Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-03 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено про те, що квартира [ADDRESS] на підставі ордеру від 31.12.1966 року була надана бабусі позивача [PERSON] на сім`ю з чотирьох осіб: [PERSON] (бабуся), [PERSON] (дідусь), [PERSON] (матір позивача) та [PERSON] (дядько позивача). В подальшому бабуся та дідусь позивача померли, а матір знялась з реєстрації за вищевказаною адресою. 11.02.2013 року з позивачем укладено договір найму житлового приміщення - квартири [ADDRESS] . Станом на час звернення до суду з даним позовом, у вказаній квартирі зареєстровано місце проживання позивача та двох її неповнолітніх дітей, а також відповідача. Позивач зазначає, що відповідач [PERSON] більше двадцяти років тому добровільно залишив житлове приміщення, останнім не користується, не цікавиться та витрат на його утримання не несе. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 19.11.2018 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилася загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 06.05.2019 року закрито підготовче провадження, справи призначено до розгляду у судове засідання. Представником позивача у судове засідання подано заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій також зазначила про те, що не заперечує щодо постановлення заочного рішення по суті спору. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату та місце судового засідання повідомлялася за зареєстрованим у встановленому законом порядку її місцем проживання, однак судову повістку повернуто до суду відділом зв`язку з зазначенням причин «за закінченням терміну зберігання». З огляду на викладене, суд ухвалив розглянути дану справу в заочному порядку, ухваливши заочне рішення на підставі даних матеріалів справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 31.12.1966 року [PERSON] . Виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих видано ордер № Б62341 на квартиру [ADDRESS] (в подальшому змінено адресу на [ADDRESS] ) на сім`ю з чотирьох осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11). На підставі розпорядження Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації № 92 від 11.02.2013 року з позивачем [PERSON] (до зміни прізвища - « [PERSON] ») укладено договір найму квартири [ADDRESS] (а.с. 13). Згідно з інформацією, яка міститься у Реєстрі територіальних громад міста Києва, станом на час звернення позивача з даним позовом до суду, у квартирі [ADDRESS] зареєстровано четверо осіб: позивач [PERSON] з двома дітьми ( [PERSON] та [PERSON] ), а також відповідач [PERSON] . Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Звертаючись до суду з позовом, позивач стверджує, що протягом тривалого часу - 20 років, відповідач не проживає у зазначеній вище квартирі, не користується житлом та не несе витрати на утримання житла. Вказані обставини підтверджені письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи, зокрема актами про не проживання відповідача [PERSON] у квартирі [ADDRESS] (а.с. 17, 18). Також, в ході судового розгляду знайшла ствердження та обставина, що позивачем не чинились жодні перешкоди відповідачу у користуванні вказаною вище квартирою, останній не звертався з приводу вказаного до органів поліції (а.с. 20). Зважаючи на те, що відповідач у справі не проживає на житловій площі за місцем реєстрації без поважних причин, добровільно залишив житлове приміщення, що встановлено судом, наявність будь-яких інших домовленостей між сторонами у справі щодо можливостей проживання відповідача у належному на праві власності позивачу житловому приміщенні судом не встановлено, як і не встановлено судом наявності перешкод зі сторони позивача у користуванні відповідачем житловим приміщенням, відтак суд приходить до висновку про необхідність задоволення заявлених позовних вимог.

Outcome: approved