Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, який неодноразово уточнювався в ході судового розгляду справи, до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у 2003 році відповідач, працюючи на посаді старшого слідчого відділу прокуратури Запорізької області, проводив досудове слідство у кримінальній справі за обвинуваченням позивача у вчиненні умисного вбивства. Внаслідок несумлінного виконання [PERSON] своїх професійних обов'язків [PERSON] було засуджено за вчинення умисного вбивства і він тривалий час відбував покарання, пов'язане із позбавленням волі, доки у 2008 році відповідач не був звільнений від покарання за відсутності в його діях складу злочину. У результаті злочинного недбалого відношення відповідача до виконання своїх службових обов'язків [PERSON] був притягнений до кримінальної відповідальності та необґрунтовано знаходився під вартою в місцях позбавлення волі 4 роки 7 місяців 11 днів. Злочинними діями відповідача позивачу була завдана моральна шкода. За розрахунком позивача розмір моральної шкоди, відшкодування якої він вимагає, дорівнює 66990,00 гривень (55 місяців (період перебування позивача під слідством та в місцях позбавлення волі) х 1218,00 гривень (мінімальна заробітна плата згідно Закону України «Про державний бюджет на 2014 рік») = 66990,00 гривень). Також позивач просить стягнути з відповідача понесені ним витрати на правову допомогу у розмірі 3000,00 гривень. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених у позові, та просили суд їх задовольнити. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували. Представник відповідача посилався на те, що рішенням Пологівського районного суду Запорізької області вже було вирішено питання про відшкодування [PERSON] моральної шкоди, завданої йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності. Отже, при розгляді цивільної справи за позовом до [PERSON] ставиться питання про подвійне відшкодування моральної шкоди. Також представник відповідача зазначив, що вимоги позивача пред'явлені до неналежного відповідача, адже з позовної заяви вбачається, що моральна шкода спричинена позивачу [PERSON] під час виконання своїх службових обов'язків. Окрім цього, відповідач та його представник зазначили, що позивачем не було надано доказів на спричинення йому моральних страждань. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. У грудні 2003 року старшим слідчим прокуратури Запорізької області [PERSON] було складено обвинувальний висновок щодо обвинувачення [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст.152, 115 КК України (а.с.4-8). Вироком Апеляційного суду Запорізької області від 23 квітня 2004 року [PERSON] був визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.152 та п.п.2, 10 ч.2 ст.115 КК України, та призначено покарання у виді 15 років позбавлення волі (а.с.9-13). Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 02 грудня 2004 року вирок Апеляційного суду Запорізької області від 23 квітня 2004 року залишено без змін (а.с.14-15). 12 червня 2008 року кримінальна справа відносно [PERSON] щодо обвинувачення у вчиненні умисного вбивства, поєднаного із зґвалтуванням малолітньої, була закрита у зв'язку із відсутністю в його діях складу злочину (а.с.17-21). Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 11 березня 2014 року [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ст.367 КК України, у зв'язку із закінченням строків притягнення до відповідальності. Як вбачається з ухвали суду [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.367 КК України, тобто службової недбалості внаслідок неналежного виконання службовою особою, яка постійно здійснює функції представника влади та займає відповідальне становище, своїх службових обов'язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки (а.с.22-23). Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 06 листопада 2012 року по справі за позовом [PERSON] до Пологівського РВ ГУМВС України в Запорізькій області, прокуратури Запорізької області, Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку на користь [PERSON] відшкодування матеріальної шкоди в сумі 36263,31 гривень та відшкодування моральної шкоди в сумі 500000,00 гривень. Предметом розгляду по цій справи виступало відшкодування [PERSON] матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності. Як встановлено цим рішенням суду, відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду» «[PERSON] вправі порушувати питання про відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо нього вчинялися незаконні дії з незаконного порушення кримінальної справи, незаконного затримання та обрання запобіжного заходу тримання під вартою, незаконного засудження та відбуття покарання за ст.ст.152 ч.4, 115 ч.1 п.п.2, 10 КК України». Ухвалою Колегії суддів удової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області від 23 січня 2013 року рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 06 листопада 2012 року залишено без змін. Вироком Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2012 року було встановлено, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON], перебуваючи на службі в органах внутрішніх справ, вчинювали насильницькі дії відносно [PERSON] з метою понудити останнього зізнатися у вчиненні злочину, їх дії кваліфіковано за ч.2 ст.127 КК України як катування. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] був незаконно притягнутий до кримінальної відповідальності за вчинення умисного вбивства, поєднаного із зґвалтуванням малолітньої. Дії з незаконного порушення кримінальної справи, незаконного затримання та обрання запобіжного заходу тримання під вартою, незаконного засудження та відбуття покарання щодо [PERSON] призвели до спричинення останньому моральної шкоди. Завдання моральної шкоди позивачу також сприяла службова недбалість відповідача внаслідок неналежного виконання своїх службових обов'язків через несумлінне ставлення до них. Під час вчинення [PERSON] злочину, передбаченого ст.367 КК України, він виконував обов'язки старшого слідчого Прокуратури Запорізької області. Разом тим, згідно ч.1 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Питання відшкодування цієї шкоди регламентовано Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду». За ч.1 ст.4 цього Закону відшкодування шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] як працівник органів прокуратури є неналежним відповідачем по справі. Позивач має право пред'являти позов про відшкодування моральної шкоди, пов'язаної із незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності, до держави. При цьому, спір щодо відшкодування моральної шкоди [PERSON] з належним відповідачем вже був вирішений судом, про що свідчить рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 06 листопада 2012 року, яким стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку на користь [PERSON] відшкодування матеріальної шкоди в сумі 36263,31 гривень та відшкодування моральної шкоди в сумі 500000,00 гривень. Таким чином, суд вбачає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позовної вимоги щодо стягнення з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти у розмірі 66990,00 гривень. У зв'язка із відмовою у задоволенні основної вимоги позивача, враховуючи положення ст.88 ЦПК України, суд вбачає за необхідне відмовити також у задоволенні вимоги щодо стягнення витрат на послуги адвоката у розмірі 3000,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed