Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом (в подальшому уточненим) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будова-Захід» про стягнення компенсаційних виплат за відрядження на суму 33873,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він з 03.10.2011р. по 06.10.2014р. працював у ТзОВ «Будова-Захід» на посаді головного інженера. Наказами товариства у 2013-2014 роках позивач був відряджений до с. Гаї Шевченківські Тернопільського району з метою контролю, організації та нагляду за проведенням будівельно-монтажних робіт з нарахуванням добових у відрядженні на загальну суму 39373,00 грн., з яких відповідачем виплачено 5500,00 грн. Заборгованість відповідача становить 33873,00 грн. А саме, згідно наказу №395-В від 30.08.2013р. не оплачено 6685,00 грн., наказу №412-В від 01.10.2013р. 6685,00 грн., наказу №429-В від 01.11.2013р. 6685,00 грн. (оплачено частково 2000,00 грн.), наказу №18-ВД від 01.04.2014р. 6500,00 грн. (оплачено частково 3500,00 грн.), наказу №26-ВД від 05.05.2014р. 6318,00 грн., наказу №51-ВД від 01.07.2014р. 6500,00 грн. Дану заборгованість відповідач позивачу не погасив, а тому позивач просить суд стягнути її з відповідача. Так як компенсаційні виплати у вигляді добових відносяться до додаткової заробітної плати, позивач не обмежений будь-яким строком для звернення до суду. Представник позивач в судове засідання не зявилась, подала через канцелярію суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позов підтримує та просила його задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання повторно не зявилась, письмово повідомивши про зайнятість в інших судових процесах. Подала суду письмове заперечення на позов, суть якого зводиться до наступного. Відповідач вказує на те, що позивачем не долучено до позову наказу №395-В від 30.08.2013р. на суму 6685,00 грн., по наказу №429-В від 01.11.2013р. на суму 6685,00 грн. позивачу виплачено 2000,00 грн., наказ №18-ВД від 01.04.2014р. на суму 6500,00 грн. оплачений повністю, наказ №26-ВД від 05.05.2014р. на суму 6318,00 грн. оплачено частково на суму 3500,00 грн., наказ №412-В від 01.10.2014р. на суму 6685,00 грн. до заяви позивачем не долучено та товариством не видавався. Товариство заперечує те, що добові відносяться до заробітної плати, а тому просить застосувати наслідки пропуску позивачем тримісячного строку позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. Із трудової книжки серії БТ-І №0982968 вбачається, що позивач 03.10.2011р. на підставі наказу №37-К від 03.10.2011р. прийнятий на роботу до ТзОВ «Будова-Захід» на посаду головного інженера, а 06.10.2014р. на підставі наказу №70-К від 06.10.2014р. звільнений з роботи за власним бажанням згідно статті 38 КЗпП України. Наказом ТзОВ «Будова-Захід» №395-В від 30.08.2013р. позивача відряджено до с. Гаї Шевченківські Тернопільського району Тернопільської області на будівництво багатоквартирного житлового будинку, з метою контролю, організації та нагляду за проведенням будівельно-монтажних робіт з 01.09.2013р. по 30.09.2013р. включно. Бухгалтерії провести виплату добових на цей період у розмірі 6685,00 грн. Туди ж з аналогічною метою позивача відряджено наказом №412-В від 01.10.2013р. на період з 02.10.2013р. по 31.10.2013р. (добові - 6685,00 грн.), наказом №429-В від 01.11.2013р. на період з 01.11.2013р. по 30.11.2013р. (добові - 6685,00 грн.), наказом №14-ВД від 03.03.2014р. на період з 03.03.2014р. по 31.03.2014р. (добові - 6500,00 грн.); наказом №18-ВД від 01.04.2014р. на період з 01.04.2014р. по 30.04.2014р. (добові 6500,00 грн.); наказом №26-ВД від 05.05.2014р. на період з 05.05.2014р. по 31.05.2014р. (добові 6318,00 грн.); наказом №36-ВД від 02.06.2014р. на період з 02.06.2014р. по 30.06.2014р. (добові 6500,00 грн.). Платіжним дорученням №176 від 03.07.2014р. (з урахуванням зведеної відомості №6) ТзОВ «Будова-Захід» перерахувала позивачу на картковий рахунок 6500,00 грн. по відрядженнях за червень 2014 року. Згідно відомості про виплату грошей ТзОВ «Будова-Захід» №1 від 15.04.2016р., позивачу виплачено 10000,00 грн. за березень, квітень 2014 року. Позивачем визнано, що даною сумою погашено заборгованість за наказом №14-ВД від 03.03.2014р. на суму 6500,00 грн. і частково на суму 3500,00 грн. погашено заборгованість за наказом №18-ВД від 01.04.2014р. Також позивачем визнано, що відповідач частково, в розмірі 2000,00 грн., погасив заборгованість по наказу №429-В від 01.11.2013р. на суму 6685,00 грн. Отже, судом встановлено, що у відповідача наявна заборгованість перед позивачем по виплаті добових за перебування у відрядженні у вересні 2013 року (наказ №395-В від 30.08.2013р.) в розмірі 6685,00 грн., у жовтні 2013 року (наказ №412-В від 01.10.2013р.) в розмірі 6685,00 грн., у листопаді 2013 року (наказ №429-В від 01.11.2013р.) в розмірі 4685,00 грн., у квітні 2014 року (наказ №18-ВД від 01.04.2014р.) в розмірі 3000,00 грн., у травні 2014 року (наказ №26-ВД від 05.05.2014р.) в розмірі 6318,00 грн., а всього 27373,00 грн. Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про необхідність відмовити у задоволенні позову з наступних мотивів. Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ч. 1 статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Про це ж йдеться і в ч. 1 статті 3 ЦПК України, у якій вказано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статті 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством (стаття 121 КЗпП України). Згідно статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом встановлено, що відповідач в порушення статті 116 КЗпП України на день звільнення позивача і на час розгляду даної справи не виплатив позивачу добові за перебування у відрядженні у вересні 2013 року (наказ №395-В від 30.08.2013р.) в розмірі 6685,00 грн., у жовтні 2013 року (наказ №412-В від 01.10.2013р.) в розмірі 6685,00 грн., у листопаді 2013 року (наказ №429-В від 01.11.2013р.) в розмірі 4685,00 грн., у квітні 2014 року (наказ №18-ВД від 01.04.2014р.) в розмірі 3000,00 грн., у травні 2014 року (наказ №26-ВД від 05.05.2014р.) в розмірі 6318,00 грн., а всього 27373,00 грн. Відтак вимога позивача про стягнення з відповідача добових в розмірі 27373,00 грн. є обґрунтованою. При цьому, вимога про виплату добових на підставі наказу №51-ВД від 01.07.2014р. на суму 6500,00 грн. не підтверджена позивачем жодним доказом, заперечується відповідачем, обґрунтованість її не встановлена судом, а тому в її задоволенні слід відмовити. Згідно статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з ч.1 ст.1, ст.2 Закону України «Про оплату праці», та п.3.15 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року №5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за №114/8713, витрати на відрядження не відносяться до фонду заробітної плати, а отже на них не розповсюджуються правила ч.2 ст. 233 КЗпП України, за якими працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно із п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Позивачем не вказано будь-яких причин, на які б він посилався як поважні, в обґрунтування пропуску строку звернення до суду. У зв'язку з тим, що добові та інші витрати на відрядження не входять до фонду та структури заробітної плати, а тому на ці вимоги позивача поширюється тримісячний строк звернення до суду (ч.1 ст. 233 КЗпП України). Позивач звільнений з роботи 06.10.2014р., а до суду звернувся 22.06.2016р., тобто із пропуском тримісячного строку звернення до суду. При цьому судом не може бути застосоване положення ч. 1 статті 264 ЦК України щодо переривання перебігу позовної давності вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу. А саме, щодо сплати відповідачем позивачу 15.04.2016р. 10000,00 грн. в якості погашення боргу по сплаті добових за березень, квітень 2014 року. Згідно п.п. 4.4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина 1 статті 264 ЦК України), суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. Таким чином, так як сплата добових за березень, квітень 2014 року відбулась у квітні 2016 року, тобто після спливу тримісячного строку давності, ч. 1 статті 264 ЦК України до спірних правовідносин не може бути застосована. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009р. «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, у задоволенні позову в частині стягнення на підставі наказу №51-ВД від 01.07.2014р. на суму 6500,00 грн. слід відмовити за недоведеністю позовних вимог. Щодо вимог про стягнення добових за перебування у відрядженні у вересні 2013 року в розмірі 6685,00 грн., у жовтні 2013 року в розмірі 6685,00 грн., у листопаді 2013 року в розмірі 4685,00 грн., у квітні 2014 року в розмірі 3000,00 грн., у травні 2014 року в розмірі 6318,00 грн., а всього 27373,00 грн., у їх задоволені слід відмовити, у звязку із пропуском тримісячного строку звернення до суду.

Outcome: dismissed