Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що з 11 грудня 1996 року працював на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» та наказом №515-к від 17 липня 2020 року його було звільнено у зв`язку зі станом здоров`я, в порушення вимог закону заробітна плата відповідачем в повному обсязі та своєчасно не виплачувалась, а виплата належних позивачу при звільненні сум у день звільнення власником здійснена не була. Таким чином, на момент звільнення роботодавцем не було проведено розрахунок (виплата всіх належних позивачеві сум), але належні йому кошти були виплачені в подальшому. У зв`язку із вказаною затримкою та відповідно до\~ст. 117 КЗпП України\~роботодавець зобов`язаний сплатити середній заробіток за весь час затримки, що станом на момент складання даної позовної заяви становить 109815,63 гривень. Дії відповідача щодо несвоєчасного розрахунку з [PERSON] при звільненні, поставили останнього у скрутне матеріальне становище, яке унеможливило достойне забезпечення коштами його родину. Невиплата позивачеві сум належних до виплати привели до психологічних страждань та необхідності вишукувати інші джерела доходу для забезпечення коштів для існування та вважає що моральна шкода спричинена незаконними діями відповідача, оцінена у 5000,00 гривень. Посилаючись на вищевикладене позивач просив суд стягнути з Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні 109815,63 гривень без утримання податків та обов`язкових зборів; 5000,00 гривень в порядку відшкодування моральної шкоди; витрати зі сплати судового збору у розмірі 908,00 гривень. Ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 04 лютого 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін, призначено судове засідання з розгляду справи на 07 квітня 2021 року (а.с. 25). Від відповідача на адресу суду 26 лютого 2021 року, в межах строку визначеного ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 04 лютого 2021 року, надійшов відзив на позов, тому суд вважає необхідним та доцільним прийняти відзив до розгляду в межах даної цивільної справи. Згідно відзиву на позов відповідач зазначає, що [PERSON] дійсно працював на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» та був звільнений з підприємства наказом №515-к від 17 липня 2020 року у зв`зку з невідповідністю стану здоров`я. При звільненні йому нарахована заробітна плата в розмірі 76276,86 гривень, належна сума до виплати складала 58667,88 гривень, яка станом на 20 січня 2021 року, була сплачена в повному обсязі. Середньоденна заробітна плата позивача складає 864,69 гривень (а.с. 12, 28). Відповідач зазначає, що [PERSON] не надав жодного доказу того, що він зазнав моральної шкоди, а також доказів наявності причинно-наслідкового зв`язку між винними діями (бездіяльністю) відповідача та моральними стражданнями, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди у розмірі 5000,00 гривень, та якими доказами це підтверджується. Посилаючись на вищевикладене відповідач просив відмовити [PERSON] у задоволенні вимог позову у повному обсязі, а справу розглядати за відсутності представника ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» (а.с. 18-19). Від відповідача не надходило клопотань про розгляд справи у поряду загального позовного провадження. Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, передбачених ч. ч. 5, 7 ст. 279 ЦПК України, від сторін не надходило. Суд, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, дослідивши які вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 11 грудня 1996 року по 17 липня 2020 року працював на Державному підприємстві «Шахта ім. М.С. Сургая» та був звільнений наказом № 515-к від 17 липня 2020 року у зв`язку з виявленою невідповідністю стану здоров`я за п.2 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується трудовою книжкою серії [NUMBER] від 10 липня 1989 року (а.с. 9-11). Відповідно до довідок Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» від 18 січня 2021 року та від 22 лютого 2021 року [PERSON] дійсно працював на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» та був звільнений 17 липня 2020 року, згідно наказу №515-к від 17 липня 2020 року у зв`зку з невідповідністю стану здоров`я. За липень 2020 року нарахована заробітна плата в розмірі 76276,86 гривень, належна сума до сплати складає 58667,88 гривень. Середньоденний розмір заробітної плати позивача становить 864,69 гривень (а.с. 12, 28). Відповідно до довідки Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» від 17 лютого 2021 року за підсумками роботи за 2020 року збитки підприємства склали 219365 тис. грн. Кредиторська заборгованість по ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» станом на 31.12.2020 року складає 1473406 тис. грн. (а.с. 29). Так, в судовому засіданні встановлено, не оспорюється сторонами та у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, що [PERSON] дійсно працював на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» та був звільнений з підприємства 17 липня 2020 року у зв`зку з невідповідності стану здоров`я. В день звільнення з останнім не було проведено повного розрахунку всіх належних йому сум, але на протязі часу платіжними дорученнями №131, №147, №1755, №1805 заявнику було виплачено заборгованість. Середньоденна заробітна плата позивача становить 864,69 гривень, оскільки кожна зі сторін посилається на зазначені обставини як в досліджених письмових доказах, так і в наданому суду позові та відзиві на позов. Згідно статті 47 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як вбачається з наданих до суду довідок ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» від 22 лютого 2021 року та від 18 січня 2021 року при звільненні [PERSON] нараховані грошові кошти на момент звільнення складали 76276,86 гривень, станом на день звернення позивача до суду з даним позовом, заборгованість по заробітній платі була повністю виплачена, а сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні не була сплачена. Згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 рудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При визначенні середньої заробітної плати слід керуватися вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями) (далі - Порядок). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. З п. 2 вказаного Порядку вбачається, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що середньоденний заробіток позивачана день звільнення становив 864,69 гривень, що підтверджується довідками Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» від 22 лютого 2021 року та від 18 січня 2021 року, не оспорюється сторонами та не підлягає доказуванню. Згідно з п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Таким чином, під час проведення розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки розрахунку при звільненні з використанням даних про середній заробіток позивача. Так, розмір компенсації середнього заробітку за період, коли з вини відповідача з позивачем не було здійснено розрахунок при звільненні, а саме, за період з 18 липня 2020 року по день виплати боргу, а саме по 20 січня 2021 року, включно, становить 110680,32 гривень (128 робочих дні х 864,69 гривень = 110680,32 гривень). Однак, виходячи з принципу диспозитивності, розглядаючи справу не інакше як в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про необхідність розгляду справи в межах заявлених позивачем вимог та виходячи з розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв`язку із звільненням з роботи у розмірі 109815,63 гривень. Виходячи з принципу диспозитивності та згідно ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Так, відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9\~ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої палати Верховного суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц. Враховуючи вищенаведене, а також встановлені судом фактичні обставини справи, зокрема розмір нарахованої позивачу на момент звільнення суми заробітної плати 76276,86 гривень, яка була в подальшому виплачена, суд приходить до висновку про очевидну неспівмірність сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, а тому вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, визначити розмір відповідальності відповідача за не виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні позивача у сумі 75000,00 гривень. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 5000,00 гривень, суд виходить з наступного. Згідно статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Право на відшкодування моральної шкоди з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б останнього вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України. В судовому засіданні встановлено, що неправомірними діями відповідача, а саме порушенням термінів здійснення розрахунку при звільненні, порушено, гарантоване ст. 43 Конституції України, право [PERSON] на своєчасне одержання винагороди за працю, що призвело до моральних страждань позивача, який більше 20 років працював на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая», а наслідком не виплати при звільненні всіх сум, що належали позивачу від підприємства, стало погіршення матеріального становища [PERSON] , що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та пошуку джерел доходу для забезпечення власного утримання та утримання родини. Тому, суд, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, розглядаючи справу не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що з відповідача ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» на користь [PERSON] в порядку відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню 5000,00 гривень, що буде цілком еквівалентним завданим моральним стражданням. Вирішуючи питання щодо розподілу між сторонами судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з наданої до суду квитанції №15 від 02 лютого 2020 року [PERSON] було сплачено судовий збір за подання до суду даного позову у сумі 1148,17 гривень. Виходячи з\~вищевикладеного,\~приймаючи до\~уваги,\~що суд\~дійшов висновку\~про доцільність\~часткового задоволення\~вимог позову\~ [PERSON] ,\~суд вважає\~необхідним стягнути\~з відповідача\~на користь\~позивача понесені\~останнім судові\~витрати зі\~сплати судового\~збору пропорційно\~до розміру\~задоволених позовних\~вимог,\~а саме,\~766,62 гривень ((75000 грн.+5000 гривень) * 1148,17 гривень / (114815,63 + 5000,00 гривень = 766,62 гривень)). Оскільки, відповідно до вимог статті 279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, тому, відповідно до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі викладеного,

Outcome: partial