Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу, мотивуючи свої вимоги тим, що 02.03.2008 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір процентної позики, відповідно до змісту п.п.1, 2 якого позикодавець передав позичальнику грошову суму у розмірі 8 750 євро, а останній зобов'язався повернути до 31.12.2011 року вказану суму коштів з урахуванням відповідних нарахованих відсотків. Згодом термін дії договору було пролонговано до 15.07.2013 року. Цього ж дня зазначена вище сума грошових коштів була передана готівкою, що додатково підтверджується змістом додатку №1 до вищезазначеного договору, скріпленого підписами сторін у справі. Однак, після настання моменту виконання грошового зобов'язання з боку позичальника за умовами вищенаведеного договору, тобто повернення грошових коштів, відповідач [PERSON] взяте на себе грошове зобов'язання не виконав. Таким чином, заборгованість відповідача [PERSON] перед позивачем становить 8 750 євро, що станом на 12.09.2014 року згідно офіційного курсу НБУ у гривневому еквіваленті складає 146 802,92 грн. Більш того, 01.08.2014 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки, згідно з умовами якого останній поручився перед кредитором за виконання відповідачем [PERSON] частини грошового зобов'язання, загальний розмір якого складає 50 євро, що виникло у боржника перед кредитором за умовами договору процентної позики від 02.03.2008 року. Враховуючи, що згідно з умовами договору поруки від 01.08.2014 року відповідач [PERSON] є поручителем відповідача [PERSON] за виконання останнім свого грошового зобов'язання по договору процентної позики від 02.03.2008 року в сумі 50 євро, то є усі правові підстави для солідарного стягнення з відповідачів по справі даної заборгованості у зазначеній сумі, яка у гривневому еквіваленті згідно офіційного курсу НБУ станом на 12.09.2014 року становить 838,87 грн. А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому останній просив стягнути з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість за договором процентної позики від 02.03.2008 року у розмірі 145 964,05 грн.; стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на його користь заборгованість за договором поруки від 01.08.2014 року у розмірі 837,87 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 1 468,02 грн. В судовому засіданні представник позивача - адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] позовні вимоги не визнала та просила у задоволенні останніх відмовити. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення сторін в судовому засіданні, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 02.03.2008 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір процентної позики, відповідно до п.1 якого, позикодавець надає позичальнику предмет позики (грошові кошти) в розмірі, визначеному цим договором, а останній приймає і зобов'язується повернути названу позику позикодавцю у визначений цим договором строк, а також сплатити проценти за весь термін надання позики у строк та розмірах, що обумовлені умовами цього договору (а.с.32). Сума позики становить за цим договором 8 750 євро, розмір процентів за цим договором становить 18% річних від суми позики. Нарахування та сплата процентів здійснюється позичальником самостійно без окремої вимоги позикодавця згідно з додатком, який є невід'ємною частиною цього договору (п.2 договору процентної позики). Згідно п.п. 3.1, 3.2 вищезазначеного договору строк надання позики позичальнику становить з моменту підписання цього договору, остаточною датою повернення позики є 31.12.2011 року. Згодом термін дії договору було пролонговано (продовжено) до 15.07.2013 року, що між сторонами погоджено згідно відмітки у зазначеному договорі. Цього ж дня зазначена вище сума грошових коштів була передана готівкою, що додатково підтверджується змістом додатку №1 до вищезазначеного договору - Порядок надання та повернення позики, скріпленого підписами сторін у справі (а.с.33). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України). В свою чергу Верховним Судом України у своїй постанові від 18.09.2013 року у цивільній справі №6-63цс13 висловлена правова позиція, відповідно до змісту якої письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмету предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. У відповідності до приписів ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Положеннями ч.2 ст.214 ЦПК України передбачено, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Таким чином, з огляду на вищенаведене, та враховуючи те, що між сторонами укладено договір процентної позики, відповідно до п.3.1 якого строк надання позики позичальнику становить з моменту підписання договору; між сторонами підписаний додаток №1 до договору, який визначає порядок надання та повернення позики; та в послідуючому продовження (пролонгація) сторонами строку дії договору свідчать про укладення такого договору та передачу суми позики у розмірі 8 750 євро. А тому, твердження відповідача [PERSON] та його представника в судовому засіданні, що даний договір та додаток до договору ним не підписувався та такий договір між ним та позивачем не укладався, як на підставу про відмову у задоволенні позову, суд не приймає до уваги, оскільки відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи (ч.1 ст.64 ЦПК України). Згідно ст.145 ЦПК України призначення експертизи є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи є обов'язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров'я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати. Таким чином, цивільним процесуальним законодавством не передбачено обов'язкове призначення експертизи у спорах про стягнення заборгованості за договором позики, а враховуючи те, що клопотання про призначення судової-почеркознавчої експертизи сторонами, зокрема відповідачем [PERSON] та його представником не заявлялось, суд вважає за можливе відповідно до ст.ст.57, 64 ЦПК України, оцінивши, взяти до уваги як належні письмові докази, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи, договір процентної позики від 02.03.2008 року, договір поруки від 01.08.2014 року. У відповідності ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. Статтею 530 ЦК України визначається, що зобов'язання повинні бути виконанні у встановлений строк його виконання. Однак, після настання моменту виконання грошового зобов'язання з боку позичальника за умовами вищенаведеного договору, тобто повернення грошових коштів, відповідач [PERSON] взяте на себе грошове зобов'язання не виконав. Таким чином, заборгованість відповідача [PERSON] перед позивачем становить 8 750 євро, що станом на 12.09.2014 року згідно офіційного курсу НБУ у гривневому еквіваленті складає 146 802,92 грн. У відповідності до змісту ст.99 Конституції України і Указу Президента України від 25.08.1996 року №762/96 «Про грошову реформу в Україні» грошовою одиницею та єдиним законним засобом платежу на території України є гривня, то саме ця грошова сума підлягає стягненню із позичальника. Більш того, 01.08.2014 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки, згідно з умовами якого останній поручився перед кредитором за виконання відповідачем [PERSON] частини грошового зобов'язання, загальний розмір якого складає 50 євро, що виникло у боржника перед кредитором за умовами договору процентної позики від 02.03.2008 року (а.с.34). Згідно ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.2 ст.554 ЦК України). Як вбачається зі змісту договору поруки від 01.08.2014 року, відповідач [PERSON] у разі невиконання відповідачем [PERSON] основного зобов'язання у строк до 01.09.2014 року відповідає перед кредитором в частині виконання даного зобов'язання у розмірі лише 50 євро, що станом на 12.09.2014 року згідно офіційного курсу НБУ у гривневому еквіваленті складає 838,87 грн., що підлягає стягненню з відповідача [PERSON] А тому, з твердженнями позивача та його представника в судовому засіданні щодо солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за договором поруки, суд не погоджується, оскільки договір поруки був підписаний саме між позивачем та відповідачем [PERSON], останній відповідає за невиконання відповідачем [PERSON] основного зобов'язання за договором позики від 02.03.2008 року частково, в межах суми 50 євро, а тому дана заборгованість підлягає стягненню саме з відповідача [PERSON] А відтак, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором процентної позики від 02.03.2008 року у розмірі 8 700 євро, що станом на 12.09.2014 року згідно офіційного курсу НБУ у гривневому еквіваленті складає 145 964,05 грн. Судовий збір, понесений позивачем у розмірі 1 468,02 грн., що підтверджується квитанцією №2928.336.2 від 12.09.2014 року (а.с.1), підлягає солідарному стягненню з відповідачів, так як у відповідності ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial