Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, який мотивує тим, що з 2013 року вона проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з відповідачем по справі [PERSON] [INFO] року у них народився син [PERSON]. Спільне життя у сторін не скалось, з 2015 року вони припинили стосунки і проживають окремо. Відповідач залишив родину 28.07.2015 року, хоча на той час позивач була вагітна другою дитиною, він сказав їй, що йде служити в АТО, а згодом позивачу стало відомо, що він повернувся до своїх батьків. [PERSON] не надає в добровільному порядку кошти на утримання неповнолітнього сина, а також на її утримання до досягнення сином [PERSON] трьох років. Також на утриманні позивача перебуває ще син [PERSON], [INFO]. Матеріальне становище родини позивача в даний час вкрай скрутне, їй важко самостійно утримувати дитину, син [PERSON] часто хворіє. [PERSON] фізично здоровий, працює, але точне місце його роботи позивачу не відоме. За даних підстав позивач вважає, що відповідач має сплачувати аліменти на утримання неповнолітнього сина та на її утримання до досягнення сином трьох років, тому звернулась з вказаним позовом до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі на підставах, зазначених в позові. Також вказала, що доказів на підтвердження сплати нею коштів адвокату за складання позовної заяви у неї немає, тому вона не просить стягувати з відповідача витрати на правову допомогу. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме: визнав вимогу щодо сплати аліментів на утримання сина [PERSON]. Позовну вимогу про стягнення з нього аліментів на утримання позивача до досягнення сином [PERSON] трьох років відповідач не визнав, просив відмовити в цій частині. Відмову мотивував тим, що має мінливі доходи, тому коштів ще й на сплату аліментів на утримання позивача у нього немає. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі: позивач [PERSON] та відповідач [PERSON], з 2013 року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, що не заперечується відповідачем та підтверджується довідкою № 1760, виданою виконавчим комітетом Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області 25.07.2016 року (а.с. 6). Крім того, згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. За період спільного проживання у сторін по справі [INFO] року народився син [PERSON] і його батьками в свідоцтві про народження серії [NUMBER] від 20.03.2014 року записані: мати - [PERSON] та батько - [PERSON], що підтверджується копією вказаного свідоцтва про народження (а.с. 3). Сторони по справі припинили спільне проживання з липня 2015 року, що не заперечується відповідачем. 11.08.2015 року у позивача [PERSON] народився син [PERSON], і його батьками в свідоцтві про народження серії [NUMBER] від 08.09.2015 року записані: мати - [PERSON] та батько - [PERSON], що підтверджується копією вказаного свідоцтва про народження (а.с. 4). Згідно довідки про склад сім'ї за № 2018, виданої Вороновицькою селищною радою Вінницького району Вінницької області 14.09.2016 року, [PERSON], [INFO] року народження, та [PERSON], [INFO], проживають разом з матір'ю [PERSON], [INFO], та знаходяться на її утриманні (а.с. 5). Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Визначаючи розмір аліментів, суд відповідно до ст. 182 СК України враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, яка часто хворіє, що підтверджується довідкою, виданою КЗ «Вінницький районний медичний центр первинної медико-санітарної допомоги» Вороновицька амбулаторія загальної практики сімейної медицини від 20.09.2016 року (а.с. 17), проживає разом з матір'ю та перебуває на її утриманні; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, який фізично здоровий та має можливість сплачувати аліменти, що ним не заперечується. Частиною 2 статті 182 СК України визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. В зв'язку з вищезазначеним, суд вважає, що розумним і справедливим буде розмір аліментів на утримання сина сторін [PERSON], визначений позивачем та визнаний відповідачем, в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення сином повноліття. Згідно з ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Крім того, згідно ч. 2 ст. 91 СК України, жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу. Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що вони, починаючи з 2013 року по липень 2015 року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а також те, що в даний час з позивачем [PERSON] проживає їх спільний син [PERSON], [INFO] року народження. За даних підстав суд не бере до уваги посилання відповідача на те, що він має мінливі доходи, а тому не має можливості сплачувати аліменти на утримання позивача, оскільки ним в судовому засіданні не надано жодних допустимих та належних доказів, визначених ст.ст. 57 - 64 ЦПК України, які б підтверджували вказані ним обставини. З огляду на зазначене вище суд вважає позовну вимогу позивача про стягнення з відповідача на її користь аліментів на її утримання до досягнення сином [PERSON], [INFO] року народження, трьох років підставною та обґрунтованою. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають до стягнення на користь держави судові витрати, які складаються із суми судового збору, від сплати яких звільнено позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved