Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтовування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 27.02.2019 між ним та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу у борг грошові кошти у сумі 7 500,00 доларів США. Строк повернення грошових коштів був встановлений до 31.12.2019. На підтвердження виконання договору позики та його умов того ж числа була складена розписка, в якій відповідач підтвердив отримання коштів. Відповідач зобов`язався повернути кошти, однак, в установлений договором строк кошти не повернув, свої зобов`язання не виконує. На підставі викладеного позивач звернувся до суду з даним позовом, у останній редакції позовних вимог просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у сумі 7 500,00 доларів США, відсотки за користування грошовими коштами за період з 27.02.2019 по 16.10.2020 у розмірі 1 562,70 доларів США, 3 (три) відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01.01.2020 по 16.10.2020 в розмірі 203,59 доларів США, витрати на оплату правової допомоги у сумі 20 000,00 грн., а також витрати по сплаті судового збору у сумі 3 046,15 грн. Ухвалою суду від 30.07.2020 відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 16.12.2020 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. Позивач та його представник представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, проти ухвалення заочного рішення не заперечували, надавши пояснення аналогічні змісту заяви про збільшення позовних вимог. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов до суду не подав. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 27.02.2019 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] отримав від позивача в позику грошові кошти у розмірі 7500,00 доларів США, строком до 31.12.2019. За умовами якого [PERSON] передав в позику [PERSON] гроші в розмірі 7 500,00 доларів США. Факт отримання відповідачем [PERSON] вказаної суми підтверджується власноручно написаною розпискою від 27.02.2019. Згідно цієї розписки відповідач зобов`язався повернути позивачу зазначену суму позики (а.с. 5). Однак, у зазначений термін відповідач гроші не повернув, від виконання умов договору ухиляється. У відповідності до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі. Згідно із ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковий до виконання сторонами. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати боргу за договорами позики відповідач порушує покладені на себе зобов`язання. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ст. 1048 ЦК України). Згідно з положеннями ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Оскільки, відповідач належним чином добровільно не виконав умови договору позики та всупереч вимогам цивільного законодавства до цього часу не повернув борг за вказаними договором суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму основног боргу у розмірі 7500,00 доларів США. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦКУ боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором. Відповідно до розрахунку, поданого позивачем, який перевірено судом, розмір 3% річних за період з 01.10.2020 по 16.10.2020 складає 203,59 доларів США, та розмір відсотків за користування грошовими коштами (пені) від суми боргу за період з 27.02.2019 по 16.10.2020 становить 1 562,70 доларів США. Як встановлено судом та доведено зібраними у справі доказами, відповідач умови укладеного договору позики не виконує, позику не повертає, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги у частині стягнення заборгованості за договором позики, 3% річних та пені підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем, всупереч положенню ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів своєчасної та у повному обсязі сплати наданих коштів за договором позики та відсутності заборгованості перед позивачем. Враховуючи викладене, суд вважає встановленим факт порушення прав позивача, тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за договором позики в сумі 7 500,00 доларів США, відсотки за користування грошовими коштами за період з 27.02.2019 по 16.10.2020 у розмірі 1562,70 доларів США, 3 (три) відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01.01.2020 по 16.10.2020 в розмірі 203,59 доларів США, є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. У частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, слід зазначити наступне. Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до частин 4-6 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Судом встановлено, що позивач [PERSON] уклав з адвокатом [PERSON] договір про надання правової допомоги від 20.05.2020, а також додаткову угоду №1 до цього Договору від 01.11.2020, відповідно до умов якого адвокат приймає на себе обов`язки надавати позивачу правову допомогу, а позивач зобов`язувався сплатити адвокату гонорар за надання правової допомоги у чотири етапи, що необхідні для виконання цього договору. На підтвердження виконаних робіт представником позивача було надано рахунки на оплату №1, №2, №3, №4 від 01.11.2020 та квитанції про отримання адвокатом від Москового А.В. гонорари за договором про надання правової допомоги на загальну суму 20 000,00 грн. Проте, у порушення вимог ч. 3 ст. 137 ЦПК України суду не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також не надано належного підтвердження оплати витрат позивача на правничу допомогу. Таким чином, враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України, надані представником позивача докази, суд вважає, що підстав для стягнення витрат на правничу допомогу немає, а тому у задоволенні даних вимог повинно бути відмовлено. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у сумі 2 625,75 грн., та витрати за подачу заяви про забезпечення позову у сумі 420,40 грн., а всього 3 046,15 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial