Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення суми боргу, визнання права користування майном, в якому зазначив, що 04 жовтня 2018 року відповідач взяв у нього в борг 170\~000 грн., які зобов`язався повернути до оговореного терміну, а саме до 05 жовтня 2019 року, без відстрочок або будь-яких інших умов. Наміри та дії втілилися в укладення договору позики із забезпеченням, умови якого відомі сторонам. Фактом, що підтверджує отримання грошових коштів, є складені письмові документи 2 розписки, які написані відповідачем власноручно, оригінали яких знаходяться у позивача. Одна розписка на суму 90\~000 грн., а інша на суму 80\~000 грн. Відповідач ні 05 жовтня 2019 року, ні пізніше зобов`язання по поверненню грошей не виконав і не надає будь-яких пояснень з приводу повернення коштів. Він не виходить на зв`язок, інколи відповідає на телефонні дзвінки, законні вимоги про повернення боргу ігнорує, фактично відмовляється виконувати взяті на себе зобов`язання. Свою поведінку спочатку пояснював труднощами фінансового характеру, на теперішній час ніяких пояснень отримати неможливо. [PERSON] , який є боржником за договором позики із забезпеченням, на теперішній час має у приватній власності будівлю магазину, що розташована в [ADDRESS] . За умовами п.п. 2.2, 2.3 договору у разі неповернення всієї суми позики до Позичальника переходить право користування та розпорядження вище переліченим нерухомим майном. Початок строку виникнення права користування та розпорядження таким майном виникає з наступного дня після закінчення строку встановленого для повернення суми позики, відлік строків відбувається із урахуванням пунктів 1.5 та 1.6 цього Договору. Право користування нерухомим майном відбувається безоплатно на весь період користування. Протягом останнього року зазначений магазин закрито, він не працює. Поруч із магазином існував літній майданчик для торгівлі. Як стало достеменно відомо позивачу, відповідач навмисно за останні 4-5 місяців знищує і розпродає, як будівельні матеріали, конструкції цього майданчика та складові елементи магазину. Протягом тривалого часу відповідач ніде не працює, невідомо за яких ресурсів існує. За таких обставин позивач побоюється, що відповідач розпочне продаж цього магазину на будівельні матеріали, щоб ускладнити повернення боргу. Такий спосіб захисту прав кредитора зумовлено фактичною необхідністю підключення будівлі до систем енергопостачання, отримання електричного струму для встановлення аварійного освітлення, засобів відео нагляду та виконання поточних ремонтних робіт. Так, постачання та споживання електричної енергії потребує укладення відповідної угоди та реєстрації право користування в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Також, визнання/виникнення такого права надає можливість зберегти майно, зменшить ризик його знецінення. Встановлення судом права користування цим нерухомим майном (магазином) також є запобіжним заходом для відповідача, що унеможливить знищення або пошкодження такого майна з його боку. Враховуючи викладене, позивач просить: - стягнути з відповідача на його користь суму боргу згідно договору позики за грошовим зобов`язанням у розмірі 170\~000 гривень; - визнати право користування у позивача-кредитора [PERSON] відносно нерухомого майна, а саме будівлі магазину, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності відповідачу [PERSON] ; -\~покласти на\~відповідача [PERSON] \~судові витрати.\~ Ухвалою судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 30 жовтня 2020 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу залишено без руху, надано передбачений законом строк для усунення недоліків. Ухвалою судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 17 листопада 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, у справі призначено підготовче засідання. Строк проведення підготовчого засідання на тридцять днів продовжено ухвалою суду від 12 січня 2021 року. Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 лютого 2021 року у справі призначено судову почеркознавчу експертизу за клопотанням відповідача [PERSON] , провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. 05 травня 2021 року до суду надійшло повідомлення експертної установи про неможливість проведення експертизи у зв`язку із відсутністю оплати її вартості, матеріали цивільної справи № 225/4291/20 повернуто на адресу суду. Ухвалою судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 12 травня 2021 року провадження у даній цивільній справі поновлено, у справі призначено підготовче засідання. Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 26 травня 2021 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи у його відсутність, позов підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання по суті не з`явився, про час і місце його проведення був належним чином повідомлений, відзив на позовну заяву не подав. За таких обставин зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України. З`ясувавши позицію позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно розписки від 04 жовтня 2018 року (а.с. 7, 104), оригінал якої долучено до матеріалів справи позивачем та досліджено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , взяв у борг у [PERSON] 90 000 (дев`яносто тисяч) гривень, які зобов`язується повернути 04 жовтня 2019. Згідно розписки від 04 жовтня 2018 року (а.с. 8, 103), оригінал якої долучено до матеріалів справи позивачем та досліджено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , взяв у борг у [PERSON] 80 000 (вісімдесят тисяч) гривень, які зобов`язується повернути 04 жовтня 2019. Вказаними розписками підтверджується факт отримання відповідачем у справі в борг у позивача грошових коштів у загальному розмірі 170\~000 грн. 04 жовтня 2018 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) укладений Договір позики із забезпеченням (а.с. 5-6, 99-102), з якого вбачається, що позикодавець позичає позичальнику у строкове користування власні грошові кошти, а позичальник зобов`язується в термін визначений цим договором повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) (п. 1.1 договору). Згідно із п.п. 1.2, 1.3 договору сума позики за цим договором утворюється із двох частин 80\~000 грн. та 90\~000 грн., що загалом складає 170\~000 грн. Документами які підтверджують фактичне отримання грошових коштів є розписки які написано власноруч самим позичальником. Відповідно до п. 1.5 договору позика надається на строк 1 рік і має бути повернута позикодавцю без застережень на інших умов. Відповідач [PERSON] , будучи присутнім у підготовчому засіданні по даній цивільній справі, пояснив суду, що не заперечує факту написання розписок про одержання у борг від позивача [PERSON] грошових коштів у загальному розмірі 170\~000 грн. Згідно ч.1\~ст.638 ЦК України,\~\~договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Частиною 1\~статті 207 ЦК України\~обумовлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до\~ст. 1047 ЦК України,\~договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позичкодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позичкодавцем визначеної грошової суми або невизначеної кількості речей. У відповідності до висновків Верховного Суду України, викладених у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до\~ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа, кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку, боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Судом досліджено оригінали договору позики із забезпеченням (а.с. 99-102), а також розписок, долучених позивачем до матеріалів справи (а.с. 103-104). Виходячи зі змісту вище вказаного договору позики та розписок, суд приходить до висновку, що між позивачем та відповідачем відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України був укладений договір позики, що свідчить про виникнення у відповідача [PERSON] зобов`язання з повернення боргу позивачу [PERSON] . В силу вимог ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. \~ \~ \~ \~ \~ \~Зобов`язання,\~як зазначено в\~статті 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;\~ зміна умов зобов`язання;\~ сплата неустойки;\~ відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У відповідності зі ст. 13 ЦПК України за принципом диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Під час\~розгляду даної\~цивільної справи\~судом були\~створені всі\~умови для\~реалізації прав\~та обов`язків\~учасниками судового\~розгляду,\~у тому\~числі й\~в частині\~подання ними\~доказів та\~заявлення клопотань. Судом за\~клопотанням відповідача\~ [PERSON] \~при його\~явці у\~підготовче засідання\~03\~лютого 2021\~року у\~цивільній \~справі було\~призначено судову\~почеркознавчу експертизу\~з питань,\~чи виконаний власноруч [PERSON] підпис в оригіналі договору позики із забезпеченням, укладеному 04 жовтня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] , та в оригіналах розписок від 04 жовтня 2018 року (а.с. 107-108). 05 травня 2021 року до суду надійшло повідомлення експертної установи про неможливість проведення експертизи у зв`язку із відсутністю оплати її вартості, матеріали цивільної справи № 225/4291/20 повернуто на адресу суду. Будь-яких належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача відповідачем не надано та про наявність таких доказів не зазначено. Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] до [PERSON] в частині вимоги про стягнення суми боргу за договором позики та вважає, що позов в цій частині підлягає до задоволення. Щодо заявлених позивачем позовних вимог про визнання права користування нерухомим майном суд приходить до наступних висновків. Так, згідно п.п. 2.1 договору позики із забезпеченням від 04 жовтня 2018 року (а.с. 5-6, 99-102) позичальнику на праві власності належить нежитлова будівля магазину, що розташована в [ADDRESS] , загальною площею 134 кв.м, що також підтверджується копією договору про поділ спадкового майна від 13 травня 2009 року, посвідченого державним нотаріусом Костянтинівської ДНК Волобуєвою Т.В., р/№ 810, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 19 травня 2009 року (а.с. 25), відомостями з Державного реєстру правочинів від 13 травня 2009 року (а.с. 26), Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19 травня 2009 року (а.с. 24). За умовами п.п. 2.2, 2.3 договору у разі неповернення всієї суми позики до Позичальника переходить право користування та розпорядження вище переліченим нерухомим майном. Початок строку виникнення права користування та розпорядження таким майном виникає з наступного дня після закінчення строку встановленого для повернення суми позики, відлік строків відбувається із урахуванням пунктів 1.5 та 1.6 цього Договору. Право користування нерухомим майном відбувається безоплатно на весь період користування. Повернення нерухомого майна позичальнику відбувається тільки після повернення усієї суми позики (п.п. 2.7 договору). Також, відповідно до п. 2.6 договору, позикодавець для реалізації права користування може беззаперечно та без будь-якого дозволу Позичальника надавати нерухоме майно в оренду, безоплатне користування, страхувати таке майно, укладати договори на постачання комунальних послуг, ремонтувати та отримувати для ведення комерційної та господарської діяльності. Позикодавець має право відчужувати майно третім особам за умови отримання письмової згоди на це позичальника. Статтею 41 Конституції України гарантовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1). Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (ч.2). Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.3). Згідно положень ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особи може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Позивач [PERSON] посилається на те, що за умовами п.п. 2.2, 2.3 договору у разі неповернення всієї суми позики до Позичальника переходить право користування та розпорядження вище зазначеним нерухомим майном, як спосіб забезпечення укладеного договору позики. Статтею 546 Глави 49 Розділу І Книги п`ятої ЦК України передбачено види забезпечення виконання зобов`язання та зазначено, що виконання зобов`язання\~може забезпечуватися\~неустойкою,\~порукою,\~гарантією,\~заставою,\~притриманням,\~завдатком,\~правом довірчої\~власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. У договорі позики із забезпеченням, наявному у матеріалах справи, не визначено конкретний вид забезпечення виконання зобов`язання. При цьому, згідно положень діючого законодавства, зокрема ст.ст. 577, 597 ЦК України, забезпечення виконання зобов`язання, що стосується нерухомого майна (застава, право довірчої власності, тощо) підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Статтею 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Матеріали справи не містять доказів того, що договір позики із забезпеченням від 04 жовтня 2018 року, що стосується нерухомого майна у вигляді\~будівлі магазину за адресою: [ADDRESS] , є нотаріально посвідченим та відповідає вимогам чинного законодавства України. Також, на переконання суду встановлення права користування нерухомим майном (магазином) як запобіжний захід для відповідача, що унеможливить знищення або пошкодження такого майна з його боку, сприятиме збереженню майна, тощо, є неналежним способом захисту цивільних прав та інтересів позивача у розумінні діючого цивільного законодавства, та питання щодо забезпечення реального\~виконання рішення суду можуть вирішуватися під час здійснення його примусового виконання. Приймаючи до уваги викладене, суд доходить висновку, що у даному випадку у позивача не виникло право користування та розпорядження нерухомим майном приміщенням магазину на підставі договору вищезазначеного договору позики із забезпеченням. Тому, у суду відсутні правові підстави до визнання за позивачем [PERSON] права користування нерухомим майном, яке належить на праві власності відповідачу у справі, та у задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити, як таких, що не ґрунтуються на законі. Відповідно до ч. 3 ст. 548 ЦК України недійсність правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання не спричиняє недійсність основного зобов`язання. За таких обставин позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно\~ст. 141 ЦПК України у зв`язку із частковим задоволенням позову з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1700 грн. (а.с. 60). На підставі викладеного та

Outcome: partial