Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах», третя особа: ПАТ КБ «Приватбанк», про визнання договору страхування недійсним, яка мотивована тим, що 30.03.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № NKUCAK00090039 за умовами якого позичальник отримав кредит в сумі 38 379.08 дол. США для придбання автомобіля, оплати разових страхових платежів, комісії та оплати за внесення до реєстру предмета застави, зобов'язавшись повернути кредитні кошти до 29.03.2014 року. За умовами Договору банк зобов'язався надати позичальникові кошти на строк з 30.03.2007 року по 29.03.2014 року включно, у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 38 379.10 дол.США з яких: 26 668.00 дол.США на купівлю автомобіля (споживчі цілі); 6.78 дол.США для сплати за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна; 9 822.74 дол.США на сплату страхових платежів за договором страхування, договором особистого страхування на строк до 29.03.2008 року; винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 266.68 дол.США та у розмірі 1 481.56 дол.США і 133.34 дол.США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0.14% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля. Згідно Додаткової угоди від 24.09.2012 року, суму заборгованості було зменшено на 211.23 дол.США, а розмір не поновлюваної кредитної лінії визначено в 41 938.19 дол.США, з яких 26 668.00 дол.США - на придбання авто, а 13 652.29 дол.США на сплату страхових платежів. 30.03.2007 року між ЗАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» та позивачем був укладений договір страхування транспортного засобу № NKUCAK00036890, строком до 29.03.2008 року. Пунктом 9 Договору передбачено, що договір діє 12 місяців, а при бажанні Страхувальника, у разі сплати страхового платежу (7 430.00 грн.), Договір вважається щорічно продовжений на строк, за який здійснено оплату страхового платежу. У разі лонгації сума страхового платежу зменшується щорічно на 4.4.% і складає: з 29.03.2008 року по 29.03.2009 року - 7 103.08 грн.; з 29.03.2009 року по 29.03.2010 року - 6 790.55 грн.; з 29.03.2010 року по 29.03.2011 року - 6 591.77 грн.; з 29.03.2011 року по 29.03.2012 року - 6 301.73 грн.; з 29.03.2012 року по 28.03.2013 року - 6 024.45 грн.; з 29.03.2013 року по 29.03.2014 року - 5 759.37 грн.; з 29.03.2014 року по 29.03.2015 року - 5 505.96 грн.. При цьому зазначає, що з 2009 по 2014 роки сплачував платежі у більшому розмірі ніж передбачено Договором страхування. Вважає, що відповідачем було в односторонньому порядку змінено розмір страхового платежу, тобто істотних умов Договору без узгодження з позивачем. 20.05.2013 року він звернувся до відповідача з заявою про страхове відшкодування у зв'язку з настанням страхового випадку, а саме, пошкодження лобового скла автомобіля. Але відповідач відмовив у страховому відшкодуванні на суму 3 000 грн. та в період з 20.05.2013 року по 20.07.2013 року не перерахував відповідну суму на погашення кредитної заборгованості. Тому вважає, що Договір страхування фактично не виконувався відповідачем, а тому є підстави визнання його недійсним після пролонгації 29.03.2008 року. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] підтримали позовні вимоги та пояснили, що спірний Договір не можна вважати пролонгованим, оскільки відповідачем було допущено порушення п. 8 Договору, відповідно до якого перерахунок чергових платежів не зменшувався на 4.4% від попередньої суми, а нараховувався у зовсім іншому розмірі. Відшкодування за Договором, з посиланням на заперечення відповідача, здійснювалось у доларах США, що є порушенням законодавства України, яким передбачено, що єдиною грошовою одиницею в Україні є гривня. Також зазначили, що вважають Договір від 30.03.2007 року пролонгованим лише до 29.03.2008 року, оскільки подальші страхові долі сплачувались позивачем на інший розрахунковий рахунок, який не відноситься до Договору. Поміж іншого вважають, що пролонгація Договору можлива лише за заявою Страхувальника, а зважаючи на те, що [PERSON] з такою заявою не звертався, то фактично пролонгації не було. Просять визнати недійсними Договори страхування, укладені в порядку пролонгації після 29.03.2008 року. Представник відповідача Заливчий Я.В. в судовому засіданні не визнав позов, вважав його надуманим та просив відмовити у задоволенні, пославшись на письмові заперечення на позовну заяву. Просив застосувати позовну давність. 08.07.2016 року відповідач направив до суду заперечення на позовну заяву, де зазначив, що жодних договорів страхування майна з позивачем після 29.03.2008 року не укладалось. В період з 30.03.2007 року по 30.03.2014 року діяв договір страхування майна № NKUCAK00036890 від 30.03.2007 року. У період з 2007 по 2014 роки оплата страхових платежів здійснювалась щорічно у відповідності до п. 8, 10, 11 договору Страхування. Позивач на підставі даного договору неодноразово отримував страхові відшкодування, а саме, на підставі страхового акту від 26.02.2008 року та платіжного доручення від 19.03.2008 року - 3 291.00 грн.; страхового акту від 03.03.2008 року та платіжного доручення від 17.03.2008 року - 2 114.00 грн.; страхового акту від 05.06.2013 року та меморіального ордеру від 07.06.2013 року - 322.75 грн., що складало 40.30 дол.США; страхового акту від 05.06.2013 року та меморіального ордеру від 07.06.2013 року - 4 254.75 грн., що складало 532.31 дол.США. Посилання позивача на невиплату страхового відшкодування, як на підставу недійсності договору, вважає наслідком помилкового застосування норм права. Крім того зазначає, що за страховим випадком, про який йдеться в позовній заяві та про який позивач повідомив відповідача заявою від 20.05.2013 року, позивач отримав страхове відшкодування на підставі страхового акту від 05.06.2013 року №И-1743 та меморіального валютного ордеру №1 від 07.06.2013 року в сумі 4 254.75 грн., що перевищує суму зазначену в позові. Також зазначає, що перерахування страхувальником страхових платежів у розмірі більшому ніж встановлено умовами договору страхування не тягне за собою визнання його недійсним. У свою чергу вказує, що відповідач в односторонньому порядку (направлення письмових вимог чи повідомлень про зміну умов договору, ініціювання укладання додаткових угод), розмір страхових платежів не змінював. Оскільки договір страхування укладався 30.03.2007 року, а позовна заява датована 16.06.2016 року, вважає, що сплив строк позовної давності, а тому просить застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову (а.с. 43-44 т.1). Дослідивши письмові матеріали справи судом встановлено, що 30.03.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № NKUCAK00090039 за умовами якого позичальник отримав кредит в сумі 38 379.08 дол. США для придбання автомобіля (а.с. 6-8 т.1). Додатковою угодою від 24.09.2012 р. збільшено період кредитування та розмір кредитної лінії до 41938.19 дол. США., сторонами зменшено розмір наявної заборгованості за кредитом у розмірі 211.23 дол. США, пеня встановлена у цьому ж розмірі та встановлено штраф за порушення графіку погашення кредиту понад 31 день у цьому ж розмірі, зменшено щомісячний платіж до 383.18 дол. США (а.с. 9 т.1). Додатковою угодою №2 від 16.06.2014 р. зменшено розмір наявної заборгованості за кредитом у розмірі 332.12 дол. США, пеня встановлена у цьому ж розмірі та встановлено штраф за порушення графіку погашення кредиту понад 31 день у цьому ж розмірі, збільшено щомісячний платіж до 403.69 дол. США (а.с. 10 т.1).. Згідно виписки про погашення кредиту за період з 30.03.2007 року по 04.09.2015 року, останні платежі позивачем вносились на рахунок банку 15.03.2015 року (а.с.20-21). 30.03.2007 року позивач звернувся з заявою до ЗАТ «СК «Інгосстрах» про укладення договору страхування наземного транспорту (а.с.188 т.1). 30.03.2007 року сторони уклали договір страхування наземного транспорту № NKUCAK00036890, згідно якого страхова сума складає 148 600.00 грн. (а.с. 187 т.1). Відповідно до копій платіжних доручень, за договором від 30.03.2007 року, вносились кошти: 02.04.2007 р. в сумі 7 430.00 коп., 27.03.2008 р. -7 727.20 грн., 27.03.2009 р. - 7 387.20 грн., 29.03.2010 р. - 7 062.16 грн., 29.03.2011 р. - 6 751.42 грн., 29.03.2012 р. - 6 454.36 грн., 01.04.2013 р. - 6 170.37 грн., 28.03.2014 р. - 5 897.87 грн. (а.с. 12-19 т.1). На підставі договору страхування від 30.03.2007 року, позивачем були отримані страхові відшкодування на підставі страхового акту від 26.02.2008 року та платіжного доручення від 19.03.2008 року - 3 291.00 грн.; страхового акту від 03.03.2008 року та платіжного доручення від 17.03.2008 року - 2 114.00 грн.; страхового акту від 05.06.2013 року та меморіального ордеру від 07.06.2013 року - 322.75 грн., що складало 40.30 дол.США; страхового акту від 05.06.2013 року та меморіального ордеру від 07.06.2013 року - 4 254.75 грн., що складало 532.31 дол.США. страхового акту від 05.06.2013 року та меморіального валютного ордеру від 07.06.2013 року в сумі 4 254.75 грн. (а.с. 45-56 т.1), Ухвалою суду від 17.02.2017 року, за клопотанням представників позивача, у справі була призначена судово-почеркознавча експертиза на вирішення якої ставилось питання, чи виконано підпис у Договорі страхування [PERSON] (а.с. 212 т.1). 26.09.2017 року на адресу суду надійшов висновок експерта № 490 від 18.09.2017 року згідно якого підписи у графі «Страхувальник» на лицевій та зворотній стороні договору страхування наземного транспорту № NKUCAK00036890 від 30.03.2007 року, виконані [PERSON] (а.с. 2-6 т.2). З'ясувавши обставини справи суд вважає, що правовідносини між сторонами договору страхування врегульовані Законом України «Про страхування», та гл. 67 Цивільного Кодексу України «Страхування». За змістом ч. 1 статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України). Згідно зі ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав є визнання правочину недійсним. Підстави недійсності правочину, як способу захисту цивільного права зазначені у ст. 215 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 998 ЦК України встановлено, що визнання недійсним договору страхування можливо лише у випадках, встановлених Цивільним Кодексом України. Згідно зі ст. 6 Закону України «Про страхування», конкретні умови страхування визначаються сторонами при укладенні договору страхування на підставі правил страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до цього Закону. У відповідності до ст. 18 Закону України «Про страхування», для укладення договору страхування страхувальник подає страховику письмову заяву за формою, встановленою страховиком, або іншим чином заявляє про свій намір укласти договір страхування. Як вбачається з матеріалів справи, 30.03.2007 року позивач звернувся до відповідача із завою про укладення договору страхування транспортного засобу, в якій просив укласти з ним договір страхування належного йому транспортного засобу, зазначив що з Правилами страхування наземного транспорту та умовами страхування ознайомлений, просив встановити страхову суму 148 600.00 грн.. У разі автоматичної лонгації договору страхування на наступні періоди просив зменшити ліміт відповідальності за ризиком незаконне заволодіння та повне знищення на 10% за кожний наступний рік (а.с.188 т.1). Статтею 16 Закону України «Про страхування», визначено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Аналогічне поняття наведене і у статті 979 ЦК України. Крім того, у статті 16 Закону України «Про страхування» визначено, що договір страхування повинен містити: назву документа; назву та адресу страховика; прізвище, ім'я, по батькові або назву страхувальника та застрахованої особи, їх адреси та дати народження; прізвище, ім'я, по батькові, дату народження або назву вигодонабувача та його адресу; зазначення предмета договору страхування; розмір страхової суми за договором страхування іншим, ніж договір страхування життя; розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат за договором страхування життя; перелік страхових випадків; розміри страхових внесків (платежів, премій) і строки їх сплати; страховий тариф (страховий тариф не визначається для страхових випадків, для яких не встановлюється страхова сума); строк дії договору; порядок зміни і припинення дії договору; умови здійснення страхової виплати; причини відмови у страховій виплаті; права та обов'язки сторін і відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору; інші умови за згодою сторін; підписи сторін. Уповноважений орган має право встановлювати додаткові вимоги до договорів страхування життя та договорів страхування майна фізичних осіб. Істотні умови договору страхування зазначені у статті 982 ЦК України, якими є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства. Наданий сторонами Договір страхування від 30.03.2007 року, відповідає вимогам Закону України «Про страхування» стосовно форми та змісту договору страхування, а також містить всі істотні умови договору страхування, які визначенні у статті 982 ЦПК України, зокрема містить предмет договору, розмір страхової суми та страхового платежу (а.с. 187 т.1). Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Статтею 983 ЦК України визначено, що договір страхування набирає чинності з моменту внесення страхувальником першого страхового платежу, якщо інше не встановлено договором. З наявних матеріалів справи вбачається, що перший платіж за Договором страхування від 30.03.2007 року був здійснений позивачем 02.04.2007 року (а.с. 12 т.1). Пунктом 9 Договору Страхування наземного транспорту від 30.03.2007 року передбачено, що Договір діє 12 місяців (1 рік) з 30.03.2007 по 29.03.2008 року. При бажанні Страхувальника застрахувати ТЗ на строк більший за 12 місяців, то у разі сплати страхового платежу, зазначеного у п.8 Договору, Договір вважається продовженим на відповідний строк, за який здійснена оплата страхового платежу (а.с. 11 т.1). Відповідно до п.8 Договору, страховий платіж складає 7 430 грн., у разі лонгації договору розмір страхового платежу щорічно зменшується на 4.4% від попереднього страхового платежу. Так, остання оплата страхового платежу за вказаним Договором була внесена позивачем 28.03.2014 року в сумі 5 897.87 грн. (а.с. 19 т.1). Тому, у відповідності до п. 9 Договору, він вважався пролонгованим, ще на 12 місяців, тобто до 28.03.2015 року. Дослідивши письмові матеріали справи суд критично оцінює заяву представників позивача з приводу того, що сплата чергової страхової долі здійснювалась позивачем на розрахунковий рахунок, який не відноситься до Договору, оскільки позивач неодноразово вносив чергові платежі не заперечуючи проти цього та отримував відповідно до Договору, страхові відшкодування. Також він вносив чергові платежі, не наполягаючи на виконанні відповідачем п. 8 Договору, щодо порядку перерахування чергових платежів, а тому суд вважає, що він погодився з даними умовами. Не заперечував він і проти отримання страхового відшкодування у Доларах США. Що ж до твердження представників позивача про можливість пролонгації Договору, лише за заявою Страхувальника, то суд вважає таке твердження неспроможним, оскільки пунктом 9 Договору страхування від 30.03.2007 року передбачено, що у разі сплати чергового платежу, Договір пролонгується автоматично, ще на відповідні 12 місяців. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами ст.214 цього Кодексу, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих відносин. Як вбачається з наявних письмових матеріалів справи сторонами взаємно виконувались умови договору страхування, а саме, позивач вчасно вносив страхові платежі на користь Страхувальника, перший з яких був направлений 02.04.2007 року, а відповідач здійснював всі страхові відшкодування за страховими випадками, які виникли за участю позивача (а.с. 12-19,45-56 т.1). Представник відповідача в судовому засіданні просив про застосування строку позовної давності Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки. У відповідності до ч. 2 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. Так, перший платіж за Договором страхування від 30.03.2007 року був здійснений [PERSON] 02.04.2007 року (а.с. 12). Позивач отримав останнє страхове відшкодування за Договором, відповідно до страхового акту від 05.06.2013 року та меморіального валютного ордеру від 07.06.2013 року. Остання оплата страхового платежу за вказаним Договором була внесена позивачем 28.03.2014 року в сумі 5 897.87 грн. (а.с. 19 т.1). Тому, у відповідності до п. 9 Договору, він вважався пролонгованим, ще на 12 місяців, тобто до 28.03.2015 року. Позовна заява позивача датована 16.06.2016 року, до суду вона надійшла 27.06.2016 року, а тому суд вважає, що перебіг встановленого ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності позивачем не пропущений. З'ясувавши всі обставини справи, судом не встановлено підстав для визнання правочину не дійсним, або випадків, передбачених ст. 998 ЦК України, які тягнуть за собою наслідки визнання договору страхування недійним. Навпаки, в судовому засіданні встановлено, що договір страхування від 30.03.2007 року підписаний саме позивачем, з моменту досягнення сторонами в письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору, сторонами виконувались умови договору належним чином. Також в судовому засіданні не підтвердились твердження позивача, щодо зміни відповідачем в односторонньому порядку розміру страхового платежу, тобто істотних умов Договору. Що ж до вимоги позивача, про визнання недійсними Договорів страхування укладених в порядку пролонгації після 29.03.2008 року, то суд звертає увагу, що між сторонами був укладений лише один Договір страхування 30.03.2007 року, який в подальшому неодноразово був пролонгований у відповідності до п. 9 Договору, останній раз до 28.03.2015 року. Враховуючи викладене, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити.

Outcome: dismissed