Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся з позовом до відповідачів - [PERSON], [PERSON] про стягнення процентів за договором позики, трьох процентів річних, неустойки та звернення стягнення на предмет іпотеки. В письмовій заяві, яка надійшла до суду, позивачем була також встановлена початкова ціна предмету іпотеки, яку він просить визначити при вирішенні питання про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10 квітня 2010 року між [PERSON] та відповідачем-1 [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав у власність відповідача-1 грошові кошти у розмірі 6 500,00 доларів США, а відповідач-1 зобов'язалася повернути їх до 10.03.2011 року. У подальшому між цими сторонами було укладено договір про внесення змін та доповнень до договору позики від 10.04.2010 року, за умовами якого позивач передав у власність відповідачу-1 грошові кошти у розмірі 10 570,00 доларів США, а відповідач-1 зобов'язалася повернути позивачу вказану суму у строк не пізніше 10.01.2012 року. Крім того, відповідач-1 отримала у позивача грошові кошти в сумі 3 300,00 доларів США, що підтверджується власноруч написаними письмовими розписками відповідача-1 від 01.04.2011 року (1860 доларів США до 01.01.2012 року), 01.08.2011 року (1440 доларів США до 10 січня 2012 року). Сторони після цього мали домовленості про відстрочення виконання зобов'язань до 10.06.2012 року. У порушення умов вказаних договорів і домовленостей, відповідач-1 у встановлений строк свої зобов»язання не виконала, внаслідок чого утворилася заборгованість. 01.08.2011 року між [PERSON] в особі його представника [PERSON] та відповідачем-2 [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до умов якого [PERSON] поручився за належне виконання зобов'язань [PERSON] перед [PERSON] за договором позики в редакції відповідно до договору про внесення змін та доповнень до договору позики від 20.01.2011 року та за розписками. Відтак, відповідач-2 [PERSON] є солідарним з відповідачем-1 боржником перед позивачем. В забезпечення належного виконання зобов»язань відповідача-1 перед позивачем за договором позики, 10.04.2010 року було укладено Іпотечний договір (далі-Іпотечний договір), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М., відповідно до якого відповідачем-1 (Іпотекодавцем) було передано в іпотеку позивача (Іпотекодержателя) наступне нерухоме майно - квартиру [ADDRESS]. 20.01.2011 року Договором про внесення змін та доповнень до Іпотечного договору, посвідченим 20.01.2011 року приватним нотаріусом КМНО Анохіною В.М., внесеним до реєстру за № 90, п. 1 Іпотечного договору від 10.04.2010 року викладено в новій редакції, де зазначена сума, отримана відповідачем-1 в борг від позивача в розмірі 10 570 дол. США, що є еквівалентом 83926, 00 грн. Рішенням Дніпровського районного м. Києва від 21.01.2015 року у справі № 755/31347/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним вирішено частково задовольнити позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 15 948,00 доларів США, що станом на 21.01.2015 року еквівалентно 251 818,92 грн. та неустойку за прострочення виконання зобов'язань в сумі 15 000,00 грн., у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики від 10 квітня 2010 року недійсним було відмовлено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01.07.2015 року рішення Дніпровського районного м. Києва від 21.01.2015 року було скасовано в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення 3% річних; вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 868 доларів США, що еквівалентно 18 228,00 грн., в іншій частині рішення суду залишено без змін. Відповідачем-1 [PERSON] договір позики до часу звернення позивача до суду з даним позовом належним чином не виконано, у зв'язку з чим позивач просить: стягнути солідарно з відповідачів на його користь проценти за користування грошовими коштами в розмірі 2 325,00 доларів США; 3 % річних у розмірі 279 доларів США та 1 435 000,00 грн. - неустойки (пені) за договором позики; в рахунок задоволення вимог [PERSON] до [PERSON] за Договором позики від 10.04.2010 року з подальшими змінами і доповненнями в сумі 288 760,92 грн. згідно рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21.01.2015 року, рішення Апеляційного суду м. Києва від 01 липня 2015 року та вимоги, які пред'явлені в зазначеній справі, щодо стягнення з відповідача-1 процентів за користування позикою та 3% річних за період з 20.11.2014 року по 03.09.2015 року в сумі, еквівалентній 2 604,00 доларам США за курсом НБУ станом на момент ухвалення рішення у справі, та неустойки за цей же період в сумі 1 435 000,00 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], шляхом надання іпотекодержателю [PERSON] права на продаж предмету іпотеки будь-якій третій особі - покупцю на його власний розсуд за ціною, встановленою, згідно звіту ТОВ «Харківська інвестиційна агенція нерухомості» від 09.03.2016 року №959899_09032016_32948605_005 на рівні 988 235,00 грн.; надати позивачу - особисто та через представника право пред'являти правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, усно та письмово звертатися, одержувати і подавати необхідні довідки (в тому числі про сімейний стан іпотекодавця, належність їй майна на праві власності, про кількість продажів, визначення нормативної вартості тощо), будь-які витяги з усіх державних реєстрів прав власності, інших речових прав на нерухоме майно та обтяжень об'єктів нерухомого майна, звіти про оцінку майна (в тому числі висновки експертів) та будь-які інші документи в Державній реєстраційній службі України, Державній міграційній службі України та інших державних органах, установах, підприємствах, організаціях усіх форм власності, в державних нотаріальних конторах, у приватних нотаріусів та в архівних установах (в тому числі з вимогами про відкриття нового розділу стосовно предметів іпотеки в реєстрі прав власності на нерухоме майно) та вчиняти всі інші необхідні дії, пов'язані з продажем предмету іпотеки; з метою збереження предмету іпотеки до моменту його реалізації, передати цей предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] в управління [PERSON] на період до його реалізації з наданням права обладнання предмету іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу до об'єктів нерухомого майна, зміни замків, а також укладання договорів на охорону зі спеціалізованими підприємствами, укладання договорів оренди предмету іпотеки з правом отримання орендної плати; виселити [PERSON] з іпотечного майна - квартири [ADDRESS]. Підтримавши зазначені позовні вимоги у направленій до суду письмовій заяві, представник позивача просив провести розгляд справи у його відсутність та у відсутність позивача, задовольнивши позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак, від його представника - [PERSON] надійшли письмові пояснення, згідно яких позов в частині вимог до [PERSON] представник визнала і просила задовольнити, а справу розглядати у відсутність представника і у відсутність самого відповідача [PERSON] Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позов не визнали з підстав, наведених у письмових запереченнях, які ґрунтуються на тому, що після набрання рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21.01.2015 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 01.07.2015 року законної сили, [PERSON] неодноразово направляла на адресу позивача та його представника листи з пропозицією про виконання в добровільному порядку рішень судів, однак, у відповідь, отримала від представника позивача ряд листів про те, що позивач не має наміру отримувати виконавчий лист та звертатись до ВДВС за виконанням рішень судів, не бажає отримувати кошти у нотаріуса, а як варіант вирішення конфлікту запропонував відправити всю суму заборгованості на його -(представника позивача) картковий рахунок з призначенням платежу: поповнення карткового рахунку. Оскільки такий спосіб не фіксує факт виконання умов договору позики, рішень судів, відповідач-1 з такими вимогами не погоджується і просить врахувати дані обставини як такі, що свідчать про наявні підстави для визнання прострочення кредитора згідно ч. 1 ст. 613 ЦК України. Вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідач-1 вважає необґрунтованими і безпідставними через неспівмірну вартість предмету іпотеки і розміру заборгованості. Водночас, відповідач-1 [PERSON] пред'явила зустрічний позов до [PERSON] про визнання кредитора таким, що прострочив прийняття запропонованого належного виконання зобов'язань за договором позики та розстрочення виконання рішення, який обґрунтувала тим, що після набрання рішеннями судів законної сили, вона вчинила усі необхідні дії для належного виконання як умов договорів, так і рішень судів, однак, позивач не бажає прийняти виконання зобов»язань у спосіб, який би фіксував його належне виконання, що дає підстави для визнання прострочення кредитора згідно ч. 1 ст. 613 ЦК України та розстрочення виконання рішень суду. Вислухавши у судовому засіданні пояснення представника відповідача-1 [PERSON], письмові заяви і пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності та взаємозв'язку, судом встановлено наступне. 10.04.2010 року між позивачем [PERSON] та відповідачем-1 [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав у власність відповідача-1 грошові кошти у розмірі 6 500,00 доларів США, а відповідач-1 зобов'язалася повернути вказану суму у строк не пізніше 10.03.2011 року (т. 1 а.с. 10). 20.01.2011 року між цими особами було укладено договір про внесення змін та доповнень до договору позики від 10.04.2010 року, за умовами якого п. 1 зазначеного договору було викладено в новій редакції, зокрема, зазначено, позивач передав у власність відповідачу-1 грошові кошти у розмірі 10 570,00 доларів США, а відповідач-1 зобов'язалася повернути позивачу вказану суму у строк не пізніше 10.01.2012 року; крім того, внесені зміни і у п. 3 договору позики від 10.04.2010 року (т. 1 а.с. 11). Крім того, відповідач-1 отримала у позивача кошти в сумі 3 300,00 доларів США, - за розписками від 01.04.2011 року (1 860,00 доларів США до 01.01.2012 року), від 01.08.2011 року (1 440,00 доларів США до 10.01.2012 року) (а.с. 12, 13). У забезпечення належного виконання умов договорів, 10.04.2010 року між позивачем та відповідачем-1 [PERSON] було укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М., відповідно до якого позивачеві (Іпотекодержателю) передано в іпотеку нерухоме майно - квартиру [ADDRESS], належну відповідачу-1 (т. 1 а.с. 28, 29). 20.01.2011 року Договором про внесення змін та доповнень до Іпотечного договору, посвідченим 20.01.2011 року приватним нотаріусом КМНО Анохіною В.М., внесеним до реєстру за № 90, п. 1 Іпотечного договору від 10.04.2010 року викладено в новій редакції, де зазначена сума, отримана відповідачем-1 в борг від позивача в розмірі 10 570 дол. США, що є еквівалентом 83926, 00 грн. (т. 1 а.с. 30). 01.08.2011 року між [PERSON] в особі його представника [PERSON] та відповідачем-2 [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до умов якого [PERSON] поручився за належне виконання зобов'язань [PERSON] перед [PERSON] за договором позики в редакції відповідно до договору про внесення змін та доповнень до договору позики від 20.01.2011 року та за розписками. Згідно умов вказаного договору, [PERSON] є солідарним з відповідачем-1 [PERSON] боржником перед позивачем [PERSON]. Відповідно до ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду з питань, чи мали місце дії та чи вчинені вони цією особою. Рішенням Дніпровського районного м. Києва від 21.01.2015 року у справі № 755/31347/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним встановлено факт порушення умов договору позики відповідачем [PERSON], вирішено частково задовольнити позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 15 948,00 доларів США, що станом на 21.01.2015 року еквівалентно 251 818,92 грн. та неустойку за прострочення виконання зобов'язань в сумі 15 000,00 грн., у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики від 10 квітня 2010 року недійсним було відмовлено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01.07.2015 року рішення Дніпровського районного м. Києва від 21.01.2015 року було скасовано в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення 3% річних; вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 868 доларів США, що еквівалентно 18 228,00 грн., в іншій частині рішення суду залишено без змін. Як убачається з матеріалів справи і не спростовано відповідачем-1 [PERSON] та її представником, на час розгляду справи зобов'язання за договором позики останньою не виконані, її доводи про намір їх належного виконання, викладені у адресованих позивачу і його представнику листах, не є належним і допустимим доказом на підтвердження належного виконання зобов'язання, тому, обставин, викладених позивачем у позовній заяві, не спростовують. У адресованих позивачу і його представнику листах дійсно, викладені доводи відповідача-1 [PERSON] про намір виконання рішення суду, за яким, як встановлено судом, позивачем і його представником, виконавчий лист до цього часу не отриманий, однак, і строк пред'явлення виконавчого листа останніми на даний час також позивачем (стягувачем) не пропущений. Відповідно до розрахунку, наданого суду позивачем, за період з 20.11.2014 року по 03.09.2015 року заборгованість відповідача-1 [PERSON] перед позивачем по сплаті процентів становить 2 325,00 доларів США. Однак, у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Інший, ніж передбачено даною правовою нормою, розмір процентів умовами договору позики сторонами не обумовлений. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання. Саме така правова позиція викладена Верховним Судом України за результатом розгляду справи №6-79 цс 14. Крім того, у іншій постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 року за результатом розгляду справи №3-29гс15 чітко визначено, що чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти. Відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права і має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, позовна вимога щодо стягнення пені задоволенню не підлягає. Надаючи оцінку доводам позивача про стягнення 3% річних за період з 20.11.2014 року по 03.09.2015 року, в сумі 1 492 258, 48 грн., слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як роз'яснено в п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5 зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Отже, вимога про стягнення 3 % річних є обґрунтованою. З рішення суду, яке набрало законної сили 01.07.2015р., вбачається, що розмір основної заборгованості за Договором позики становить 11 850,00 доларів США. Наданими суду розрахунками підтверджується розмір 3 % річних в сумі 279 доларів США (11 850,00 доларів США х 0,03 х 287 днів / 365 днів), який підлягає підлягає стягненню. Відповідно до ч.2 п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Станом на 18.05.2016 року офіційний курс Долару США по відношенню до гривні становить 2 527,3426 грн. за 100 доларів США. 279 доларів США = 7 051,29 грн. Відповідно до положень п. 4 Договору позики від 10.04.2010 року, позивачем нарахована неустойка за прострочення виконання зобов'язань в сумі 1 435 000,00 грн., яку він також просить стягнути з відповідачів. Представник відповідача-1 заявив в судовому засіданні про зменшення розміру цієї пені з огляду на обставини, які встановлені рішенням суду, що набрало законної сили. Згідно вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Як убачається з матеріалів справи, розмір пені, яка нарахована позивачем за порушення умов договору, становить 1 435 000,00 грн., при цьому, сума основної заборгованості з Договором позики - 11 850,00 доларів США. Оскільки сума неустойки (пені) значно перевищує розмір збитків, суд, з урахуванням принципів розумності та справедливості, вважає доцільним зменшити розмір пені за порушення умов договору, привівши її до розміру - 15 000,00 грн. Отже, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Суд дійшов до висновку про наявність правових підстав і для задоволення вимоги про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики, виходячи з наступного. Відповідно до ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно із ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено субсидіарну відповідальність. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Доводи представника відповідача-1 про те, що договір поруки є недійсним, не заслуговують на увагу, оскільки така вимога не є предметом заявленого позовів у даній справі, а судових рішень про визнання договору поруки, укладеного між позивачем і відповідачем-2 [PERSON] недійсним суду не надано. Відтак, є обґрунтованими і підлягають задоволенню позовні вимоги про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача 3 % річних в сумі 279 доларів США, що є еквівалентом на день ухвалення рішення 7 051,29 грн. та пені в сумі 15 000,00 грн. Вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок стягнення заборгованості за договором позики та похідні від них вимоги, викладені у позовній заяві, не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 12 Іпотечного договору від 20.04.2010 року передбачений порядок задоволення вимог іпотекодержателя: через продаж предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом на підставі договору купівлі-продажу в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець шляхом підписання цього договору надає іпотеко держателю право укласти такий договір за ціною, яка встановлена за догозгодою між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем на момент укладення договору, або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності та на умовах визначених на власний розсуд Іпотекодержателя і здійснити всі необхідні дії. Пунктом 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012р. передбачено, що при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК ). Тобто, при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна. Згідно наданого позивачем Висновку з незалежної оцінки майна, ринкова вартість нерухомого майна - двохкімнатної квартири №11, загальною площею - 50,30 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], власником якої є [PERSON], станом на 09.03.2016 р. становить 988 235,00 грн. (т. 2 а.с. 17-30). Розмір заборгованості, яка підлягає стягненню з [PERSON] за рішеннями судів, є 15 948,00 доларів США, що еквівалентно 251 818,92 грн.; неустойка - 15 000,00 грн.; 3% річних - 868 доларів США, що еквівалентно 18 228,00 грн. Заборгованість, яку слід стягнути за позовом [PERSON] у даній справі солідарно з відповідачів: 3 % річних в сумі 279 доларів США, що є еквівалентом 7 051,29 грн.; пеня в сумі 15 000,00 грн. Враховуючи те, що розмір заборгованості відповідача-1 перед Позивачем є значно нижчим за ринкову вартість предмету іпотеки, їх розмір не є спів мірним. При цьому, судом знову ж враховується те, що виконавчий лист за рішеннями судів стягувачем не отримувався, до виконання до органів ДВС не пред»явлений, спосіб захисту свого права позивачем - звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, встановленої судовими рішеннями, порушує п. 12 Іпотечного договору від 20.04.2010 року. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1. ст. 613 ЦК України, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених частиною четвертою статті 545 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 545 ЦК України, у разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до п. 1 Договору позики від 10.04.2010 року з відповідними змінами, встановлений порядок повернення валютних цінностей у зазначеній сумі - в доларах США. Такий порядок відповідає вимогам ЦК України, який дозволяє сторонами визначати валюту зобов»язання в доларах США. Як вбачається з листів від 01.08.2015 року, 18.09.2015 року та 14.10.2015 року Відповідач-1 [PERSON] зверталась до Позивача для узгодження порядку виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21.01.2015 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 01.07.2015 року та проведення розрахунків по сплаті заборгованості встановленої судовими рішеннями в загальному розмірі 288 700,92 грн. (т.1 а.с. 135, 196, 141). Між сторонами не був узгоджений порядок сплати вище вказаної заборгованості, про що, зокрема свідчать листи-відповіді представника позивача [PERSON] від 06.10.2015 року та 06.11.2015 року (т. 1 а.с. 139, 146). Отже, мова йде про намір [PERSON] добровільно виконати рішення судів до отримання стягувачем виконавчого листа за цими рішеннями і його пред»явлення до виконання до органів державної виконавчої служби. Крім цього, доказів фактичного повернення грошових коштів, які є предметом як договору позики, так і судових рішень, [PERSON] та її представник суду не надали. Надані суду листи про намір не є належними і допустимими доказами на підтвердження цих обставин. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 23.11.2015 року суддею було відстрочено [PERSON] сплату судового збору до 21.12.2015 року. Як роз'яснено в абз. 1 п. 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справа» від 17.10.2014 р. № 10, якщо строк (строки), на який (які) судом було відстрочено або розстрочено сплату судового збору, закінчився, а таку сплату не здійснено, суд з урахуванням конкретних обставин справи може своєю ухвалою продовжити цей строк (але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі - частина перша статті 82 ЦПК), або звільнити сторону від сплати судового збору, або стягнути несплачену суму судового збору при ухваленні судового рішення. При розгляді даної справи суд, з урахуванням наведених положень, вважав за необхідне стягнути судовий збір при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» (в редакції Закону № 484-VIII від 22.05.2015), за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовною заявою, в прохальній частині якої викладено 5 вимог, одна з яких є вимога майнового характеру, а решта вимог немайнового характеру. Враховуючи те, що позовні вимоги майнового характеру були частково задоволені судом, стягненню з відповідачів за позовом [PERSON] підлягають судові витрати на оплату судового збору в дохід держави, а вимоги немайнового характеру, щодо яких суд дійшов до висновку про відмову в їх задоволенні, підлягають стягненню в дохід держави з позивача. Оскільки суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову [PERSON], понесені нею витрати на оплату судового збору відшкодуванню не підлягають. З урахуванням викладеного,

Outcome: partial