Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-21 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Печенізької селищної ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В позові просив суд встановити факт спільного проживання [PERSON] , яка померла [INFO] разом з [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] станом на 27 січня 2005 року та визнати за ним право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою Печенізького районного суду Харківської області від 30 серпня 2021 року, в даній справі, відкрито провадження та призначено проведення підготовчого судового засідання. Ухвалою Печенізького районного суду Харківської області від 15 вересня 2021 року плопотання представника позивача про витребування доказів задоволено. Витребувано у Печенізької державної нотаріальної контори Харківської області Витяг зі спадкової справи, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Витребувано у Печенізької державної нотаріальної контори Харківської області інформацію зі Спадкової справи, щодо того, хто звертався із заявами про прийняття спадщини та заявами про відмову від спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою Печенізького районного суду Харківської області від 11 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до Печенізької селищної ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом, та призначено справу за даним позовом до розгляду по суті в cудовому засіданні в приміщенні Печенізького районного суду Харківської області на 22 жовтня 2021 року о 10 год. 00 хв. з викликом сторін по справі. Позивач, [PERSON] , в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про дату та час розгляду справи, про причини неявки суду не повідомив. Представник Позивача, Адвокат Пекареніна Орися Миколаївна, в судове засідання не з`явилася, належним чином була повідомлена про дату та час розгляду справи, надала клопотання про проведення судового засідання без участі Позивача та його Представника, в якому посилалася на карантинні обмеження та можливість здійснювати судовий розгляд справ без участі сторін та просила провести судове засідання без участі Позивача і його Представника та задовольнити позов в повному обсязі. Представник Відповідача - Печенізької селищної ради, в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності Дослідивши письмові матеріали справи, зібрані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. До такого висновку суд прийшов виходячи з наступного. Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Під час розгляду справи судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Печенізького районного управління юстиції Харківської області 19 лютого 2005 року.( аркуш 9). Після смерті [PERSON] залишилась спадщина, яка складається із права власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок належав померлій на підставі Договору купівлі-продажу будинку від 18 квітня 1973 року. ( аркуш 10). Спадщину після смерті [PERSON] прийняв її син - Позивач, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, відповідно до ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України. Протягом строку, встановленого ст. 1270 Цивільного кодексу України, він не заявляв про відмову від спадщини. Факт того, що [PERSON] є сином [PERSON] підтверджується Свідоцтвом про народження [PERSON] , серії [NUMBER] , виданим с.ІІ-Гнилиця ВБурлуцького району, де матір`ю вказана « [PERSON] ». ( аркуш 11). При зверненні до нотаріальної контори, Позивачу було відмовлено в оформленні спадщини, оскіль його місце проживання було зареєстровано за іншою адресою, а проживав він разом із матір`ю. Таким чином, Позивач у інший спосіб не може оформити спадщину, а відтак і належним чином користуватися, володіти та розпоряджатися житловим будинком, який він отримав у спадок, чим порушується його право власності, передбачене ст. 328 ЦК України. Частиною 3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Таким чином прийняття спадщини спадкоємцем, який у шестимісячний строк не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини залежить від постійного проживання з спадкодавцем на момент відкриття спадщини. Згідно з п. 3.22 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженогонаказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за №296/5, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання, доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Отже, у випадку, якщо спадкоємець фактично постійно проживав із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, проте у його паспорті відсутня відмітка про реєстрацію місця проживання разом із спадкодавцем, а також відсутні докази, визначені п. 3.22 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Статтею 29 Цивільного Кодексу України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати декілька місць проживання. Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» визначено поняття постійного місця проживання та тимчасового місця проживання: Місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; Місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Частиною 9 ст.6 Закону передбачено, що реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Таким чином місце постійного проживання може відрізнятися від реєстрації місця проживання особи. Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що, крім юридичних фактів, які зазначені в частині першій вказаної статті, в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 2Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7, виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому розглядаються заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до п. 23 цієї ж Постанови, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Встановлення факту постійного проживання на момент смерті із спадкодавцем є необхідним для видачі свідоцтва про право на спадщину. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, - визнання права. За пунктом 3 роз`яснень Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності ( ст.392 ЦК України). Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно змісту ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавець), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч. 1 ст. 1221 ЦК України). Відповідно до ст. 1222 ЦК України спадкоємці за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. За приписами ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Порядок прийняття спадщини визначений законодавцем у ст. 1268 ЦК України. Відповідно до вказаної правової норми спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Таким чином, право Позивача на житловий будинок в порядку спадкування за законом, є невизнаним, що дало Позивачу право в порядку ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України звернутися до суду за захистом своїх прав. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно Наказу Міністерства юстиції України №914/5 від 26.05.2009 року «Про затвердження Методичних рекомендацій щодо державної реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна на підставі рішень судів», рішення судів про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на об`єкти нерухомого майна, про передачу безхазяйного нерухомого майна до комунальної власності є правовстановлюючими документами, на підставі яких проводиться державна реєстрація прав власності на об`єкти нерухомого майна. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Відтак, суд, проаналізувавши та оцінивши кожний аргумент, наведений учасниками у письмових доказах, констатує той факт, що Позивачем надано належні, достовірні, достатні та допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved