Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та визнання права власності. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 30.10.2019 відкрито провадження по справі. 06.10.2020 позивач подав до суду заяву про зменшення позовних вимог, яка прийнята судом. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що [PERSON] є рідною мамою позивача [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть. До дня смерті [PERSON] проживала разом з сином [PERSON] та чоловіком [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , Спірна квартира належала на праві власності [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу. Після смерті [PERSON] , відповідач вигнав позивача [PERSON] з квартири. Позивач має інвалідність 1група. Позивач [PERSON] декілька років проживав окремо від відповідача [PERSON] . Згодом позивач дізнався, що за заявою [PERSON] у державній нотаріальній конторі було заведено спадкову справу № 57859406 та видано [PERSON] свідоцтво № [NUMBER] про право на спадщину, а саме на квартиру [ADDRESS] . Позивач вважає, що вищезазначені обставини порушують його права, як спадкоємця першої черги після смерті матері [PERSON] . У зв`язку з викладеним просить суду визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, що видане 16 лютого 2016 року державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Храпійчук Т.В. на ім`я [PERSON] у спадковій справі №1104/2015 про отримання у спадщину квартиру [ADDRESS] , яка належала померлій [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 13.12.2019 витребувано у П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори копію спадкової справи зареєстрованої у спадковому реєстрі за № 57859406 за спадщиною померлої [PERSON] , яка померла [INFO] та копію виданого [PERSON] свідоцтва про право на спадщину зареєстрованого у спадковому реєстрі за № 58583463. 26.03.2020 до суду від П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори на виконання ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 13.12.2019 надійшла копія спадкової справи №1104/2015, заведеної після померлої [INFO] [PERSON] . 15.05.2020 до суду надішли пояснення від представника відповідача - адвоката Литвиненко А.В., відповідно до яких зазначено, що 03 липня 1973 року відповідач уклав шлюб із [PERSON] . Сім`я проживала до 31 січня 1996 року за адресою: [ADDRESS] . Сім`я, на той час, складалась із: чоловіка, [PERSON] , [PERSON] - дружина відповідача та мати позивача, [PERSON] - сина дружини від першого шлюбу, [PERSON] - спільний син відповідача та [PERSON] . У зв`язку із тим, що [PERSON] зловживав спиртними напоями, внаслідок чого поводив себе неадекватно по відношенню до інших членів сім`ї, було прийнято рішення про продаж житла та відокремлення сім`ї відповідача від [PERSON] . Після цього, одночасно, було придбано дві наступні квартири, для проживання сім`ї у складі: відповідач з дружиною та їх син [PERSON] - квартира [ADDRESS] та для проживання позивача - квартира [ADDRESS] . Таким чином, квартира [ADDRESS] придбана у шлюбі і належала до спільної сумісної власності подружжя, хоч договір укладався від імені дружини - [PERSON] . [PERSON] була куплена квартира, в якій він і проживав тривалий час. [INFO] помер син відповідача - [PERSON] . Дружина відповідача, спадкодавиця [PERSON] , померла [INFO] . На момент смерті [PERSON] , позивач [PERSON] не проживав, не був зареєстрований із спадкодавицею. Також, [PERSON] не мав інвалідності І групи. Свідоцтво про право на спадщину за законом від 16.02.2016, видане відповідачу як законному спадкоємцю. Підстав, які би були встановлені законом, для визнання цього свідоцтва недійсним, позивачем не наведено та таких підстав не існує. Позивач не прийняв спадщину в установленому законом порядку, а відтак не належить до кола спадкоємців [PERSON] . Отже, позивач не має права на оформлення спадщини за особою і не може висувати вимог про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. У зв`язку з викладеним представник відповідач - адвокат Литвиненко А.В. просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 16.06.2020 до суду надійшла заява від представника позивача - адвоката Штабського М.В. про заміну предмету та уточнення позову, а саме просить суд визнати право власності на спірне спадкове майно за [PERSON] . 21.07.2020 в судовому засіданні заяву про заміну предмету та уточнення позову залишено без руху, встановлено строк для усунення недоліків, занесенням до протоколу судового засідання. 04.08.2020 до суду надійшла заява від представника позивача - адвоката Штабського М.В. про усунення недоліків заяви про заміну предмету та уточнення позову. 14.08.2020 в судовому засіданні заяву про заміну предмету та уточнення позову, яка надійшла від представника позивача - адвоката Штабського М.В. прийнято судом, занесенням до протоколу судового засідання. 07.10.2020 надійшли пояснення до суду від П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори відповідно до яких зазначили, що 27.08.2015 відкрито провадження по спадковій справі до майна померлої [INFO] [PERSON] за заявою чоловіка [PERSON] про прийняття спадщини. Спадкоємцем було подано довідку із місця проживання померлої для встановлення місця відкриття спадщини та коло осіб, які закликаються до спадкування, які були зареєстровані з померлою на час її смерті. Крім чоловіка інших осіб з померлою не було зареєстровано. Заяв від інших спадкоємців не надходило. Після сплину встановленого законом часу для прийняття спадщини нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину прийнявшому спадщину спадкоємцю. Представник позивача - адвокат Штабський М.В. в судових засіданнях підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. Представники відповідача - адвокат Литвиненко А.В. в судових засіданнях заперечувала проти позовних вимог, посилаючись на обставини, які викладені у відзиві. Представник третьої особи П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори, в судові засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності представника, просять суд прийняти рішення згідно чинного законодавства. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши пояснення учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підляже задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане повторно Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №2225. 03.07.1973 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу народився син [PERSON] , який помер [INFO] році. 06.03.1996 [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу нерухомості, зареєстрованого на Київській Універсальній біржі 06.03.1996, за реєстровим №В0766/2207, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 11 квітня 1996 року та записано в реєстрову книгу за №3389. Судом установлено, що в квартирі [ADDRESS] проживали [PERSON] , [PERSON] , та їх покійний син [PERSON] . Позивач [PERSON] прожив окремо в квартирі [ADDRESS] . Однак, судом установлено та не заперечувалось сторонами по справі, що [PERSON] деякий час проживав разом з [PERSON] , [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , але зареєстрованим відповідно до чинного законодавства України не був. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , видане Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №12165. Судом установлено, що спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] є її чоловік [PERSON] та син [PERSON] . Також судом беззаперечно встановлена, що квартира [ADDRESS] була придбана під час зареєстрованого шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . При дослідженні спадкової справи № 1104/2015, яка була відкрита після смерті [PERSON] , яка помела [INFO] , судом встановлено, що до спадкової маси входить таке майно: квартира [ADDRESS] . До того ж, як убачається з письмових пояснень Державного нотаріуса 15-ї Київської державної контори Храпійчук Т.В., спадкоємцем - [PERSON] було подано довідку зі місця проживання померлої для встановлення місця відкриття спадщині та коло осіб, які закликаються до спадкування, які були зареєстровані з померлою на час її смерті. Крім чоловіка інших осіб з померлою не було зареєстровано. Також зазначено, що квартира, яка була предметом успадкування є куплена в період зареєстрованого шлюбу. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частиною першою статті 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Відповідно до ст. 1262 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частина перша статті 1268 ЦК України регламентує, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. 27.08.2015 [PERSON] звернувся до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за законом після смерті дружини [PERSON] , яка помела [INFO] . Державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Храпійчук Т.В., видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом від 16.02.2019 після смерті дружини [PERSON] , яка помела [INFO] , а саме право власності на квартиру [ADDRESS] . Судом, установлено, що [PERSON] своє право на прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] не використав, із заявою до нотаріуса про намір отримати спадщину після смерті матері не звернувся. Позивач [PERSON] посилається на життєві обставини, а саме, що після смерті [PERSON] , [PERSON] , який є вітчим позивача, вигнав [PERSON] з квартири [ADDRESS] , позивач був змушений два роки проживати в під`їзді будинку 16в , як безхатько. Однак, суд ставиться критично до таких пояснень позивача, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази проживання [PERSON] в під`їзді будинку № 16-в , відсутні покази людей, які за словами позивача годували та надавали йому одяг під час перебування в під`їзді, відсутні заяви до поліції, тобто жодних доказів, що [PERSON] дійсно два роки перебував в тяжких умовах проживання, а саме як безхатько в під`їзді будинку №16-в , суду представником позивача не надано. Крім того представник позивача не скористався своїм процесуальним правом на звернення з клопотання до суду про виклик свідків задля забезпечення доказів. Згідно із довідки № 353 від 23.07.2020, Житомирського геріатричного пансіонату, позивач [PERSON] знаходиться в Житомирському геріатричному пансіонаті Житомирської обласної ради з 15.02.2019 (наказ №22 від 15.02.2019) на повному державному утримання, та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується довідкою про державну реєстрацію місця проживання особи, виданою Іванінвською сільською радою Житомирського району Житомирської області. Згідно ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто подати заяву про прийняття спадщини. Згідно статтями 1220, 1270 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Окрім того, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Згідно п.24 Постанови Пленуму ВСУ від 30.08.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» повторне визначення судом додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини одним і тим же спадкоємцем законодавством не передбачено. Судом встановлено та не заперечувалося учасниками справи, що позивач [PERSON] достеменно знав, що його мати померла, але не скористався своїми правами та в законні строки не звернувся до нотаріуса, щоб подати заяву на прийняття спадщини, отже не висловлював своє бажання прийняти спадщину після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Крім того суд критична ставиться до посилання представника позивача, на те, що у [PERSON] не було можливості звернутися до нотаріуса, оскільки позивач був інвалідом та залишився без документів, оскільки з паспорта громадянина України (ІD-картка) убачається, що [PERSON] отримав її 18.07.2017, однак отримання ІD-картки відбувається з одночасним поверненням паспорта громадянина України у вигляді книжечки відповідним органам, доказі про втрату або крадіжку паспорта громадянина України у вигляді книжечки представником позивача та позивачем суду не надано. Крім того, згідно із пенсійного посвідчення № [NUMBER] , вид пенсії по інвалідності 1 групи загального захворювання, дата видачі 28.02.2018, термін дії до 30.11.2019, що дає суду встановити, що позивач на час смерті матері не мав встановленої інвалідності. Враховуючи викладене вище, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відсутні докази вирішення питання, щодо подання заяви до нотаріуса або звернення до суду з позовом про надання додаткового строку на прийняття спадщини, суду не надано доказів поважності пропуску на прийняття спадщини. Отже порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) зазначено, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. Отже, дійсно на час видачі свідоцтва про право на спадщину (16.02.2016) право позивача було порушено, оскілки відповідно до статей 1222 та 1267 ЦК України, позивач [PERSON] належить до першої черги право на спадкування за законом, як рідний син, однак своє право на прийняття спадщини не використав. Крім того представник відповідача звертає увагу суду на те, що позивачу факт смерті матері був відомий саме [INFO] , а свідоцтво про право на спадщину за законом видане 16.02.2016. Позивач не прийняв спадщину в установленому законом порядку, а відтак не належить до кола спадкоємців [PERSON] та не має права на оформлення спадщини, тому просить застосувати строки позовної давності до даного позову. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 (три) роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Норма ч. 5 ст. 267 ЦК припускає можливість визнання судом поважними певних причин пропуску позовної давності, однак не містить переліку таких причин. Виходячи з загальних засад цивільного законодавства та судочинства, до поважних причин пропуску позовної давності мають бути віднесені обставини, що виникли незалежно від волі особи, яка мала право відповідної вимоги та об`єктивно унеможливили звернення цієї особи за судовим захистом у період дії строку позовної давності. Підстави для зупинення або переривання перебігу позовної давності, визначені ст. ст. 263 - 264 цього Кодексу, не належать до категорії поважних причин, оскільки вони безпосередньо визначені законодавцем як підстави для продовження строків позовної давності. Щодо фізичної особи (громадянина) останніми можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання тощо. За загальним правилом та по аналогії права згідно роз`яснення, які містяться у абз. 6 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7, згідно з якими поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Крім цього, згідно листа ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Згідно існуючої судової практики суди України вирішують питання поважності причин пропуску строку та визнають поважними: тривалу хворобу, перебування спадкоємця тривалий час за межами України, відбування покарання в місцях позбавлення волі, перебування на строковій військовій службі в Збройних Силах України тощо. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» (22277/93, 27 червня 2000 р. пар. 59), правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропущенням строку звернення, повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично та не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи. Дана позовна заява подана до Деснянського районного суду міста Києва 29.10.2019. Як установлено судом позивачу було відомо про факт смерті матері саме 06 серпня 2015 року, відтак [PERSON] мав звернутися до нотаріуса із заявою про намір прийняття спадщини до 06.02.2016. Свідоцтво про право на спадщину за законом видане 16.02.2016, відтак позивач мав звернутися до суду за захистом свої порушених прав по 16.02.2019, отже позивач звернувся до суду з пропущенням строку позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Оскільки суд не визнав поважними причини пропуску строку позовної давності, а відповідачем до винесення рішення заявлено про застосування спливу позовної давності, то суд вважає, що в позові слід відмовити. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у позовних вимогах у зв`язку з пропуском строків позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав. Відповідо до ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed