Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , в якому з урахуванням прийнятих судом уточнень, просив суд стягнути з відповідача на користь позивача: 5228,51 грн. майнової шкоди, у тому числі: 690,00 грн. майнової шкоди, 4190,22 грн. інфляційних за період з 02 листопада 2003 року до 27 липня 2020 року, 348,29 грн. 3 % річних за період з 02 листопада 2003 року до 27 липня 2020 року, 15000,00 грн. моральної шкоди та компенсації за відрив від звичайних занять пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. В обґрунтування позову посилався на те, що 02 червня 2020 року Київський районний суд м. Харкова постановив ухвалу по справі № 640/8267/17 про звільнення [PERSON] , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України, та закриття провадження у справі. Відповідно до ст. 129 КПК України цивільний позов не розглядався та був залишений без розгляду. Однак, закриття провадження, згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду, у зв`язку з чим позивач звернувся в порядку цивільного судочинства з позовом про стягнення матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, що складає 690,0 грн.. Крім того, позивачем нараховано суму річних та інфляційних в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, з урахуванням висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 686/21962/15-ц від 16.05.2018 року, відповідно до якого положення ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, незалежно від природи їх виникнення, тобто як на договірні зобов`язання, так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання. Також позивач наголосив, що внаслідок кримінального правопорушення, вчиненого [PERSON] , позивачу завдана моральна шкода, яка полягає в моральних стражданнях та душевных переживаннях внаслідок позбавлення його можливості спілкування з важливих робочих та особистих питань, та сам факт скоєння злочину проти нього наносить значну моральну шкоду, яку він оцінює у 15000,00 грн.. Крім того позивач просив стягнути компенсацію за відрив від звичайних занять пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати, посилаючись на те, що протягом 15 років він був вимушений з`являтися в судові засідання до Київського районного суду м. Харкова та до апеляційної інстанції, що потягла за собою вищевказані втрати. Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 червня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного провадження. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 липня 2020 року прийнято заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог від 29.07.2020 року. Позивач в судовому засіданні повністю підтримав уточнені позовні вимоги та просив суд задовольнити позов. Відповідач та його представник адвокат Заботін В.В в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином, матеріали справи містять заяву представника відповідача про розгляд справи за відсутності сторони відповідача. 27.07.2020 року до суду надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача наголосив, що відповідач визнає позов частково на суму 690,00 грн. майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, в задоволенні іншої частини позовних вимог просив відмовити. В обґрунтування своїх заперечень представник відповідач посилався, зокрема, на те, що згідно з обвинувальним актом у кримінальному провадженні №12012220490000076 розмір шкоди, завданої [PERSON] діями [PERSON] , встановлено у сумі 690,00 грн., яку відповідач [PERSON] визнає. Щодо інфляції та штрафних санкцій представник відповідача посилався на те, що відповідно до Аналізу практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві Верховного Суду України, стаття 625 ЦПК України регулює зобов`язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов`язань. Крім того, з рішення суду зобов`язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність. Також зазначив, що відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов`язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності (лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10-74/0/4-13 від 16 січня 2013 року). Таким чином вважав, що дія ч. 2 ст. 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди, заподіяної злочином, у зв`язку з чим твердження позивача у своїй позовній заяві про відповідальність відповідача за на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України є хибними та необґрунтованими, оскільки відносини між позивачем та відповідачем щодо обставин, визначених у вищевказаному обвинувальному акті, не були цивільно-правовими, а також будь-які договори не укладались. Також представник відповідача не погоджується із нарахованою позивачем сумою моральної шкоди, посилаючись на безпідставність твердження останнього у позовній заяві про те, що йому завдано моральну шкоду, яка полягала в моральних стражданнях та душевних переживаннях внаслідок позбавлення можливості спілкуватися з важливих робочих питань та особистих питань, оскільки згідно з обвинувальним актом [PERSON] заволодів саме грошовими коштами [PERSON] у розмірі 690,00 грн., а не будь-яким пристроєм для зв`язку. Крім цього, вважає, шо позивачем не обґрунтовано жодними доказами нанесену йому моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн., у тому числі відсутня будь-яка психологічна експертиза тощо. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення позивача, суд встановив наступне. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 02.06.2020 року по справі № 640/8267/17 [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України, а кримінальне провадження №12012220490000076 закрито. Зі змісту вищевказаної ухвали вбачається, що згідно з обвинувальним актом [PERSON] в перших числах листопада 2003 року близько 12:00 год., знаходячись біля будинку №17 по вул. Мироносицькій в м. Харкові, діючи повторно, маючи злочинний умисел, спрямований на протиправне заволодіння чужим майном шляхом обману, переслідуючи корисливу мету незаконного збагачення, скористався довірливими відносинами, що склалися на ґрунті знайомства між ним та [PERSON] , ввів його в оману, запропонувавши останньому придбати для нього мобільний телефон за 690,00 грн., свідомо не збираючись та не маючи змогу виконувати взяте на себе зобов`язання. Повіривши [PERSON] , [PERSON] передав йому гроші в сумі 690,00 грн., після чого [PERSON] , заволодівши грошима, належними [PERSON] , зник, заподіявши потерпілому матеріальну шкоду на вказану суму. Відповідно до частини 7 статті 128 КПК України, особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Частиною 1 статті 1166\~ЦК України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом вказаних норм зобов`язання з відшкодування шкоди - це такі цивільно-правові зобов`язання, в яких потерпіла сторона (кредитор) має право вимагати від боржника (заподіювача шкоди) повного відшкодування протиправно завданої шкоди шляхом надання відповідного майна в натурі або відшкодування збитків. Крім того, з огляду на положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 599, 1166\~-\~1168\~ЦК України факт завдання особі шкоди, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). Зазначене підтверджується правовою позицією Верховного Суду України №6-954цс16 від 26 жовтня 2016 року. З письмових\~матеріалів справи\~вбачається,\~що в\~межах розгляду\~кримінального провадження\~позивач звертався\~із відповідним\~цивільним позовом,\~проте у\~зв`язку із\~закриттям кримінального\~провадження цивільний позов не розглядався та був залишений без розгляду. Проте закриття кримінального провадження, згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду, у зв`язку з чим позивач звернувся в порядку цивільного судочинства з відповідним позовом про стягнення матеріальної та моральної шкоди, оскільки йому була заподіяна така шкода, внаслідок злочинних дій відповідача. Відповідно до частини 6 статті 82\~ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позовної вимоги про стягнення завданої майнової шкоди в розмірі 690,00 грн.. Стосовно позовних вимог про стягнення 4190,22 грн. інфляційних та 348,29 грн. 3 % річних за період з 02 листопада 2003 року до 27 липня 2020 рокусуд вважає необхідним зазначити наступне. Згідно з частиною 2 статті 625\~ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625\~ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625\~ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги в цій частині, посилається на висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 686/21962/15-ц від 16.05.2018 року, відповідно до якого грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Разом з тим, у справі № 686/21962/15-ц, за наслідками перегляду судового рішення у якій Великою Палатою Верховного Суду зроблений вказаний висновок, були інші обставини та підстави позову, а саме відповідач у вказаній справі мав грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджувалося вироком суду, який набрав законної сили, про стягнення з відповідача на користь позивача матеріальних збитків та відшкодування моральної шкоди, та з огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання та не сплатив стягнуті на його користь суму матеріальних збитків та моральної шкоди, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. Втім, предметом даної цивільної справи є стягнення, зокрема, матеріальної та моральної шкоди та, як встановлено судом, і не заперечується сторонами у справі, матеріальна та моральна шкода, завдана кримінальним правопорушенням на користь позивача жодним судовим рішенням стягнута не була, у зв`язку з чим станом на час розгляду справи грошове зобов`язання у відповідача перед позивачем ще не виникло, у зв`язку з чим підстав для застосування положень частини 2 статті 625 ЦК України немає. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 4190,22 грн. інфляційних та 348,29 грн. 3 % річних за період з 02 листопада 2003 року до 27 липня 2020 року. Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд зазначає наступне. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (ч. 2 ст. 1167 ЦК України). На підставі ст.\~23\~ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України). За правилами ч. 3 ст.\~23\~ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Пунктом 18 Постанови Пленуму передбачено, що при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди суди мають виявляти і всебічно з`ясовувати причини й умови, що призводять до порушення прав фізичних і юридичних осіб та заподіяння їм моральної шкоди. Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, враховуючи, що кримінальне провадження за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, закрито з нереабілітуючих підстав, та зважаючи, що з листопада 2003 року позивачеві не відшкодовано завданої його злочинними діями матеріальної шкоди, розмір якої відповідач визнав в ході розгляду цієї цивільної справи, існує причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою відповідача і моральною шкодою, яку він завдав позивачу, що виразилась у душевних стражданнях позивача, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього, суд, з урахуванням принципів розумності та справедливості, дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 3000,00 грн.. Що стосується решти заявленої суми моральної шкоди, на переконання суду вона не є доведеною позивачем у розумінні статті 81 ЦПК України, а цивільний позов не містить посилань [PERSON] на те, з яких міркувань він виходив, визначаючи саме такий розмір заподіяної йому моральної шкоди. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача компенсації за відрив від звичайних занять пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати, слід зазначити наступне. В обґрунтування вказаної вимоги позивач посилався на те, що близько 15 років він був вимушений з`являтися до Київського районного суду м. Харкова та до суду апеляційної інстанції для розгляду кримінального провадження, у вчиненні якого обвинувачувався [PERSON] , що призвело до систематичного відриву від звичайних занять, у зв`язку з чим, посилаючись на положення ст. 138 ЦПК України, позивач просив стягнути компенсацію за відрив від звичайних занять пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 138 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов`язані з явкою до суду встановлюється постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», згідно з якою сума компенсації (відшкодування) за відрив від звичайних занять обчислюється пропорційно до розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому приймається процесуальне рішення або здійснюється процесуальна дія, і не може перевищувати його розміру, обчисленого за фактичні години відриву від звичайних занять. Слід зазначити, що стаття 138 ЦПК України розміщена у главі 8 «Судові витрати» ЦПК України. Разом з тим, позивачем заявлено вимогу про компенсацію за відрив від звичайних занять. понесених ним в межах розгляду кримінального провадження, а не в межах розгляду цієї цивільної справи, у зв`язку з чим підстави для задоволення вказаної вимоги відсутні. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, та оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача в дохід держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1681,60 гривень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного і

Outcome: partial