Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів, просить ухвалити рішення, яким виселити останніх з приміщень у житловому будинку № 5 на вул. Маруньки в м. Львові (ідеальна частка 49/100): на цокольному поверсі: І тамбур-ганок, площею 3,3 кв.м.; 1-1 сходова клітка, площею 13,6 кв.м., 111 гараж, площею 30,1 кв.м.; на першому поверсі: 1-4 частину сходової клітки, площею 11,70 кв.м.; на другому поверсі: 1-11 сходова клітка, площею 13,8 кв.м.; 1-12 комірка, площею 4,2 кв.м.: 1-13 ванна, площею 7,6 кв.м.; 1-14 коридор, площею 10,6 кв.м.; 1-15 вбиральня, площею 1,3 кв.м.; 1-16 житлова кімната, площею 17,0 кв.м.; 1-17 житлова кімната, площею 17,2 кв.м.; 1-18 житлова кімната, площею 12,7 кв.м.; 1-19 житлова кімната, площею 25,3 кв.м.; 1-20 комірка, площею 1,7 кв.м.; усунути йому перешкоди в користуванні цими приміщеннями та вселити його у них. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 14.11.1981р. перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], який розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 04.04.2011р. За час перебування у шлюбі, а саме у 1984р. придбали житловий будинок № 5 на вул. Маруньки у м. Львові, право власності на який зареєстровано за відповідачем. З дозволу Червоноармійської районної ради м. Львова № 485 від 09.08.1988р., за спільні кошти здійснили будівництво нового будинку, право власності на який відповідач відмовилась реєструвати. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова 03.04.2013р. за позивачем та відповідачем визнано право власності по 1/2 частці цього будинку, а рішенням цього суду від 21.12.2015р. проведено реальний поділ будинку з виділенням, зокрема позивачу згаданих вище приміщень. Після набрання цим рішенням суду законної сили декілька разів намагався потрапити до належної йому частини будинку, однак відповідач змінила замки у вхідних дверях, внаслідок чого не взмозі самостійно потрапити до будинку. Отримавши чергову відмову у доступі до будинку, звернувся до правоохоронних органів, якими розпочато досудове розслідування за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України. Окрім відповідача [PERSON], в квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON], малолітні [PERSON], [PERSON], [PERSON] Також, в будинку фактично проживає однак не зареєстрований [PERSON]В,, який є чоловіком [PERSON] та батьком малолітніх. Існують ризики, що вказані особи самовільно та без достатніх правових підстав користуються належною позивачу частиною будинку, хоча дозволу на реєстрацію та користування цієї частиною будинку він не давав. Внаслідок їхніх неправомірних дій позбавлений можливості користуватись власністю, у звязку з чим предявив згаданий позов. В судовому засіданні представник позивача згідно належної довіреності від 17.02.2017р. [PERSON] позовні вимоги підтримав. Крім вищенаведеного, додатково пояснив, що позивач близько 6 років не проживає в будинку внаслідок протиправних дій відповідачів. Останні мають право користування іншою частиною житлового будинку, у звязку з чим у спосіб виселення їхні права, в тому числі права малолітніх порушуватись не будуть. Просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON], згідно договору про надання адвокатських послуг від 20.02.2017р. адвокат [PERSON] проти обґрунтованості позову заперечила, оскільки вважає, що позивачем невірно обрано спосіб захисту. Відповідачі мають право на проживання у вказаному будинку, у звязку з чим не підлягають примусовому виселенню. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON], який діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявились, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причин неявки не повідомили. За погодженням з учасниками процесу суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутності. Представник третьої особи Органу опіки та піклування ЛРА ЛМР у вирішенні спору покладається на розсуд суду. При цьому, під час ухвалення рішення просить суд врахувати інтереси малолітніх дітей. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступного. Зміст права власності, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, складає право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд ч. 1 ст. 319 ЦК України. Згідно із ч. 1\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому,\~відповідно до\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів, одним з яких, відповідно до п. 4 ч. 1 цієї статті є відновлення становища, яке існувало до порушення. Захист права власності регулюється нормами ЦК України, зокрема Главою 29 Розділу І Книги Третьої. За правилами ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Положеннями ст. 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03.04.2013р. (а.с.10-11), яке набрало законної сили, за позивачем та відповідачем [PERSON] визнано право власності на будинок № 5 на вул. Маруньки у м. Львові по 1/2 ідеальній частці за кожним. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 21.12.2015р. (а.с.13-16), яке також набрало законної сили, проведено реальний поділ цього будинку, припинено право спільної часткової власності між співвласниками [PERSON], та [PERSON] Виділено у власність [PERSON] приміщення у житловому будинку № 5 на вул. Марунька в м.Львові (ідеальна частка - 49/100 ч. (518067:1057202): на цокольному поверсі: І тамбур-ганок, площею 3,3 кв.м.; І-1 сходова клітка, площею 13,6 кв.м.; ІІІ гараж, площею 30,1 кв.м.; на першому поверсі: 1-4 частину сходової клітки, площею 11,70 кв.м.; на другому поверсі: 1-11 сходова клітка, площею 13,8 кв.м.; 1-12 комірка, площею 4,2 кв.м.; 1-13 ванна, площею 7,6 кв.м.; 1-14 коридор, площею 10,6 кв.м.; 1-15 вбиральня, площею 1,3 кв.м.; 1-16 житлова кімната, площею 17,0 кв.м.; 1-17 житлова кімната, площею 17,2 кв.м.; 1-18 житлова кімната, площею 12,7 кв.м.; 1-19 житлова кімната, площею 25,3 кв.м.; 1-20 комірка, площею 1,7 кв.м. Разом корисної площі 123,10 кв.м., що на 10,9 кв.м. більше ідеальної частки; У власність [PERSON] приміщення у житловому будинку № 5 на вул.Марунька в м.Львові (ідеальна частка - 51/100 ч. (539135:1057202): на цокольному поверсі: І-2 майстерня, площею 15,5 кв.м.; І-3 котельня, площею 16,2 кв.м.; ІІ коридор, площею 6,5 кв.м.; IV господарські приміщення, площею 25,6 кв.м.; на першому поверсі: 1-4 частину сходової клітки, площею 5,8 кв.м.; 1-5 хол-вітальня, площею 43,1 кв.м.; 1-6 вбиральня, площею 1,7 кв.м.; 1-7 комірка, площею 3,6 кв.м.; 1-8 кухня, площею 17,0 кв.м.; 1-9 житлова кімната, площею 16,9 кв.м.; 1-10 житлова кімната, площею 13,2 кв.м.; балкон, літ. «б», загальною площею 4,8 кв.м. Разом корисної площі 101,3 кв.м, що на 10,9 кв.м. менше ідеальної частки. Виділено у власність [PERSON] сарай, загальною площею 26,9 кв.м., який розташований на території будинковолодіння № 5 на вул. Марунька в м. Львові, згідно з висновком № 053/14 додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 21 жовтня 2014 року. Згідно довідки з місця проживання про склад сімї і прописки від 03.08.2016р. (а.с.51), окрім співвласників в будинку зареєстровані [PERSON], [PERSON], а також малолітні [PERSON], [PERSON], [PERSON] Листом від 01.03.2016р. (а.с.23-24), позивач повідомив відповідача про необхідність звільнення виділених йому у власність приміщень та передачі ключів. За наслідками відсутності доступу до приміщення будинку за зверненням позивача Личаківським ВП ГУНП у Львівській області розпочато досудове розслідування з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення ст. 356 КК України. Право власності має абсолютний характер, зміст якого становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Доказів того, що у позивача є відкритий доступ до частини житлового будинку, яка виділена йому у власність матеріали справи не місять. Сторона відповідачів, натомість, жодного обґрунтованого заперечення проти цих обставин суду не представила. Мотиви останніх про те, що спосіб захисту обрано невірно, зокрема, в частині предявлення вимоги про вселення суд відкидає, оскільки, з огляду на характер порушеного права відсутність доступу до власного житла саме у спосіб вселення відбувається захист порушеного права. Тому, таку вимогу суд визнає обґрунтованою та ухвалює рішення про її задоволення. Що стосується вимог про виселення та про усунення перешкод в користуванні власністю, в їх задоволенні належить відмовити. За правилами ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Указана норма визначає обєктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За загальним правилом, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло. Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Під час розгляду цивільної справи № 6-2010цс16 Верховний Суд України сформулював правову позицію від 22.06.2017р. згідно з якою такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб повязане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Даних про те, що відповідачі, які, за виключенням відповідача [PERSON], мають право користування однією частиною житлового будинку самовільно зайняли належну позивачу іншу його частину матеріали справи не містять. Позивач лише припускає існування таких обставин, що робить вимогу про виселення передчасною та відповідно, не доведеною, наслідком чого є відмова в її задоволенні. Практично те саме стосується вимоги про усунення перешкод в користуванні власністю. Положення ст. 391 ЦК України, на яку посилається позивач в обґрунтування цієї вимоги регулює порядок захисту права власності від порушень, не повязаних із позбавленням володіння. Тобто, за цієї статтею усуваються перешкоди власнику в користуванні майном, яке фактично перебуває в його володінні, але внаслідок протиправних дій третіх осіб у власника обмежується можливість користуватись цим майно. У справі яка розглядається, з огляду на відсутність у позивача доступу до помешкання, що повязується з позбавленням володіння, захист прав останнього не може відбуватись у спосіб предявлення окремої вимоги про усунення перешкод в користуванні власністю, оскільки попереднє порушення виключає сам факт користування. Захист права власності в такому випадку повинен відбуватись у спосіб вселення, що по факту, буде належним матеріально-правовим заходом примусового характеру, за допомогою якого відбувається поновлення порушених прав позивача та вплив на порушника. Тому, таку вимогу суд також визнає передчасною та в її задоволенні відмовляє. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, з відповідача [PERSON] як власника іншої частини будинку належить стягнути судовий збір в розмірі 551,20 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.1). На підставі наведеного та

Outcome: partial