Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-06 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулась до Монастириського районного суду Тернопільської області з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] до якого входить: одноповерховий житловий будинок загальною площею 43,5 кв.м., житловою площею 34,7 кв.м. під літерою «А». На обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що [INFO] року померла її мати, [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина на належне їй майно до якого входить житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] до якого входить: одноповерховий житловий будинок загальною площею 43,5 кв.м., житловою площею 34,7 кв.м. під літерою «А». Позивач вважає що саме вона повинна успадковувати за померлим спадкодавцем, оскільки являється спадкоємцем за законом першої черги та вказану спадщину прийняла, оскільки вступила у фактичне управління спадковим майном. [PERSON] звернулась до нотаріальної контори для оформлення спадщини на вказане майно, яке залишилось після смерті спадкодавця, однак їй було відмовлено оскільки виявилось, що відсутні правовстановлюючі документи на будинковолодіння. Позивач [PERSON] в підготовче засідання не з'явилася, представником позивача через канцелярію суду подано клопотання про розгляд справи у відсутності представника позивача та позивача. Відповідач - представник Висоцької сільської ради Монастириського району Тернопільської області в підготовче засідання не з'явився, суду подав заяву по суті справи (відзив на позовну заяву) про визнання позову та просить розгляд справи проводити у відсутності їхнього представника. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. У випадку визнання позову відповідачем та беручи до уваги те, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд відповідно до ч. 3 ст. 200, ст. 206 ЦПК України ухвалює рішення за результатами підготовчого провадження. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи позовної заяви, повно та всебічно дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, суд не вбачає підстав для відкладення справи і вважає можливим розглянути її в підготовчому засіданні на підставі наявних у справі доказів та приходить до переконання, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення виходячи із наступного. Статтею 346 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що однією з підстав припинення права власності є смерть власника. Судом встановлено, що [INFO] року в с.Високе Монастириського району Тернопільської області, у віці 93 років померла - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого [INFO] року, копія якого міститься в матеріалах справи. Ще за життя [PERSON] належав житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] до якого входить: одноповерховий житловий будинок загальною площею 43,5 кв.м., житловою площею 34,7 кв.м. під літерою «А», що підтверджується погосподарською книгою Висоцької сільської Ради народних депутатів за період 1991-1995 роки, копія якої знаходиться в матеріалах справи. Як убачається із виписки з будинкової книги Висоцької сільської Ради народних депутатів житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами в с.Високе належить до суспільної групи колгоспний двір, що складався з одного члена, зокрема [PERSON], яка була головою двору та проживала одна, згідно Довідки виданої виконкомом Висоцької сільської ради Монастириського району №1024 від 05.12.2017 року. Відповідно до роз'яснень Пленуму ВСУ постанови №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК (16.01.2003р.), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (1963), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до вимог ст.ст. 524, 525, 526, ЦК України (1963 року), який діяв на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом, спадкоємство за законом має місце, коли воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця. Відповідно до ст. 529 ЦК Української РСР (1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем. Згідно з вимогами ст.ст. 548, 549 ЦК України (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини подав державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини, або якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Родинні відносини між [PERSON] та померлою [PERSON] підтверджується: - Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого повторно Монастириським районним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області 21.10.2016 року, згідно якого встановлено, що [PERSON] є мамою [PERSON]; - довідкою виданою відділом реєстрації актів цивільного стану Монастириського районного управління юстиції Тернопільської області від 19.02.2008 року про те, що 07.06.1954 року в Висоцькій сільській раді Монастириського району Тернопільської області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], актовий запис №3, яка після реєстрації шлюбу взяла прізвище «[PERSON]». Спадкове майно [PERSON] фактично прийняла так як вступила у фактичне управління та володіння спадковим майном.. Разом з тим, як слідує із листа приватного нотаріуса Монастириського районного нотаріального округу [PERSON], позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину за законом на будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] з підстав того, що відсутній правовстановлюючий документ на будинковолодіння. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено звернення до суду за правилами позовного провадження осіб, яким нотаріус відмовив в оформленні права на спадкування. Правовою позицією, що висловлена Верховним Судом України по справі №6-137цс13 визначено, що право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. Питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Отже, за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадян права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, що була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року (втратила чинність на підставі Наказу Держжитлокомунгоспу №56 від 13.12.1995 року), будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані, реєстрації не підлягали. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. При цьому у положенні п. 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року за №24-753/0/4-13, роз'яснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно технічного паспорта, житловий будинок з господарськими будівлями за адресою [ADDRESS] був побудований в 1940 році. З листа Міністерства Юстиції України від 21.02.2005 року «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна» вбачається, що у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючі документи відсутні, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку. За таких обставин, суд вважає, що позивачем доведено обставини викладені нею у позовній заяві щодо спадщини у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями, а отже, позивач [PERSON] має право на прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON], так як вступила у фактичне управління та володіння спадковим майном відповідно до ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу її відкриття. Беручи до уваги вищевикладене та враховуючи те, що за час відкриття спадщини та розгляду справи в суді будь-які інші можливі спадкоємці заяв про прийняття спадщини в нотаріальну контору не подавали і жодних правовстановлюючих документів на вищезгадане майно чи право його успадкування суду не було пред'явлено, а [PERSON] фактично прийняла спадщину, тому є підстави визнати за нею право власності на спадкове майно. В судовому засіданні не встановлено підстав, що перешкоджали б в набутті права власності позивачем на спадкове майно, яким являється житловий будинок з надвірними будівлями. На підставі вищевикладеного та враховуючи наявність перешкод для оформлення в нотаріальному порядку прав позивача на спадкове майно, суд приходить до висновку про необхідність захистити права позивача, як спадкоємця, шляхом визнання права власності останнього на житловий будинок з надвірними будівлями, які знаходяться за адресою [ADDRESS]. На підставі наведеного,

Outcome: approved