Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вимогою про стягнення з відповідача грошових коштів за договором позики, процентів за користування коштами по день ухвалення рішення та судові витрати на розгляд справи, які в подальшому були уточнені, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на такі обставини. 15 червня 2010 року позивач [PERSON] позичив відповідачу [PERSON] грошову суму в розмірі 7500,0 доларів США. Сторони при цьому домовились, що позичальник прийняв на себе зобов'язання повернути одержану позику готівкою шляхом передачі позикодавцю грошової суми позики до 01 серпня 2010 року. Факт передачі грошових коштів у сумі 7500,0 доларів США відповідачу та його обов'язок повернути їх підтверджується розпискою від 15 червня 2010 року. Однак, у порушення прийнятих на себе зобов'язань до 01 серпня 2010 року відповідач не повернула суми позики, посилаючись на скрутне становище. У порушення прийнятих на себе зобов'язань до 01 серпня 2010 року відповідач не повернула суми позики. На вимогу позивача про повернення позики відповідач відповідала йому відмовою, мотивуючи це тимчасовою відсутністю грошей та не можливістю повернути суму позики. У зв'язку з відмовою відповідача повернути суму боргу позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав та просить стягнути з відповідачки суму боргу позики в розмірі 7500,0 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ складає 59625 грн. та 3% річних у сумі 1 332 грн., що разом складає 60957,0 грн. Позивач у наступному судовому засіданні надав до суду уточнену позовну заяву, в якій просив зобов'язати [PERSON] сплатити [PERSON] його частку від продажу квартири, по розписці у розмірі 61413,0 грн., зазначивши, що позивач в грудні 1987 р., перебуваючи у законному шлюбі з [PERSON] придбали квартиру за адресою: [ADDRESS], де мешкали разом з дітьми [PERSON] - [INFO], та [PERSON] - [INFO] до грудня 2009 року. У грудні 2009 р. [PERSON] без його дозволу продала їх квартиру [ADDRESS] і купила собі другу квартиру по [ADDRESS]. Згідно усного договору гроші від продажу їх спільної квартири (32000,0 доларів США) вона зобов'язалася поділити на усіх членів сім'ї порівну. Позивачу вона зобов'язалася виплатити суму в розмірі 7500,0 доларів США. Квартиру по [ADDRESS]. [PERSON] придбала за 24000,0 доларів США, а частку позивача у розмірі 7500,0 доларів США пропила і прогуляла разом зі співмешканцем [PERSON] та дітьми за два місяці. На його прохання повернути його частку коштів від продажу квартири відповідала, що грошів немає, але вона пообіцяла взяти у банку кредит і повернути позивачу борг (його частку від продажу). Позивач навіть позичив їй гроші для отримання кредиту. Але і ці кошти вона також прогуляла, так як, ні вона ні її співмешканець, ні діти не працювали. Після його наполегливих вимог [PERSON] 15 червня 2010 р. написала йому розписку, в якій вона обіцяє повернути йому борг (кошти від продажу їх квартири) у сумі 7500,0 доларів США до 01 серпня 2010 р. Після спливання терміну розписки, [PERSON] віддавати гроші відмовилась, досилаючись на те що перший співмешканець [PERSON] покинув її, а другий співмешканець [PERSON] не працює, діти також не працюють, грошей на те, щоб віддати йому борг не має. Позивач звернувся до міліції та 07.09.2010 р. відповідач добровільно написала пояснення на ім'я начальника Малиновського РВВС м. Одеси, в яком пояснила, що продасть свою квартиру по [ADDRESS] і поверне позивачу обіцяну частку грошей у розмірі 7500,0 доларів США. Приходили навіть покупці на квартиру. Але і після цього вона позивачу не повернула обіцяні кошти, сума боргу (його частка від продажу їх квартири) по розписці складає 61413,0 гривень. Позивач надав до суду заяву про слухання справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання з'явилась, надала до суду заперечення, в яких просила у задоволенні позову [PERSON] відмовити у повному обсязі, посилаючись на таке. Договір позики між [PERSON] та позивачем не укладався, ніяких грошових коштів від позивача вона не отримувала. Виходячи зі змісту розписки від 15.06.2010 р. вбачається, що вона не посвідчує передачу позивачем їй будь-яких грошових коштів. У зв'язку з цим, зазначену розписку не можливо розглядати як документ, який би підтверджував укладення договору позики між сторонами. Таким чином, позивач не має права вимагати стягнути з неї гроші за договором позики, оскільки договір позики між ними не укладався та ніяких грошових коштів вона від нього не отримувала. У розписці від 15.06.2010 р. зазначено, що відповідач зобов'язується виплатити на користь позивача 7500,0 дол. США. Даний документ за своїм змістом може розглядатися як односторонній правочин згідно із ст. 202 ЦК України. На підставі ч. 1 ст. 214 ЦК України відповідач відмовляється від зазначеного правочину щодо виплати на користь позивача 7500,0 дол. США, що є її законним правом. [PERSON] був її чоловіком, з яким вони тривалий час проживали однією сім'єю. У 2004 році за рішенням суду їх шлюб було розірвано. Після цього, [PERSON] став вважати, що вона нібито повинна виплатити йому гроші. Він став періодично приходити до неї та вимагати від неї гроші, влаштовував сварки, ображав її, погрожував розправою, якщо вона не дасть йому гроші. Все це сильно позначалося на її здоров'ї, оскільки вона дуже боялась його погроз застосування фізичної сили, нервувала, в неї погіршився сон. [PERSON] неодноразово зверталася до міліції з приводу його незаконних дій. Однак, він все одно продовжував ображати, погрожувати їй та вимагати гроші. 15.06.2010 р. [PERSON] в черговий раз прийшов до неї та з образами вимагав кошти. Після того, як вона сказала йому, що в неї навіть немає грошей, щоби дати йому, він, погрожуючи застосуванням до неї фізичної сили, змусив відповідача писати розписку про те, що вона зобов'язується виплатити йому 7500,0 дол. США. В неї вже не було ніяких сил терпіти його регулярні приходи до неї та образи, крім того, вона боялась його погроз, тому написала розписку, для того, щоб він хоч на якийсь час залишив її у спокою. Свідками незаконних та протиправних дій [PERSON] були її сини - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які проживають разом із нею та можуть це підтвердити. У зв'язку з цим, відповідач вважає, що розписка може бути визнана судом недійсною згідно ст. 231 ЦК України, оскільки цей документ, згідно якого вона зобов'язується виплатити позивачу грошові кошти у розмірі 7500,0 дол. США, був вчинений нею проти її справжньої волі внаслідок неодноразових образ та погроз застосування фізичної сили з боку позивача. В подальшому відповідач перестала з'являтися в судові засідання. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних причин. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторони, представлених письмових доказів. В Малиновському районному суді м. Одеси перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про повернення боргу. 16 травня 2011 року Малиновським районним судом м. Одеси ухвалено рішення, яким позов [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг у сумі 59625,0 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. 19 жовтня 2011 року Апеляційним судом Одеської області рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 травня 2011 року скасовано. У задоволені позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про повернення боргу відмовлено. 18 квітня 2012 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 травня 2011 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 19 жовтня 2011 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Підставою для скасування судових рішень Вищим спеціалізованим судом України стало таке. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] та стягнення на його користь з [PERSON] боргу за розпискою від 15 червня 2010 року. Такого висновку суд дійшов з урахуванням положень ст. ст. 509, 526, 610 ЦК України. Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що дійсно договір позики був укладений, проте не було факту передачікоштів від [PERSON] до [PERSON], як це передбачено нормами ЦК України, а тому розписка є безгрошовою. Крім того, правовідносини, які виникли між колишнім подружжям є сімейними та регулюються нормами СК України. З такими висновками судів Вищий спеціалізований суд України не погодився. Судами встановлено, що сторони між собою перебували у шлюбі 22 червня 1986 року до 07 грудня 2010 року. 15 червня 2010 року [PERSON] власноруч написала розписку, за умовами якої вона у строк до 01 серпня 2010 рої зобов'язалася повернути [PERSON] кошти у сумі 7500,0 доларів США. Згідно із ч. ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше і встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У той же час, ч. 2 ст. 1053 ЦК України передбачено, що заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію здійснюється у формі, встановленій для договору позики (ст. 1047 цього Кодексу). Ухвалюючи судові рішення, суди у порушення вимог ст. 213, 214 ЦК України не встановили, які правовідносини виникли між сторонами на час написання вищезазначеної розписки і чи були переведені ці правовідносини у позикові зобов'язання, у розумінні ч. 2 ст. 1053 ЦК України. Судом встановлено, що з 22 червня 1986 року [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який 20 жовтня 2004 року був розірваний на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2004 року та 17 грудня 2009 року зареєстровано в реєстрі про розірвання шлюбу, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 17 грудня 2009 року, запис №873, та 12 серпня 2010 року згідно штампу в паспорті громадянина України серії КМ №320528 виданого Великомихайлівським РВ УМВС України в Одеській області 08 серпня 2005 року, зазначено що Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 17 грудня 2010 року зареєстровано розірвання шлюбу з [PERSON], а/з № 873. 18 грудня 1987 року [PERSON] надано із сім'єю - [PERSON] (син), на право зайняття у порядку обміну житловою площею 18,75 кв. м., що складається із однієї кімнати у квартирі [ADDRESS] (згодом - Люстдорфська дорога) у м. Одесі, що підтверджується ордером на житлове приміщення № 9052 серія БО (обміну) від 18 грудня 1987 року. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 26 лютого 1996 року за № 505, [PERSON] на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS]. 26 грудня 2009 р. [PERSON] продала квартиру [ADDRESS] [PERSON] Відповідно до договору купівлі-продажу від 26 грудня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 3892, [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] у сумі 8900,0 грн. За твердженням позивача [PERSON] без його дозволу продала їх квартиру [ADDRESS] і купила собі другу квартиру по [ADDRESS]. Згідно усного договору гроші від продажу їх спільної квартири (32000,0 доларів США) вона зобов'язалася поділити на усіх членів сім'ї порівну. Позивачу вона зобов'язалася виплатити суму в розмірі 7500,0 доларів США. Після його наполегливих вимог [PERSON] 15 червня 2010 р. написала йому розписку, в якій вона обіцяє повернути йому борг (кошти від продажу їх квартири) у сумі 7500,0 доларів США до 01 серпня 2010 р. В матеріалах справи міститься заперечення [PERSON], з яких вбачається, що вона підписала цю розписку під примусом колишнього чоловіка. [PERSON] бажав отримати кошти за продаж квартири, відповідно до договору купівлі-продажу майна від 26.12.2009 року, яка знаходилась за адресою: [ADDRESS], однак письмово це не підтверджено. Таким чином, оцінюючи правову природу цієї розписки, суд приходить до висновку про те, що відносини між сторонами виникли з приводу майна - квартири [ADDRESS], яку позивач [PERSON] вважає спільним майном подружжя, а згодом ці правовідносини були переведені у позикові зобов'язання. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». За матеріалами справи (а. с. 134-135, 145) позивач [PERSON] 16 травня 2012 р. звертався до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посилаючись на те, що йому та відповідачці на праві спільної сумісної власності в порядку приватизації належала квартира [ADDRESS]. Вказану квартиру подружжя отримали в грудні 1987 року. Ухвалою судді Коваленко О.Б. від 04 вересня 2012 року ця позовна заява залишена без розгляду за заявою [PERSON] За матеріалами справи (а. с. 131-132, 144) позивач [PERSON] 13 липня 2012 року звертався до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON], Департаменту міського господарства Одеської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та визнання недійсним Свідоцтва про право власності на житло від 26 лютого 1996 року за № 505, посилаючись на те, що йому та відповідачці на праві спільної сумісної власності в порядку приватизації належала квартира [ADDRESS]. Він вважає, що проживаючи разом з відповідачкою, він набував право на приватизацію квартири. Ухвалою судді Салтан Л.В. від 22 жовтня 2012 року ця позовна заява повернута позивачу за непідсудністю. Будь-яких доказів щодо визнання приватизації та договору купівлі-продажу недійсними позивачем до суду не надано. Таким чином, судом встановлено, що власником квартири [ADDRESS] на момент її продажу була [PERSON] До цього часу квартиру вона отримала в користування на підставі обмінного ордеру від 18 грудня 1987 року складом сім'ї - одна особа - син [PERSON], згодом відповідач приватизувала цю квартиру. За даними паспорта позивача [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS]. Інших доказів реєстрації (прописки) за адресою спірної квартири позивачем до суду не надано. Таким чином, квартира [ADDRESS] не була спільним майном подружжя згідно положень ст. 57 СК України. В матеріалах справи також міститься розписка позивача від 17.01.2012 року, яка була адресована начальнику Київського РВ і з якої вбачається, що [PERSON] отримав від [PERSON] житло за адресою: [ADDRESS] в рахунок продажу квартири за адресою: [ADDRESS]. Копія цієї розписки також міститься у відмовному матеріалі № 386 Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області. У зв'язку з тим, що [PERSON] наполягав на тому, що він не писав цієї розписки, за його заявою суд призначив своєю ухвалою від 17 липня 2013 року судову почеркознавчу експертизу. Експерт заявив клопотання про надання вільних зразків підписів позивача у документах за 2011 рік та попередні роки. За повідомленням експерта № 4112/02 від 13 вересня 2013 року у зв'язку з ненаданням позивачем зразків підписів та неоплати експертизи проведення експертизи є неможливим. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Outcome: dismissed