Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом в інтересах [PERSON] до [PERSON], за участі третьої особи на стороні відповідача [PERSON], про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлової квартири №6, що розташована в будинку №68 по вулиці Чорновола у м. Рівному, посвідченого 21.01.2011 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №54, на підставі якого [PERSON] було продано вищенаведену житлову квартиру для [PERSON]. В ході судового розгляду справи, до участі у справі судом було залучено третіх осіб [PERSON] та [PERSON], які на момент судового розгляду були почергово співвласниками житлової квартири, що є предметом оспорюваного правочину, а також приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він, будучи опікуном [PERSON], прийшов до висновку, що укладення правочину договору купівлі-продажу житлової квартири [ADDRESS], суперечить правам та інтересам його підопічної, оскільки остання в момент продажу квартири, в звязку наявним психічним захворюванням, не усвідомлювала наслідків своїх дій. Представник позивача, як і сам позивач, в ході судового розгляду позовні вимоги повністю підтримали, додатково надали пояснення з приводу предмету спору, історії хвороби гр. [PERSON] та негативних наслідків спричинених укладенням спірного правочину. В звязку із цим, просили позов задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] і його представник із заявленими позовними вимогами погодились, додатково надали письмові пояснення з приводу предмету позову та позовних вимог, в яких повністю визнав позовні вимоги, вважаючи доведеним укладенням спірного правочину позивачем в неосудному стані. Треті особи [PERSON] та [PERSON] із заявленими позовними вимогами не погодилися, про що їх представниками були подані відповідні заперечення. Із заперечень, пояснень вказаних третіх осіб та їх представників вбачається, що вони почергово були власниками частини житлової квартири, яка є предметом спірного правочину. При, цьому, вказані треті особи зазначили, що в ході укладення оспорюваного правочину, жодних порушень майнових прав [PERSON] не відбулося, оскільки [PERSON], під час укладення спірного договору купівлі-продажу, не тільки усвідомлювала наслідки своїх дій, але й бажала їх настання. При цьому, укладення такого правочину бажали, окрім самої [PERSON], решта членів її сімї, серед яких був і теперішній її опікун позивач [PERSON]. Також, треті особи зазначили, що на момент укладення спірного правочину, [PERSON] не була визнаною в установленому законом порядку недієздатною, а відтак була наділена усім необхідним обсягом діє та правоздатності. Крім того, у поданих поясненнях та запереченнях, треті особи наголосили, що позивачем пропущений строк позовної давності. З наведених підстав, треті особи [PERSON], [PERSON] та їх представники під час судового розгляду просили в позові відмовити. В судовому засіданні треті особи [PERSON], [PERSON] додатково звернули увагу, що позивач та відповідач, який приходиться сином для позивача, вступили в змову з метою незаконного позбавлення їх права власності. І зверненню такого позову кореспондувало безліч інших безрезультатних позовів, поданих з метою заволодіння їх частиною майнових прав власності на спірну житлову кватиру. Третя особа [PERSON] до суду не зявилась, жодних пояснень з приводу предмету спору не надала, хоча про час та місце судового розгляду була повідомлена судом належним чином. Третя особа приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] на вимогу суду зявилась, надала пояснення з приводу предмету спору. Згідно таких пояснень, приватним нотаріусом [PERSON] повністю підтверджено правомірність укладеного за її участі правочину, а також виконання нею усіх необхідних дій повязаних із його нотаріальним посвідченням, в тому числі розяснення сторонам наслідків таких дій та перевірку сторін на вільність волевиявлення на під час його укладення. Суд, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, третіх осіб, дослідивши письмові докази по справі приходить до наступного: Як вбачається із матеріалів справи та пояснень сторін, 21 січня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу, [PERSON] та зареєстрований за №54. Відповідно до умов вищевказаного договору [PERSON] передає, а [PERSON] купує двокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 53,3 кв.м. Згідно до зазначеного договору, продаж квартири був здійснений за 57 965 грн., які покупець отримав від продавця повністю при підписанні договору (п.2.1). На час укладення зазначеного вище договору купівлі-продажу, [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON], який був зареєстрований 19.10.2009 р. Коростською сільською радою Сарненського району Рівненської області, про що в книзі реєстрацій здійснено актовий запис №26. У звязку із цим [PERSON] було надано нотаріально засвідчену згоду на укладення [PERSON] спірного правочину та набуття прав власності на спільну квартиру. Рішенням Рівненського міського суду від 05.12.2012 р. у справі №1715/15676/12 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], а квартиру [ADDRESS], розділено між ними, як обєкт спільної сумісної власності подружжя, що набутий під час шлюбу. Вказане рішення суду першої інстанції в результаті його перегляду в апеляційному порядку ухвалою від 20.01.2013 р. залишено без зміни. Окрім того, судом встановлено, що в лютому 2014 року [PERSON] самостійно звернулась до суду із позовом для захисту своїх порушених прав до [PERSON], [PERSON] про визнання оспорюваного договору купівлі-продажу від 21 січня 2011 року, договором довічного утримання та його розірвання. В обґрунтування позовних вимог, які містять у вищенаведеному позові, [PERSON] вказувала, що 21 січня 2011 року між нею та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири. Однак, укладаючи даний договір сторони мали на меті укладення договору довічного утримання. Оскільки вона є троюрідною сестрою відповідача [PERSON], інвалідом І групи та не може ходити, між нею та відповідачем була домовленість, що останній буде її доглядати, забезпечить її іншим житлом, одягом, харчуванням та ліками, а вона взамін у майбутньому передасть йому власну квартиру. Укладаючи спірний договір купівлі-продажу вона думала, що укладає договір довічного утримання, вважала, що квартира перейде у власність [PERSON] лише після її смерті. При цьому,вона пояснила, що ближчих родичів, окрім [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вона не має. Також була домовленість про те, що зручніше буде за нею доглядати, якщо вона переїде та надалі буде проживати в м. Корець в будинку по вул. Володимирська, 56 до батьків [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] Проте, після укладення договору купівлі-продажу від 21 січня 2011 року [PERSON] догляд за нею не здійснював, матеріально її не забезпечував. Відповідач залишив її на своїх батьків [PERSON] та [PERSON] в м. Корець, а сам поїхав в м. Рівне. А тому [PERSON] відразу по укладенню спірного правочину прийшла до висновку про те,що [PERSON] не виконує своїх обовязків згідно домовленості. Однак, Рівненський міський суд, здійснюючи розгляд згаданого позову, незважаючи на його визнання відповідачем [PERSON], в аспекті наявних спірних відносин щодо даної квартири між [PERSON] та його колишньою дружиною [PERSON], критично поставився до пояснень та доводів [PERSON], про що 31.03.2014 р. у справі №569/1996/14-ц було проголошено рішення про відмову у задоволенні позову. При цьому, суд в межах розгляду вказаної справи, зауважив, на відсутність будь-яких доказів, що укладаючи договір купівлі-продажу, обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховували іншу волю учасників цієї угоди. Встановлено, що під час укладення спірного правочину примусу до [PERSON] здійснено не було, наслідки укладення договору остання розуміла, заперечень з її боку не було, а сам договір був повністю виконаний його сторонами. Також суд, наголосив, що посилання [PERSON] на те, що при укладенні договору купівлі - продажу була домовленість про догляд її відповідачем [PERSON], не заслуговують на увагу, оскільки з часу укладення договору на момент розгляду такого позову пройшло більше трьох років, дій, спрямованих на надання та отримання будь-якої допомоги з боку [PERSON] для [PERSON] не встановлено, свідками не підтверджено, фактів звернень до правоохоронних органів з приводу вищевказаної квартири також не надано. А матеріали справи та досліджені в судовому засіданні докази не містять підтвердження про наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу договором довічного утримання та його розірвання. Вказане рішення Рівненського міського суду, відповідно до ухвали Апеляційного суду Рівненської області від 22.05.2014 р. було залишено без змін. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Поряд з тим, судом встановлено, що відповідно до рішення Корецького районного суду Рівненської області від 24.02.2015 р. у справі №563/1650/14-ц [PERSON], у звязку із наявним психічним захворюванням з діагнозом шизофренії, параноїдальної форми, було визнано недієздатною, а її опікуном призначено [PERSON]. Окрім того, як вбачається матеріалів справи, відповідно договору дарування, посвідченого 20.04.2015 р. приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №117, [PERSON] було отримано в дарунок одну другу частини вище вказаної квартири від третьої особи - [PERSON], яка, перебуваючи у шлюбних відносинах із [PERSON], набула у власність частину спірної квартири, як обєкт спільної сумісної власності подружжя, внаслідок поділу майна подружжя. Однак, в період судового розгляду даної справи, [PERSON] відчужив за договором міни від 30.10.2015 року, посвідченим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №347, належну йому частину спірної житлової квартири для [PERSON]. В ході судового розгляду справи, за відповідними клопотаннями сторін, судом проводилося дослідження матеріалів інвентарної справи на житлову квартиру, яка є предметом оспорюваного договору, що надана на вимогу суду КП «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації». Як вбачається із матеріалів інвентарної справи, [PERSON], на передодні укладення спірного правочину, було видано нотаріально засвідчену довіреність на імя [PERSON] (дружини опікуна). Згідно записів, які містяться в заявах на виготовлення документів (інвентаризаційних довідок), наявних в інвентарній справі, подачу заяв на виготовлення таких документів, необхідних для укладення спірного правочину, та їх наступне отримання здійснювала [PERSON] разом зі своїм представником [PERSON] Також в ході судового розгляду справи проводилося дослідження матеріалів іншої цивільної справи за №2о-256/10, яка перебувала на розгляді Рівненського міського суду. Згідно наявних в цій справі матеріалів, судом встановлено, що 29.09.2010 р. до Рівненського міського суду, на підставі попередньої заяви [PERSON], звернулося Управління праці та соціального захисту населення Рівненського міськвиконкому із позовною заявою про визнання недієздатною та встановлення опіки щодо [PERSON] В ході розгляду такої заяви судом було призначено та проведено судово-психіатричну експертизу, результати якої оформленні актом експертизи №485/10 від 08.12.2010 р. Згідно висновку такого акту, експертною комісією було встановлено що [PERSON] періодично може не усвідомлювати та не розуміти значення своїх дій. Однак, із вказаними висновками судової експертизи [PERSON] та [PERSON] не погодились, про що подали до суду відповідні заперечення та клопотання про призначення повторної експертизи, в яких висловили власні критичні зауваження щодо повноти, якості експертного дослідження та упередженості самих експертів. Крім того, [PERSON] у своїх запереченнях додатково пояснила, що звернулася до Управління праці та соціального захисту населення Рівненського міськвиконкому помилково, в звязку із необхідністю призначення її піклувальником [PERSON] за загальним захворювання, так як вона страждала від порушення роботи опорно-рухового апарату, оскільки таке призначення було необхідне для оформлення додаткових субсидій та інших пільг, також повідомила про відкликання свої заяви поданої до управління. За результатними розгляду такої справи Рівненським міським судом відповідно до ухвали від 24.02.2011 року було залишено заяву Управління праці та соціального захисту населення Рівненського міськвиконкому без розгляду. Під час судових засідань, за відповідним клопотанням сторін було допитано в якості свідків за їх згодою позивача [PERSON] та третю особу [PERSON], а також [PERSON] Допитаний судом позивач [PERSON] в якості свідка показав,що був присутній при укладенні 21 січня 2011 року між [PERSON], який є його сином, та [PERSON], двоюрідною племінницею, оспорюваного договору. Вчинення примусу чи фізичного тиску на [PERSON] під час укладення оспорюваного договору не бачив. Підтвердив, що [PERSON] самостійно підписувала договір, і усвідомлювала, що віднині власником її квартири буде [PERSON], хоча, на його думку,до кінця наслідків укладення договору, остання могла і не розуміти, проте заперечень з її боку не було. Разом із тим, [PERSON] зауважив, що однією із умов продажу тієї квартири було бажання [PERSON], щоб [PERSON], [PERSON] а також [PERSON] та [PERSON] забезпечили її довічний догляд. Допитана в ході судового розгляду третя особа [PERSON], показала, що вони разом із її колишнім чоловіком тривалий час шукали для придбання собі житлову квартиру. Одного разу, на сімейній зустрічі [PERSON] разом із [PERSON] та [PERSON] запропонували придбати квартиру, яка перебувала у власності [PERSON] Взамін, [PERSON] та [PERSON] мали б сплатити грошові кошти та допомогти [PERSON] та [PERSON] у догляді та лікуванні [PERSON], оскільки та страждала проблемами з опорно-руховим апаратом та потребувала коштів для лікування. Пояснила, що до укладення [PERSON] правочину її ніхто не примушував, жодного тиску на неї ніхто не чинив, а [PERSON] особисто здійснила підписання договору у приватного нотаріуса. Крім того, повідомила суду, що [PERSON] напередодні допомагала [PERSON] в підготовці усіх необхідних документів. Також,[PERSON] з приводу оплати за договором зауважила, що майже половину грошових коштів необхідних для придбання квартири, вона отримала від своїх батьків, які згодом передала для [PERSON], оскільки саме він займався усіма розрахунками із [PERSON] Про існування будь-яких проблем із психічним здоровям [PERSON], [PERSON], на момент укладення договору, не здогадувалась, [PERSON] виглядала повністю в адекватному розумовому та психічному стані. Також, [PERSON] наголосила, що спроби визнати оспорюваний правочин недійсним або удаваним, а також визнати квартиру виключно особистою власністю її колишнього чоловіка, розпочалися лише після того, як внаслідок особистих непорозумінь із чоловіком, остання вирішила ним розлучитися. За весь час з моменту їх розлучення, сімя її колишнього чоловіка безліч разів намагалася позбавити її через суд прав приватної власності на частину раніше придбаної квартири, а визнання недієздатною [PERSON], на її думку, є ніщо інше, як новою спробою досягнення ними поставленої мети. Допитана вході судового розгляду свідок [PERSON], яка є дружиною [PERSON] та матірю відповідача [PERSON], показала, що вони разом із чоловіком тривалий час опікуються [PERSON], оскільки вона вже досить довго страждає від захворювання опорно-рухового апарату. Також наголосила, що [PERSON] тривалий час страждає і на психологічні захворювання, тому могла не усвідомлювати значення своїх дій в момент укладення спірного договору. Разом із тим, сідок [PERSON] підтвердила, що дійсно допомагала [PERSON] в оформленні спірного правочину та підтвердила, що була присутня під час його оформлення договору в приміщенні нотаріальної контори, жодного примусу на [PERSON] ніхто не чинив, рішення продати квартиру для [PERSON], [PERSON] прийняла лише після того, як порадилась з усіма членами її сімї. При цьому ніяких коштів для [PERSON] не платили і розрахунку з нею не було. Не заперечила, що підставою багаторазового звернення до суду, із різними позовами про визнання оспорюваного правочину недійсним або удаваним, а також визнання квартири виключно особистою власністю її сина, стала несправедлива втрата її сином [PERSON], внаслідок розлучення, прав власності на половину квартири, придбаної у [PERSON]. оскільки [PERSON] доглядають вона із чоловіком. Відтак, з наведеного вище, суд констатує, що серед пояснень наданих сторонами, свідками, а також пояснень, які містилися у позові [PERSON] по цивільній справі №569/1996/14-ц,та обставин, встановлених у рішенні суду від 31.03.2014 р., яке прийняте за таким позовом, міститься згадка проте, що вході оформлення спірного договору купівлі-продажу, сторонами було фактично досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору. А саме, [PERSON] та її родичі, в тому числі її теперішній опікун [PERSON] свідомо бажали настання відповідних правових наслідків у вигляді припинення прав власності [PERSON] на квартиру, тобто мало місце спільне волевиявлення [PERSON] та усіх членів сімї (родини) на відчуження нею спірного майна, що,на думку суду, може свідчити про безперечність даного правочину. Крім того, судовим рішенням по цивільній справі №569/1996/14-ц, також було встановлено і фактичні обставини щодо повного виконання сторонами умов договору, в тому числі проведення розрахунку. За таких обставин, а також за наслідком досліджених матеріалів справи, в тому числі процесуальних заяв сторін, по інших судових справах, суд прийшов до висновку, що звернення опікуна [PERSON], який в 2011 році разом із дружиною безпосередньо брали участь та бажали, що б їх син відповідач разом із своєю дружиною придбали у [PERSON] спірну квартиру, до суду із даним позовом, лише після того, як його син (відповідач) втратив, внаслідок поділу майна подружжя,частину квартири, виглядає не як захист інтересів [PERSON], а як захист власних інтересів опікуна та інтересів власного сина. Разом із тим, суд, приймаючи дане судове рішення, зважив, що в даній справі не було проведено жодної судової психіатричної експертизи по визначенню психологічного стану [PERSON] в момент укладення спірного правочину, яка проводиться із урахуванням матеріалів цивільної справи, зокрема досліджених судом пояснень, свідчень та доказів, які можуть мати значення для результатів експертизи. Так, наявні акти судової психіатричної експертизи надані позивачем, на думку суду, не є безспірними для вирішення спору, оскільки їх отримання відбулося не у порядок та не у спосіб визначений ст.ст. 66, 143-150 ЦПК України, а відтак такі висновки слід розцінити як письмові докази, що не вважаються належними та допустимими висновками судової експертизи. Зокрема, врахування судом наданих готових результатів судовопсихіатричної експертизи №149/15 від 24.04.2015 року проведеної по справі № 569/1250/15-ц, комунальним закладом «Рівненським обласним центром психічного здоровя населення» Рівненської обласної ради, як результатів судової експертизи по даній справі, фактично обмежило б права інших учасників судового процесу. При цьому, суд погоджується, що наданий позивачем висновок експерта від 24.04.2015 р. зроблений в іншій справі, за іншого складу її учасників, в якій [PERSON] та [PERSON] участі не брали. Даний висновок не піддавався критичній оцінці з боку суду та учасників в іншій справі, а тому, на думку суду, такий письмовий доказ не може бути врахований судом, як висновок судової експертизи. Що ж до акту амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 08.12.2010 р. №485/10, яка проведена у цивільній справі №2о-256/10, то, окрім вищесказаного, слід додатково зазначити, що із такою експертизою були незгідні сама [PERSON], її представник [PERSON], та [PERSON], яка була допита у цій справі в якості свідка (дружина опікуна та мати відповідача), про що свідчать відповідні заперечення на такий акт, та клопотання про призначення повторної експертизи, наявні в матеріалах досліджуваної судом цивільної справи №2о-256/10. Крім того, слід зазначити у звязку із тим, що позовну заяву за вищенаведеною цивільної справою було залишено без розгляду, судом також не проводилась відповідна оцінка висновку експерта з урахуванням критичних заперечень висловлених сторонами по справі. Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Водночас, згідно ч. 3 та 4 цієї ж статті особи, які беруть участь у справі, мають право подати суду питання, на які потрібна відповідь експерта. Кількість і зміст питань, за якими має бути проведена експертиза, визначається судом. При цьому суд має мотивувати відхилення питань осіб, які беруть участь у справі. Особи, які беруть участь у справі, мають право просити суд провести експертизу у відповідній судово-експертній установі, доручити її конкретному експерту, заявляти відвід експерту, давати пояснення експерту, знайомитися з висновком експерта, просити суд призначити повторну, додаткову, комісійну або комплексну експертизу. При цьому, слід наголосити ,що судова експертиза призначається не інакше як за ухвалою суду (ч. 1 ст. 144 ЦПК України). Відповідно до ч. 6 ст. 147 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 цього Кодексу, яка передбачає, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Таким чином, підсумовуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що надані позивачем висновки судової експертизи, слід оцінити критично, оскільки такі експертизи проведені з порушеннями норм законодавства, а саме: експерти самостійно збирали матеріали, які підлягають дослідженню, а також вибирали вихідні дані для проведення експертизи, вступали в контакти, не передбачені порядком проведення експертизи, з позивачем [PERSON], (який, на думку суду, може бути зацікавленою особою у певних висновках експертизи) та безпосередньо без відома суду та інших учасників отримували від нього матеріали для проведення експертизи. У висновку експерта № 149/15 відсутні відомості щодо попередження експерта про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку або за відмову від надання висновку. З урахуванням викладеного, висновок експерта № 149/15 від 24.04.2015 року по справі № 569/1250/15-ц та висновок експерта №485/10 від 08.12.2010 р. по справі №2о-256/10, як письмові докази по вказаній справі не можуть слугувати джерелом доказування, оскільки при проведенні відповідної експертизи допущено ряд порушень, які вливають на обєктивність таких документів. Відповідно до ст. 145 ЦПК України, призначення експертизи є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи є обов'язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити:1) характер і ступінь ушкодження здоров'я;2) психічний стан особи;3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати. Однак, слід зауважити, що незважаючи на відповідні пропозиції головуючого у справі, а ні позивачем, а ні іншими сторонами, з метою доведення належними доказами обставин не усвідомлення [PERSON]значення своїх дій при підписанні оспорюваного договору, клопотання про проведення відповідної судової-психіатричної експертизи заявлено не було. Крім того, за даних обставин врахуванню, підлягає практика Європейського суду з прав людини з аналогічних правовідносин. Зокрема, Європейський суд з прав людини в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03 від 02 грудня 2010 року) вказав наступне: «Суд зазначає, що їх договір найму було ретроспективно визнано недійсним, як такий, що не мав законних підстав від самого початку, після його десятирічної офіційної реєстрації компетентними органами. Підставою для цього було встановлення того, що власниця квартири, яка ніколи не була офіційно визнана недієздатною та, як видається, мала самостійний спосіб життя, «не могла розуміти значення своїх дій та контролювати їх» у конкретну дату 1992 року, коли давала дозвіл на проживання заявниці у своїй квартирі. Суд вважає, що такий висновок потребує вагомої доказової бази, беручи до уваги, зокрема, те, що його зробили після смерті власниці квартири на прохання третьої сторони (держави) через 10 років від дати, про яку йдеться. Між тим, в обґрунтуванні суди покладалися виключно на висновок одного експерта, для формулювання якого, як видається, пішло щонайбільше кілька годин і вивчення одного джерела доказів, а саме висновку психіатричної експертизи, проведеної у 2001 році, щодо стану Є.Б. у березні 1993 року (пізнішої дати). Із цього випливає, що за обставин цієї справи така доказова база призвела до гіпотетичної оцінки фактів і в значній мірі завадила передбачуваності застосування законодавчих норм щодо виселення мешканців, які самоправно зайняли жиле приміщення» В той же час, беручи до уваги викладену позицію Європейського суду, слід зауважити, що на момент укладення спірного правочину, [PERSON] не була у встановленому законом порядку визнана недієздатною, жодних рішень органів державної влади чи суду, які певним чином обмежували б можливість [PERSON] вільно розпоряджатися власним майном на той час не було, а тому, субєкти владних повноважень здійснюючи державну реєстрацію такого правочину, фактично своїми діями констатували правомірність його укладення та наявність у відчуджувача всіх необхідних для того можливостей. Відтак, виходячи з положень ч.4 ст.174 ЦПК України, суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє право чин, повинна мати необхідний обсяг дієздатності. Волевиявлення учасника право чину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун. За вимогами ч.3 ст.10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінкою наданих досліджених в судовому засіданні вищенаведених доказів суд прийшов до висновку, що позивач, звертаючись до суду із вище вказаним позовом, достовірність своїх показів та тверджень щодо не усвідомлення [PERSON] значення своїх дій під час укладення оспорюваного правочину, належними та допустимими доказами не довів. Наряду із вищевикладеним, здійснюючи розгляд даної справи, суд прийшов до висновку, що [PERSON] та її опікуном при зверненні до суду із позовом, поміж іншим, був пропущений строк позовної давності. Так, відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно положень глави 19 ЦК України, жодного спеціального строку позовної давності для спорів про визнання правочинів (договорів) недійсними не передбачено, відтак застосування підлягає загальний строк позовної давності. Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Стаття 261 Цивільного кодексу України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною четвертою ст. 267 КЦ України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При цьому, частиною третьою статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Як вбачається із матеріалів справи та вище досліджуваного судового рішення Рівненського міського суду у справі №569/1996/14-ц від 31.03.2014 р., що фактично [PERSON] та її опікун довідалася про можливе порушення її прав, відразу після укладення спірного правочину (тобто з 21.01.2011 р.), про що свідчить безпосередня згадка [PERSON] у її позові про визнання спірного договору - договором довічного утримання та його розірвання, щодо не виконання [PERSON] умов про її догляд. В той же час, до суду з позовом у даній справі в інтересах [PERSON] звернулись лише 26 травня 2015 р., тобто після спливу майже чотирьох з половиною років з моменту коли вона або її опікун дізналися, могли дізнатися про порушення її прав. При цьому, суд враховує правові висновки Верховного Суду України з даного приводу. Так, Верховний Суд України у постанові по справі № 6-178 цс15 від 01.07.2015 року дійшов висновку, що позовна давність є строком предявлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими субєктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу). Водночас, як у випадку предявлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі предявлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Аналогічного висновку прийшов і Верховний Суд України у постановах по справі №3-14гс14 від 13.05.2014 року, № 3-194гс14 від 23.12.2014 року, у справі № 3-23гс14 від 27.05.2014 року та № 6-68 цс15 від 16.09.2015 року, висловивши позицію, що висновок про обчислення строку позовної давності з моменту виявлення особою яка має предявляти прав позов в інтересах іншої особи - є помилковим. Також, Верховний Суд України у постанові № 6-68 цс15 від 16.09.2015 року привернув увагу на позицію Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), який наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Оскільки держава зобовязана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти та вчинені правочини, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, учасники цивільних правовідносин несуть ризик спливу строку позовної давності на оскарження ними незаконних правочинів та правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. За таких обставин, якщо судом, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, і було б встановлено, що право особи, про захист якого вона просить порушене, а стороною у спорі до винесення рішення заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущений без поважних причин, то суд на підставі статті 267 ЦК України зобовязаний ухвалити рішення про відмову в задоволенні позову за спливом строку позовної давності. Клопотання чи пояснень щодо визнання поважності причин пропуску такого строку від позивача не надійшло. За наведених обставин, фактичний пропуск позивачем та його представником без поважних на те причин строку позовноїхї давності для звернення до суду за захистом порушеного права є сапмостійною підставою для відмови в задовленні позвоних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed