Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], треті особи - [PERSON] про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] (нова назва вулиці - Старокозацька), м. Дніпро. Позивачем неодноразово було подано уточнений позов від 09.04.2015 року, 04.11.2016 року. 31.01.2018 до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла від [PERSON], на підставі ст. 43 ЦПК України, уточнена позовна заява, якою останній просив суд визнати договір дарування квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 06.11. 1999 року, удаваним правочином, зазначивши, що в дійсності був укладений договір купівлі-продажу вказаної квартири, а також визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] (нова назва - Старокозацька) у м. Дніпро. В обґрунтування позову позивач зазначив, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування 06.11.1999, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] Відповідно до даного договору дарування [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар квартиру №126, буд. №38, загальною площею 34,7 кв. м., що знаходиться в м. Дніпропетровську, вул. Комсомольська, яка належить дарителю [PERSON] на підставі Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.10.1999 р. та зареєстрованого в БТІ м. Дніпропетровська 25.10.1999 р. в реєстровій книзі №477п під реєстровим №1010-197. Позивач вважає, що даний договір дарування від 06.11.1999 р. є удаваною угодою, оскільки квартира була відчужена в рахунок боргу [PERSON] перед [PERSON] В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача позов не визнав та заперечував проти його задоволення. При цьому послався на те, що спірна квартира фактично ніколи не переходила до [PERSON], угода була фіктивною, що встановлено рішенням суду, а тому немає предмету спору. Також представник відповідача звернув увагу суду на те, що строк позовної давності вже сплинув, тому просив застосувати пропуск позивачем строку позовної давності. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявився, про дату, час розгляду справи був повідомлений належним чином. Третя особа нотаріус [PERSON] надав письмові пояснення, в яких послався на те, що сторони 06.11.1999 року дійсно уклали договір дарування квартири [ADDRESS] (нова назва вулиці - Старокозацька), м. Дніпро. Даний договір посвідчений нотаріусом. Сторони підписували договір у його присутності, волевиявлення їх було вільним, відповідало їх внутрішній волі. Наслідки укладання цього договору сторонам було розяснено, про що зазначено у договорі, який оскаржується. Ніяких сумнівів щодо дійсності їх намірів та волевиявлення на укладання цього договору нотаріусом виявлено не було. За таких обставин, порушення діючого законодавства при нотаріальному посвідченні даного договору не було та не могло бути. В своїх поясненнях приватний нотаріус [PERSON] також зазначив, що просить розглядати справу у його відсутність. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 08 грудня 1998 року [PERSON] взяв у [PERSON] в борг 18 000 грн. строком на один рік, про що було видано розписку від 08.12.1998 рок. У разі неможливості повернути борг у зазначений у розписці термін, відповідач зобовязався повернути борг належним йому майном. Позивач, не дивлячись на те, що строк, зазначений в розписці, ще не закінчився, домовились з відповідачем про погашення боргу саме нерухомим майном. Даний факт в судовому засіданні представником відповідача не спростований. Таким чином, в рахунок погашення боргу, [PERSON] передав [PERSON], шляхом укладання договору дарування, квартиру [ADDRESS]. Даний договір дарування від 06.11.1999 року було підписано сторонами та посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], волевиявлення сторін було вільним, відповідало їх внутрішній волі, що підтверджено приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] в його поясненнях. Також в судовому засіданні порушень діючого законодавства при укладанні договору дарування від 06.11.1999 року судом не встановлено. Відповідно до ст. 243 Цивільного кодексу УРСР, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. У відповідності до ст. 128 ЦК УРСР, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобовязання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі. Суд встановив, що договір дарування від 06.11.1999 відноситься саме до такого розпорядчого документа. Згідно ст. 244 ЦК УРСР, договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. В судовому засіданні встановлено, що хоча на момент укладання договору дарування, сторонами було додержано всіх вимог, яких вимагало законодавство, яке діяло на момент його укладання, однак, даний договір дарування від 06.11.1999 року є удаваною угодою, вчиненою з метою приховати договір купівлі-продажу. Правова позиція Верховного Суду України у справі за № 6-93цс 16 вказує: «Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майне у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди». Згідно правового\~аналізу Верховного\~Суду України\~по справі\~№ 6-1026цс16\~про удаваний\~правочин та\~розпорядження нерухомим\~майном,\~суд зробив\~правовий висновок,\~який є\~обовязковим для\~судів та\~всіх субєктів\~господарювання при\~вирішені такого\~роду спорів,\~а саме: «якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили; за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Відповідно до\~ст.\~235\~ЦК України,\~удаваним є\~правочин,\~який вчинено\~сторонами для\~приховання іншого\~правочину,\~який вони\~насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд, на підставі статті 235 ЦК України, визначає, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Аналогічна правова позиція наведена Верховним Судом України 24 вересня 2014 року у справі № 6-116цс14, предметом якої був спір про визнання договору фіктивним, та зроблено правовий висновок у відповідності з яким фіктивний правочин («мнима угода» за ЦК УРСР) - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином (ст. 234 ЦК України; ст. 58 ЦК УРСР). Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним (ст. 58 ЦК УРСР; ст. 235 ЦК України). Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, шо саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено Фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Подібна позиція міститься в п. 14 Постанови Верховного суду України №3 від 28.04.1978 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», встановивши, шо угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч.2 ст. 58 ЦК України визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі. У тому разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляє рішення ПРО визнання недійсною укладеної сторонами угоди із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі. Верховний суд України у своєму рішенні по справі № 6-1026цс16 дійшов висновку, оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме». У даному рішенні Верховного Суду України зазначено, що відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, шо передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обовязків, ніж тих, шо передбачені удаваним правочином. Верховним Судом України чітко вказано підставу для скасування рішень попередніх інстанцій, зокрема те, що суди не встановили обставин, а дарувальники за спірним договором не навели жодних мотивів передачі ними в дар квартири особі з якою вони не перебували у родинних відносинах. Тобто, суд приходить до висновку, що, оскільки спірна квартира передана відповідачем позивачеві в рахунок боргу за розпискою, що виразилось в укладанні договору дарування квартири між сторонами, що є само по собі оплатною передачею майна та оплатним правочином за згодою сторін, а, на відміну від договору купівлі-продажу, договір дарування є безоплатним правочином, тому укладений договір дарування квартири є удаваним з метою приховання безпосередньо договору купівлі-продажу спірної квартири. Факт укладення договору дарування від 06.11.1999 року позивачем підтверджено наданням копією договору, який було нотаріально посвідчено. Також, факт укладання даного договору, підтверджено письмовими поясненнями нотаріуса, який і посвідчив даний договір. У судовому засіданні суд встановив, що фактично між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу, який було приховано під договір дарування. Позивач отримав передану йому в дар квартиру в порядку ст. 128 ЦК УРСР, та вчинив необхідні для прийняття права власності дії: \~ \~ \~ \~провів технічну інвентаризацію квартири; \~ \~ \~ \~отримав технічний паспорт на квартиру [ADDRESS].; \~ \~ \~ \~зареєстрував право власності на квартиру; \~ \~ \~ \~звертався до суду про зняття накладеного арешту на квартиру; \~ \~ \~ \~сплачував комунальні послуги, відкривши на своє імя особистий рахунок №2382126, що відповідає істотним умовам укладання саме договору купівлі-продажу, а не договору дарування, в розумінні положень ЦК України. Тобто, усі дії відповідають волі позивача і свідчать про те, що у нього, як у сторони договору, були наміри створити юридичні наслідки. Таким чином, в судовому засіданні був встановлений факт укладання прихованого договору купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON], що свідчить про те, що договір дарування, який оскаржує позивач, є удаваною угодою, з реєстрацією спірної квартири за титульним власником [PERSON] Згідно із ст.ст.4, 10 ,203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, які приймаються відповідно до Конституції України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Укладення договору, який за своїм змістом не суперечить вимогам закону, оскільки спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, не є порушенням частин першої та п'ятої ст.203 ЦК України. Відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України). Стаття 11 ЦК України передбачає, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. За правилами ст.16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України на кожну сторону покладається обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що правові наслідки, які мали місце настати за договором дарування від 06 листопада 1999 року, настали, а дії сторін мають ознаки договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (нова назва - Старокозацька) у м. Дніпро. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що договір дарування, укладений 06.11.1999 року між позивачем та відповідачем, та який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], слід визнати удаваним правочином з метою приховання договору купівлі-продажу спірної квартири та, як наслідок удаваності цього правочину, за позивачем слід визнати право власності на спірну квартиру. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Слід зазначити, що твердження представника відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки спірна квартира була предметом спору починаючи з 1999 року, у відповідності до рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.10.1999 року(а.с.14) та до 2013 року, у відповідності до Ухвали ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ(а.с.66,67). Враховуючи, що позивач звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетрвоська з даним позовом 08.12.2014 року, а позовна давність для звернення до суду встановлена строком в 3 роки, тому суд приходить до висновку, що позивачем зазначений строк не пропущено. Відповідно до ст.141\~ЦПК України також слід стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 365 грн. 40 коп. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved