлених позовних вимог не надав, як і не зазначив про наявність обставин та доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги. Таким чином, суд приходить до висновку, що між [PERSON] та [PERSON] виникли правовідносини, зокрема які виникають із договору позики. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобовязання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Виключно наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого зобовязання. Таким чином, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладання договору, але й посвідчення факту передання грошової суми позичальнику. Саме такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року по справі 6-79/цс14. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій саме сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості такого саме роду та такої самої якості) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлено строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. У звязку із чим, суд вважає встановленим ті обставини, що [PERSON], як позичальником не було виконано, в порушення вимог ст.1049 ЦК України, грошових зобовязань у строк та у порядку, що було визначено договором позики від 20.12.2013 року, та письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми визначеної в гривні. Відповідно до ч.2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором. З уточненої позовної заяви вбачається, що кількість днів затримки виплати заборгованості з 20.09.2014 року по 12.09.2016р. становить 739 днів, та згідно розрахунку три відсотка річних становлять 15270 гривень 69 копійок (а.с.51). Відповідно до роздруківки газети центральних органів влади «Урядовий курєр» (а.с.53-58), індекс інфляції з жовтня по грудень 2014 року становить 107.3%, за 2015р. 143,3%, з січня по липень 2016р. 104,8% та відповідно до розрахунків інфляційні нарахування становлять 139\~608 гривень. Оскільки судом встановлено прострочення по виконанню зобовязання за договором позики від 20.12.2013 року, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню сума за прострочення виконання зобовязання за період з 20.09.2014 року по 12.09.2016 року у розмірі 252\~000 гривень, три відсотка річних за час прострочення у сумі 15270 гривень 69 копійок та сума інфляційних збитків у розмірі 139\~608 гривень, а загалом 406\~878 гривень 69 копійок. Відповідно до вимог ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Враховуючи те, що між сторонами склалися договірні відносини, зокрема позики, з наданої до суду розписки від 20.12.2013р. не передбачено відшкодування моральної шкоди, позивачем та його представником не доведено наявності такої шкоди та інших необхідних обставин, суд вважає, що вимоги в частині відшкодування спричиненої моральної шкоди є необґрунтованими та у їх задоволені слід відмовити. Відповідно до ст.88 ЦПК України, суд також вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 5922 гривні 77 копійок. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial