Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «РБК-Україна» про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] о 07-55 год. на Інтернет-сторінці за електронним посиланням: «[INFO]» було опубліковано статті під назвою: «[INFO]», зокрема наступного змісту: «… [PERSON] сбежал, но правоохранители попытались достать ряд посредников коррупционной схемы. Одним из них оказался [PERSON] , которому была отведена роль организатора преступного синдиката …». Позивач вважає, що інформація розповсюджена товариством з обмеженою відповідальністю «РБК-Україна» є недостовірною та принижує честь, гідність та ділову репутацію. Звернувшись до суду, позивач просить визнати недостовірною наступну інформацію, яка була розміщена ТОВ «РБК-Україна» [INFO] о 07-55 год., автор - [PERSON] , на веб-сайті видавництва «РБК-Україна», у розділі DAILY під назвою «[INFO]», (інтернет посилання: [INFO]), а саме: «… [PERSON] , которому была отведена роль организатора преступного синдиката …». Зокрема на зазначеному сайті і розміщена та інформація, яку позивач просить суд визнати недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права, оскільки зазначена інформація розповсюджена відносно нього є неправдивою, образливою, оскільки принижує його ділову репутацію, звинувачуючи його в організації злочинного синдикату. Крім того, зазначена інформація, була поширена серед необмеженого кола людей, що додатково спричинило позивачу моральну шкоду його діловій репутації, яку він оцінює у розмірі 1,00 грн. Ухвалою судді від 20 листопада 2017 року у вказаній справі відкрито провадження та призначено до судового розгляду. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, відповідно до якого ЦПК України викладено у новій редакції. На підставі норми п. 9 ч. 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-IV у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу від 15 грудня 2017 року, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі, а тому вбачається, що подальший розгляд вказаної справи має проводитися за правилами, що передбачені ЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, в частині у якій вони не встановлюють нових обов`язків, скасовують чи звужують прав, що належні учасникам судового процесу, чи обмежують їх використання. Ухвалою судді від 01 березня 2019 року розгляд справи призначено здійснювати в порядку спрощеного провадження, сторонам роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи. У встановлений строк відзиву, заяв або клопотань до суду не надходило. Вислухавши представника позивача, яка в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити, а відповідач будучи повідомленим про судовий розгляд належним чином представника у судове засідання не направив, причин неявки представника до суду не повідомив, що за приписами ч. 3 ст. 131 ЦПК України, вважається, що він не з`явився в судове засідання без поважних причин, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника відповідача за правилами спрощеного позовного провадження та ухвалити рішення, з викладених підстав та з метою розгляду справи в розумний строк, а відтак є доцільним вирішення справи на підставі доказів, які наявні у матеріалах справи, які вивчивши та дослідивши, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого. Стаття 34 Конституції України передбачає, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожний має право поширювати інформацію в любий спосіб - на свій вибір. Відповідно до ч. 1 ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. За змістом ст.ст. 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Повідомлення негативних відомостей про фізичну або юридичну особу не підпадає під поняття «недостовірна інформація», а є лише критикою цієї діяльності. В § 1 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 року і є джерелом права в Україні встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів держави незалежно від кордонів. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до ст. 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року; Конвенція набула чинності для України 11 вересня 1997 року. Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (з подальшими змінами) передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а ст. 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду. При цьому варто зауважити, що йдеться саме про «практику Суду» у значенні, розкритому у ст. 1 цього Закону, тобто практику ЄСПЛ та Європейської комісії з прав людини, а не лише про рішення щодо України. Важливо пам`ятати, що у Законі України № 3477-IV немає положень, які б забороняли застосовувати рішення чи ухвали ЄСПЛ, постановлені щодо інших країн. Свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. Більше того, «сама ст. 10 Європейської конвенції не забороняє обговорення або поширення отриманої інформації, навіть якщо виникають серйозні сумніви щодо її вірогідності», - що зазначено у рішенні ЄСПЛ від 06 вересня 2005 року «Салов проти України» (заява № 65518/01). Звертаючись до суду з позовом, позивач вказує, що [INFO] о 07-55 год. на Інтернет-сторінці за електронним посиланням: «[INFO]» було опубліковано статті під назвою: «[INFO]», зокрема наступного змісту: «… [PERSON] сбежал, но правоохранители попытались достать ряд посредников коррупционной схемы. Одним из них оказался [PERSON] , которому была отведена роль организатора преступного синдиката …». Позивач вважає, що інформація розповсюджена товариством з обмеженою відповідальністю «РБК-Україна» є недостовірною та принижує честь, гідність та ділову репутацію. У позовній заяві, позивач акцентує увагу на тому, що своїми діями відповідач охарактеризував позивача як злочинця, як особи, що з легкістю порушує закон та не має високих моральних цінностей. Така позиція, на думку позивача порочить його честь, гідність та ділову репутацію, порушує його особисті немайнові права, до яких Конституцією України передбачено обов`язок ставитись з повагою, обґрунтовується тим, що жодній нормальній цивілізованій людині неприємно чути (дізнаватись) про себе безпідставні звинувачення з точки зору моралі та порядності. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією цей Закон розуміє документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. В ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право». Визначення поняття «недостовірна інформація» дано у п. 15 вказаної Постанова № 1, якою вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто: містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Отже, предметом доказування у справах про захист честі, гідності та ділової репутації особи є доведення суду наявності в сукупності всіх зазначених обставин, а відповідно і складу правопорушення у діях відповідача, що дає підстави для задоволення позову. Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення призводить як до відсутності самого правопорушення, так і до відмови в задоволенні позову. Відповідно до п. 18 Постанови № 1 позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Такими особами позивач вважає відповідачів. Однак, згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»: належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Крім того, чинне законодавство України не містить, ані визначення поняття засобу масової інформації в мережі Інтернет, ані спеціального нормативно-правового акту, який би визначав їх статус, порядок створення, засади діяльності тощо. Тобто на сьогоднішній день законодавством чітко не встановлено, чи є веб-сайти та інші інформативні джерела в мережі Інтернет засобами масової інформації. Відповідно до ч. 2 ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов`язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов`язана робити посилання на таке джерело. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказано, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Частина 2 ст. 83 ЦПК України прямо передбачає, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Водночас з тим ч. 4 даної статті встановлено, що при неможливості своєчасно подати доказ з об`єктивних причин учасник справи повинен про це письмово повідомити суд. У матеріалах справи відсутні будь-які письмові заяви від позивача щодо таких обставин. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також і відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем не було доведено тих обставин, на які він посилався в обґрунтування своїх вимог, а саме, що: оспорювана інформація була розповсюджена у спосіб, який був зазначений у позовній заяві; оспорювана інформація порушує особисті немайнові права позивача; поширена інформація є недостовірною. До того, надані представником позивача роздруківки із сторінки в мережі інтернет, не є допустимими доказами, оскільки їх дійсність неможливо перевірити, а з огляду на це, позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. Стосовно вимог щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 1,00 грн., яку позивачі просять стягнути з ТОВ «РБК-України» на свою користь, слід зазначити, що у відповідності ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права, яке полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Водночас, відповідно до ст. 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини сторін, оскільки, позивачем не надано жодного доказу того, що йому було завдано моральну шкоду діями чи бездіяльністю відповідача, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Виходячи з вищевикладеного, встановлених обставин справи та положень законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини сторін, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що задоволенню не підлягають у повному обсязі. Судові витрати згідно Закону України «Про судовий збір» позивачу поверненню не підлягають і покладаються на позивача. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed