Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Першої Кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, Управління служби безпеки України в Харківській області, Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради про звільнення нерухомого майна з-під арешту. В обґрунтування позовним вимог зазначає, що 26 липня 2007 року відповідно до постанови 70/6/1665-1438пс СБУ Харківської області накладено арешт та зареєстровано в реєстрі обтяжень 02.08.2007 р. реєстратором Першою Дніпродзержинською державною нотаріальною конторою. Постанова про арешт належної йому частки нерухомого майна була винесена в рамках розслідування кримінальної справи відносно нього, яке проводило Управління служби безпеки України в Харківській області в 2007 році. Після закінчення розслідування кримінальна справа була спрямована на розгляд до Дергачівського районного суду Харківської області. Згідно із вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 01 жовтня 2007 року позивач засуджений за скоєння злочинів, передбачених ст. ст. 309 ч. 2, 15 ч.2-305 ч. 2 КК України, до п`яти років позбавлення волі без конфіскації всього особисто мені належного майна, з іспитовим терміном 3 роки. Вироком апеляційного суду Харківської області від 20 грудня 2007 року покарання, призначене судом першої інстанції, скасоване. Призначене покарання у вигляді трьох років позбавлення волі без конфіскації майна. Призначене судом покарання він відбув в повному обсязі. При постановленні вироків суди першої та апеляційної інстанцій не вирішили питання, як поступити із майном, описаним для забезпечення можливої конфіскації майна за вироком суду, як того вимагав пункт 8 частини 1 статті 324 КПК України в редакції 1960 року. Таким чином, ні орган досудового розслідування (УСБУ в Харківській області), ні суд не прийняли рішення про звільнення належного мені нерухомого майна з-під арешту, накладеного під час розслідування відносно нього кримінальної справи чотирнадцять років тому. Тому просить суд звільнити з-під арешту, накладеного відповідно до постанови СБУ Харківської області №70/6/1665-1438пс від 26.07.2007 року, нерухоме майно - частину квартири за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві спільної часткової власності [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), запис про який за номером 5413871 внесений до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 02.08.2007 року реєстратором Першою Кам`янською (колишньою Дніпродзержинською) державною нотаріальною конторою. В судове засідання позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] не з`явились, надали суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали. Відповідач представник першої Кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився надав заяву про розгляд справи без їх участі, просить винести рішення на розсуд суду. Представник Управління служби безпеки України в Харківській області надав пояснення відповідно до якого просить відмовити в повному обсязі. Представник департамента комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради в судове засідання не з`явився, надав заву по розгляд справи без його участі, та винести рішення на розсуд суду. 01.04.2021 р. ухвалою суду відкрито провадження по справі та призначено до підготовчого судового засідання 24.09.2021 року ухвалою суду призначено справу до судового розгляду. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, оскільки сторони та їх представники не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши докази по справі, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Підставою для набуття права власності є Свідоцтво про право власності на житло від 21 грудня 1999 року, видане згідно з розпорядженням Фонду комунальної власності м. Дніпродзержинська від 21.12.1999 року №5п/4139-р. Даним свідоцтвом посвідчується, що вказана квартира належить на праві приватної спільної часткової власності громадянці [PERSON] та членам її родини [PERSON] і [PERSON] . 26 липня 2007 року відповідно до постанови 70/6/1665-1438пс СБУ Харківської області накладено арешт та зареєстровано в реєстрі обтяжень 02.08.2007 р. реєстратором Першою Дніпродзержинською державною нотаріальною конторою. Постанова про арешт належної йому частки нерухомого майна була винесена в рамках розслідування кримінальної справи відносно нього, яке проводило Управління служби безпеки України в Харківській області в 2007 році. Після закінчення розслідування кримінальна справа була спрямована на розгляд до Дергачівського районного суду Харківської області. Згідно із вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 01 жовтня 2007 року позивач засуджений за скоєння злочинів, передбачених ст. ст. 309 ч. 2, 15 ч.2-305 ч. 2 КК України, до п`яти років позбавлення волі без конфіскації всього особисто належного майна, з іспитовим терміном 3 роки. Вироком апеляційного суду Харківської області від 20 грудня 2007 року покарання, призначене судом першої інстанції, скасоване. Призначене покарання у вигляді трьох років позбавлення волі без конфіскації майна. Призначене судом покарання він відбув в повному обсязі. При постановленні вироків суди першої та апеляційної інстанцій не вирішили питання, як поступити із майном, описаним для забезпечення можливої конфіскації майна за вироком суду, як того вимагав пункт 8 частини 1 статті 324 КПК України в редакції 1960 року. Таким чином, ні орган досудового розслідування (УСБУ в Харківській області), ні суд не прийняли рішення про звільнення належного йому нерухомого майна з-під арешту, накладеного під час розслідування відносно нього кримінальної справи. Відповідно до постанови Верховного Суду України № 6-26цс13 від 15.05.2013 року, вимоги позивача ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з - під арешту. Позивач має намір розпорядитись належним йому майном, проте через наявність арешту позбавлений можливості це зробити. Таким чином, арешт накладений намарно порушує право власності позивача. Відповідно до ст..316,317,319 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного суду України, викладеній у Постанові від 12.06.2019 року у справі №766/21865/17 арешт майна після закінчення провадження у кримінальній справі «стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При цьому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України (в редакції від 03 жовтня 2017 року) можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.» Право власності належить до основоположних прав людини. Захист зазначеного права гарантовано статтею 41 Конституції України, відповідно до якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 7 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Ст.ст.1-3 ЦПК України передбачено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. (ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР) передбачено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Так, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Враховуючи викладене та те, що при постановленні вироків суди першої та апеляційної інстанцій не вирішили питання, як поступити із майном, описаним для забезпечення можливої конфіскації майна за вироком суду, як того вимагав пункт 8 частини 1 статті 324 КПК України в редакції 1960 року. Та правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту належного йому нерухомого майна, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі. Шляхів виправлення помилки, у зв`язку з неприйняттям обов`язкового рішення про скасування арешту майна після прийняття остаточного рішення у кримінальній справі КПК України 1960 року не встановлював, а накладений арешт порушує його право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Суд приходить до висновків, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Outcome: approved