Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовом про поділ спільного майна подружжя. За змістом якого зазначив, що з 30.09.2006 року по 21.04.2017 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON] . Під час шлюбу сторонами було придбано трикімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] . Як зазначає позивач, він з відповідачкою не може дійти згоди щодо розподілу спільного майна. Посилаючись на положення Сімейного Кодексу України та на презумпцію рівності часток у спільному майні позивач просить визнати за ним право власності на 1/2 частину спірної квартири. Ухвалою суду від 23.03.2020 року відкрито провадження по справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 14.05.2020 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи за його відсутності наполягав на задоволенні позовних вимог, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена, шляхом направлення судової повістки, за адресою зареєстрованого місця проживання. Про причини неявки в судове засідання не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи не подавала. Відзив на позовну заяву відповідачем до суду не направлявся, зустрічного позову в строк наданий судом - не пред`явлено. Стаття 223 ЦПК України визначає наслідки неявки в судове засідання учасника справи, а саме: неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи також у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, позивач не заперечує проти вирішення справи на підставі наявних у справі доказів та ухвалення заочного рішення, суд згідно ст.ст. 280-281 ЦПК України розглядає справу без участі відповідача на підставі наявних доказів та ухвалює заочне рішення. У відповідності до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши надані сторонами письмові докази, оцінивши їх на предмет належності, допустимості, достовірності і достатності, суд на їх підставі встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини: [INFO] [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.5). 17.10.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири за яким відповідач [PERSON] отримала у власність квартиру за адресою [ADDRESS] . Вказаний договір купівлі продажу посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області І.І.Вовк та зареєстрований в реєстрі за № 11137. (а.с. 7-9). Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21.04.2017 року № 336/1194/17 шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. (а.с.6). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статі 60, 61 СК України). Згідно з ч.ч.1,2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність поширюється на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя (презумпція спільності майна подружжя). За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Згідно ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Так, відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. За змістом ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Проаналізувавши зазначені норми чинного законодавства, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що квартира за адресою [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана в період шлюбу за спільні кошти подружжя. Приймаючи до уваги, що будь-якої домовленості між сторонами щодо частки кожного із них, як співвласників у праві спільної сумісної власності немає, суд знаходить, що їх частки, як співвласників спірної квартири, є рівними. Тому, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню шляхом поділу спільного майна подружжя, до складу якого входить вказана квартира, визнавши за кожною зі сторін право власності на належну їм 1/2 частку у спільній сумісній власності без її реального поділу, враховуючи неподільність речі. Таким чином, квартира залишається у спільній частковій власності сторін. В порядку ст. 141 ЦПК України, на користь [PERSON] підлягає стягненню з відповідачки сплачений судовий збір.

Outcome: approved