Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувся з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , Підгородненська міська рада Дніпропетровського району Дніпропетровської області про визнання права власності. Згідно позовних вимог просив суд, визнати частково недійсним рішення Виконавчого комітету Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 24.02.2012 року №165 на підставі якого [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 21.06.2012 року на весь (в цілому) будинок № [NUMBER] розташований на території Підгородненської міської ради Садовому товаристві «Колос» по вулиці Грушовій Дніпропетровського району Дніпропетровської області у частині визнання за нею права власності на 598/1000 частини зазначеного дачного будинку. Визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме 21.06.2012 року, серія та номер [NUMBER] , видане на ім`я [PERSON] про її право власності в цілому на дачний будинок № [NUMBER] розташованого на території Підгородненської міської ради у Садовому товаристві «Колос» по [ADDRESS] у частині визнання за нею права власності на 598/1000 частини зазначеного дачного будинку. Визнати за позивачем право власності на 598/1000 частини садового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] відшкодування вартості будівельних матеріалів та будівельних робіт в розмірі 60 300 гривень, використаних під час будівництва 402/1000 частини садового будинку з господарськими будівлями та спорудами № [NUMBER] розташованого на території Підгородненської міської ради в Садовому товаристві «Колос» по вулиці Грушова Дніпропетровського району Дніпропетровської області. В судовому засіданні представник позивача адвокат Бардаченко В.В., підтримав позовні вимоги і просив суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] , - адвокат Ремез К.І., та представник відповідача [PERSON] , - адвокат Савко В.В., заперечували щодо позовних вимог і просили суд відмовити у їх задоволенні. У виадку, ящо суд важатиме позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, просили суд застосувати строки позовної давності до всіх вимог позивача. Від представника відповідача Підгородненської міської ради Дніпропетровського району надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника. (т1 а.с.253). Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позови, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Як встановлено у судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, що на підставі договору міни гаражу на земельну ділянку від 04.09.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Калінович С.П., та зареєстрованого в реєстрі за № 1044 [PERSON] (яка є донькою позивача) належить право власності на земельну ділянку № [NUMBER] площею 0,0352 га., яка розташована на території Підгородненської міської ради в Садовому товаристві «Колос» по вулиці Грушевій Дніпропетровського району Дніпропетровської області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер 1221411000:01:127:0176) серія ЯЛ № 874431. На підставі договору міни квартири на земельну ділянку від 04.09.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Калінович С.П., та зареєстрованого в реєстрі за № 1037 позивачу належить право власності на земельну ділянку № [NUMBER] площею 0.0524 га., яка розташована на території Підгородненської міської ради в Садовому товаристві «Колос» по вулиці Грушевій Дніпропетровського району Дніпропетровської області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер 1221411000:02:061:0004) серія ЯЛ № 874432. Зазначені земельні ділянки були об`єднані в одну та позивачем разом зі своєю дружиною за власні кошти побудувано домоволодіння загальною площею 320.3 кв.м. Судом також встановлено, що донька позивача - [PERSON] , та її чоловік [PERSON] , мають намір продати спірне майно та отримати кошти для власних потреб. Відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Враховуючи положення ч.4 ст.120 ЗК України, а також те, що спірний будинок збудований на земельній ділянці, яка фактично складає єдине ціле з двох суміжних земельних ділянок (будинок нероздільно розташований по середині земельних ділянок № [NUMBER] площею 0,0524 га та № [NUMBER] площею 0.0352 га., які огорожені одним спільним парканом) частки співвласників у праві власності на будинок повинні бути пропорційними часткам їх земельних ділянок по відношенню до загальної площі обох земельних ділянок. Згідно ч. 1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В ході судового розгляду було встановлено, що позивач є належним власником земельної ділянки № [NUMBER] на якій ним збудовано спірний будинок, частина якого знаходиться на земельній ділянці його доньки [ADDRESS] . Тому його вимоги в часнині визнання за ним права власності на частину будинку, яка безпосередньо знаходиться на його частині земельної ділянки підлягають задоволенню. За приписами ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно ч. 1 ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, орган) влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Враховуючи те, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 21.06.2012 року та рішення виконавчого комітету Підгоденьської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області №165 від 24.04.2012 року про видачу відповідачу зазначеного свідоцтва на спірний будинок порушують право власності позивача, який є іншим співвласником спірного будинку, є підстави для визнання частково недійсним відповідного рішення та зазначеного свідоцтва у частині, яка дорівнює частці позивача у праві власності на спірний будинок. Судом також встановлено, що ухвалою суду від 04 квітня 2019 року було призначено по даній справі проведення судових будівельно-технічної та оціночні експертизи (т1 а.с.153). 13.05.2020 року ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області по даній справі в судовому засіданні встановлено неможливість надання експерту доступу до об`єкту (недопуск відповідачем експерта), та позивачем погоджено проведення експертизи на підставі поданих нею матеріалів, суд, дійшов до висновку про надання дозволу на проведення експертизи, призначеної ухвалою суду від 04\~квітня 2019 року, на підставі наявних у матеріалах цивільної справи документів. Суд надав дозвіл експерту на проведення судових експертиз за наявними в справі матеріалами, зазначених експертом, та на використання всіх наявних в справі документів під час надання відповідей на питання, які зазначені в ухвалі суду від 04 квітня 2019 року. Судовим експертом було встановлено, що дійсно спірний садовий будинок розташований одночасно на 2-х земельних ділянках № [NUMBER] га № [NUMBER] в с/т «Колос» м. Підгородне, а технічний паспорт від 20 січня 2012 року, виготовленому на ім`я відповідача було внесено недостовірну інформацію з метою незаконної реєстрації права власності відразу на весь садовий будинок з присвоєнням йому №167. Також експертом було встановлено, що технічний паспорт на садовий будинок від 01.03.2018 року на ім`я позивача повністю відповідає дійсному розташуванню цього будинку відносно двох суміжних земельних ділянок на яких він реально розташований та було з`ясовано дійсну (фактичну) схему розміщення садового будинку на зазначених земельних ділянках. Але, у зв`язку ухиленням від участі в експертизі відповідача, експерт не зміг визначити частки у праві власності на спірний садовий будинок позивача та відповідача. Статтею 109 ЦПК України про наслідки ухилення від участі в експертизі передбачено, що в такому випадку суд, залежно від того хто з цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати або відмовити у визнанні фактів, для з`ясування яких призначалася експертиза. Враховуючи положення ч.1 ст. 109 ЦПК України «Наслідки ухилення від участі в експертизі» та положення ч. 4 ст.120 ЗК України «Перехід права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду» (У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди), а також те, що спірний будинок нероздільно розташований по середині земельних ділянок № [NUMBER] площею 0,0524 га та № [NUMBER] площею 0,0352 га, об`єднаних в одну земельну ділянку, у суду є усі законні підстави вважати, що частки співвласників у праві власності на спірний садовий будинок повинні бути пропорційними часткам їх земельних ділянок (по відношенню до загальної площі об`єднаної ними земельної ділянки), а саме: позивачу повинно належати 0,0524/(0,0524+0,0352)*100% = 59,8 % у праві власності на спірне домоволодіння; відповідачу повинно належати 0,0352/(0,0524+0,0352)*100% = 40,2 % у праві власності на спірне домоволодіння. Згідно висновку експерта (т1 а.с.182-200) у зв`язку з недоведеністю суд відмовляє позивачу в частині позовних вимог щодо солідарного стягнення з відповідачів відшкодування вартості будівельних матеріалів та будівельних робіт в розмірі 60 300 гривень, використаних під час будівництва 402/1000 частини садового будинку з господарськими будівлями та спорудами № [NUMBER] розташованого на території Підгородненської міської ради в Садозому товаристві «Колос» по вулиці Грушова Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Відповідно до ст.15, ч.2 ст.16, ч.1 ст.20 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Так, відповідно до п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність. Яка відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Із змісту ч. 2 ст.5 ЦПК України вбачається, що суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону лише у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду. З наведеного вище випливає, що суд позбавлений за своїм розсудом визначати інший спосіб захисту права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду якщо законом чи договором передбачено інший спосіб захисту ніж той який особа обрала при зверненні до суду. Згідно висновку сформульованого у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц. У пункті 7.43 постанови від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень посилалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Тому, те що позивач не посилався у своєму позові на положення ч.1,2 ст. 375 ЦК України не перешкоджає суду самостійно здійснити правильну правову кваліфікацію реальних обставин справи та застосувати у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (ч.1,2 ст. 375 ЦК, ч. 1 ст. 392 ЦК України та ч.2 ст.5 ЦПК України). Відповідно до положень ч.2 ст. 5 ЦПК України «Способи захисту, які застосовуються судом»: у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно зі ст. 375 ЦК України «Право власника на забудову земельної ділянки»: власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Згідно ч. 1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Стаття 413 ЦК України «Підстави виникнення права користування чужою земельною ділянкою для забудови»: власник земельної ділянки має право надати її в користування іншій особі для будівництва промислових, побутових, соціально-культурних, житлових та інших споруд і будівель (суперфіцій). Таке право виникає на підставі договору або заповіту. Верховний Суд неодноразово зазначав, що положення ст. 876 ЦК України щодо визначення замовника (позивача) власником об`єкту будівництва застосовується тільки при наявності у нього права власності або право користування земельною ділянкою, на якій знаходиться нерухоме майно (ст. 331 ЦК України). В іншому випадку замовник не може набути право власності, оскільки такий об`єкт будівництва згідно до ст.376 ЦК України вважається самочинним. Відповідно до ч.2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво не набуває права власності на нього. Зокрема, ч.2 ст.16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4)відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Отже звертаючись до суду позивачем на свій розсуд було обрано спосіб захисту свого права згідно ч.2 ст.16 ЦК України. Суд вважає, що спосіб захисту права, що обрав позивач передбачений вищенаведеними нормами закону є ефективним засобом захисту, і є таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення, наслідкам, спричиненим цим порушенням. З огляду на наведене, суд доходить висновку, що позивач виконав обов`язок по доведенню обставин, на які посилається як на підставу своїх вимог, тому позов підлягає частковому задоволенню. Судові витрати суд вирішує у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial