Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з даним позовом до відповідача, в якому просила ухвалити рішення про усунення перешкод у користуванні майном, а саме кімнатою [ADDRESS] та позбавити права користування та виселити [PERSON] і [PERSON] з вказаної кімнати. Позов мотивував тим, що вона на підставі укладеного 30 листопада 2006 року з приватною фірмою «Антон» (далі - ПФ « [PERSON] ») договору купівлі-продажу набула у власність кімнату [ADDRESS] , договір зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно від 01 грудня 2006 року. Після придбання даної кімнати, їй стало відомо, що в ній значаться зареєстрованими та проживають без будь-яких на те правових підстав: [PERSON] і [PERSON] . Спочатку вона, з огляду на інвалідність [PERSON] не заперечувала на проживання вказаних осіб у кімнаті, однак 10.09.2013 року, враховуючи ту обставину, що в неї виник намір реалізувати кімнату, на їх адресу направила вимогу з проханням звільнити приміщення та знятися з реєстрації. Однак вказані особи жодним чином не відреагували. 20.02.2017 судове засідання в режимі відеоконференції було відкладено. 16.03.2017 в судовому засіданні в режимі відеоконференції було оголошено перерву в зв`язку з заміною відповідачів. 18.04.2017 судове засідання в режимі відеоконференції не відбулося в зв`язку з відсутністю в Печерському районному суді м. Києва вільних залів. 17.05.2017 в судовому засіданні в режимі відеоконференції було відмовлено в прийнятті зустрічного позову відповідача [PERSON] , судове засідання відкладено. Ухвалою суду від 29.05.2017 провадження у справі було зупинено до вирішення цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , Луцької міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу. 19.10.2018 у зв`язку з закінченням п`ятирічного строку повноважень судді Луцького міськрайонного суду Волинської області Подзірова А.О. справу було повторно розподілено судді Луцького міськрайонного суду Волинської області Крупінській С.С. Ухвалою суду від 05.11.2018 було задоволено самовідвід судді Крупінської С.С. Справу повторно розподілено судді Луцького міськрайонного суду Волинської області Плахтій І.Б. 07.11.2018 справу було прийнято до розгляду суддею Плахтій І.Б. 04.02.2019 провадження у справі було поновлено. В зв`язку з набранням чинності 15.12.2017 змінами до Цивільного процесуального кодексу України, було ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. В призначене ухвалою суду від 20.03.2019 підготовче засідання в режимі відеоконференції 23.04.2019 позивач не з`явилася. За клопотання позивача провадження у справі було зупинено до набрання законної сили рішенням у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , Луцької міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Ухвалою суду від 20.05.2019 провадження у справі було поновлено. В судове засідання 30.07.2019 позивач не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена судом. Відповідно до частин 1, 5 ст.223 ЦПК України неявка позивача не перешкоджає вирішенню спору. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила суд взяти до уваги, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 серпня 2018 року, яке набрало законної сили 06 травня 2019 року, договір купівлі-продажу кімнати [ADDRESS] , укладений між приватною фірмою « [PERSON] » та [PERSON] 30 листопада 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Т.О., за реєстраційним номером 4388 визнано недійсним. На даний час позивач не є власником кімнати [ADDRESS] . Заслухавши доводи представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що згідно умов укладеного 30 листопада 2006 року між ПФ «Антон» та [PERSON] договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Т.О., за реєстраційним номером 4388, [PERSON] набула у власність кімнату [ADDRESS] , договір зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно від 01 грудня 2006 року (а.с.5-7). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 серпня 2018 року, залишеним без змін 06 травня 2019 року Волинським апеляційним судом, визнано недійсним договір купівлі-продажу кімнати [ADDRESS] , укладений між приватною фірмою « [PERSON] » та [PERSON] 30 листопада 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Т.О., за реєстраційним номером 4388. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Ухвалюючи вищевказане рішення суди виходили із того кімната [ADDRESS] була незаконно відчужена ліквідатором [PERSON] ПФ «Антон», яка в свою чергу на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу від 30 листопада 2006 року відчужила вказане жиле приміщення відповідачці [PERSON] , а тому, що оспорюваний правочин не відповідає вимогам наведених норм матеріального права, які не допускають продаж жилих приміщень в гуртожитку, в яких проживають особи, вселені у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим на підставі частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним. Відповідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За приписами частини 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункту 33 Постанови від 07.02.2014р.№5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснив судам, що відповідно до положень статей 391,396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №175602155 від 30.07.2019 року слідує, що 18.12.2018 року було проведено реєстрацію кімнати [ADDRESS] за приватною фірмою « [PERSON] ». Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Оскільки, станом на час розгляду справи в суді позивач не є власником кімнати [ADDRESS] , а отже її права відповідачами не порушені. Проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed