Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до суду до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання набутої квартири об`єктом спільної сумісної власності, посилаючись на те, що Позивач та Відповідач проживали однією сім`єю як чоловік та жінка у період з 09.07.2013 року по 21.08.2016 року, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, проживали у найманій квартирі. За час спільного проживання [INFO] у них народився син [PERSON] . Позивач вказував, що задля поліпшення житлових умов було вирішено придбати квартиру, але правовстановлюючі документи були оформлені на відповідача. У зв`язку із напруженими та складними відносинами поспілкуватися з відповідачем з цього питання не вдалось, відповідач змінила дверні замки в квартирі, двері не відчиняє, на телефонні дзвінки не відповідає, не визнає право позивача на користування квартирою, обмежує доступ до документів, чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною. Позивач вважав, що придбана квартира є спільною сумісною власністю, оскільки була придбана під час спільного проживання сторін у фактичних шлюбних відносинах. На підставі викладеного з посиланням на вимоги ст. ст. 3, 60, 61, 74 Сімейного кодексу України він звернувся з позовом до суду. У судове засідання позивач не з`явилися, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав і просив його задовольнити. У судове засідання відповідач не з`явилась, представником надана до суду заява про розгляд справи без їх присутності, проти задоволення позову заперечували. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши письмові докази та показання свідків, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Судом встановлено, що [INFO] у позивача та відповідача народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 05.08.2016 року. 01.10.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди № 01/40, згідно якого орендодавець передає, а орендар бере в тимчасове платне користування квартиру, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , термін оренди з 01.20.2015 року по 30.09.2016 року. Згідно Висновку «Про результати розгляду повідомлення [PERSON] » від 20.02.2018 року з приводу вчинення перешкод у спілкуванні з дитиною та не допуску до квартири проведено перевірку, згідно якої встановлено, що розпорядженням Києво-Святошинської РДА Київської області від 28.09.2016 року № 741 встановлено дні та години участі гр. [PERSON] у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] 11.02.2018 року близько 11:00 год. [PERSON] з`явився за адресою проживання сина ( [ADDRESS] ), проте вхідних дверей ніхто не відкрив, колишня дружина [PERSON] , з якою проживає син, на телефонні дзвінки не відповідала. Згідно з Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.11.2016 року по справі № 369/9403/16-ц, яке залишене без змін Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 14.02.2017 року, розглядалась справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Орган опіки і піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про усунення перешкод у вихованні, спілкуванні з дитиною та визначення способів участі батька у вихованні дитини, встановлено такі обставини: « [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] . Його син проживає разом з матір`ю з [PERSON] , з якою він перебував у цивільному шлюбі з 09 липня 2013 року по 21 серпня 2016 року, проживали однією сім`єю, вели спільне господарство. Кошти на утримання сина він щомісячно сплачує в добровільному порядку, а також сплачує додаткові витрати на дитину за потребою відповідача.» Згідно з Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12.06.2017 року по справі № 759/14224/16-ц розглядалась справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини та надання дозволу на оформлення документів для виїзду, встановлено такі обставини: «Позивач мотивує свої вимоги тим, що з липня 2013 року по липень 2016 року позивач проживала разом з [PERSON] без укладення шлюбу.» «Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом з липня 2013 року по липень 2016 року». Згідно ч. 4, 5 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Фактично ці обставини підтверджуються як наданими фотокартками, так і поданими відповідачем письмовими документами по іншим судовим справам (заперечення проти позову від 30.11.2016 року по справі № 369/9403/16-ц). Згідно ст. 3 Сімейного кодексу України Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За ст. 21 Сімейного кодексу України визначено, що Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Водночас відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України у разі якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] надав свідчення суду, що в кінці 2013 року позивач і відповідач звернулись до нього про найм квартири по вул. Вернадського . Як вказував свідок, що в основному [PERSON] розраховувалась за найм квартири. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] надав суду свідчення з приводу того, що в жовтні-листопаді 2015 року позивач і відповідач винаймали житло по вул. Ірпінська в м. Києві . Вони були як чоловік і жінка. За найм квартири розраховувався [PERSON] .. Як вказував свідок, квартира належить його матері, однак договір найму укладав він (свідок). Проживали позивач і відповідач як чоловік і жінка. [PERSON] говорила свідку, що [PERSON] -це її чоловік. Позивач і відповідач купували і поставили ліжко у квартиру свідка. Жили вони там поки не зроблять ремонт у спірній квартирі. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є головою правління ЖК-4, надала свідчення суду, що [PERSON] , коли возила коляску з дитиною, завжди гарно відгукувалась за свого чоловіка [PERSON] . Позивач завжди був охайний та добрий. Відносини у позивача і відповідача були як у чоловіка і жінки. Проживали вони за адресою по вул. Ірпінська з осені 2015 року по осінь 2016 року як чоловік і жінка та виховували свого сина [PERSON] . В квартиру свідок до позивача і відповідача не заходила. [PERSON] свідку говорила, що буде переїздити сама, а чоловік її вже не влаштовує. Свідок [PERSON] надав показання суду, що з 2013 року позивач і відповідач жили разом у батьків [PERSON] .. Про це йому казав і [PERSON] , і відповідач [PERSON] .. Свідок є хрещеним батьком Тихону , сину позивача і відповідача. На думку свідка, позивач і відповідач жили сім`єю. Свідку невідомо, хто купував спірну квартиру. Свідок [PERSON] , яка є хрещеною сина позивача і відповідача [PERSON] , надала свідчення суду, що позивач і відповідач то сварились, то розходились. Як такої сім`ї у позивача і відповідача не було. Квартири для проживання [PERSON] винаймала на свої власні грошові кошти. Їй допомагали батьки придбати спірну квартиру. Половину коштів дали батьки [PERSON] , а половину коштів на придбання квартири вона заробила сама. В спірній квартирі свідок бачила [PERSON] всього 1-2 рази.. Свідок [PERSON] надала свідчення суду, що вона є бувшою дружиною [PERSON] .. Їхньому сину позивача і свідка вже 13 років. Свідок вказувала, що у [PERSON] навіть немає грошей утримувати свою дитину. Свідку нічого невідомо чи проживали разом позивач і відповідач з липня 2013 року по серпень 2016 року. З огляду на викладене, виходячи з характеру спору, з урахуванням всіх обставин справи, показань свідків та зібраних письмових доказів, а також того, що відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності, згідно вимог ст. 12 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу підлягають задоволенню, і слід встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 09 липня 2013 року по 21 серпня 2016 року. Щодо позовних вимог про визнання квартири спільною сумісною власністю, то суд зазначає наступне. Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.08.2015 року індексний номер 42332389 та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно номер 114481309 від 19.02.2018 року квартира за адресою [ADDRESS] , загальною площею 40,9 кв.м., житловою площею 16,4 кв.м. належить на праві приватної власності [PERSON] . Згідно трудової книжки [NUMBER] від 31.08.1993 року на ім`я [PERSON] вбачається, що за період з 11.03.2014 року та по 20.02.2018 року позивач не мав офіційного працевлаштування. Відповідно до довідки почесного консула Словацької Республіки в Україні Т.Т. Лисенко вказано, що [PERSON] працював помічником почесного консула Словацької Республіки в Україні з 01.08.2014 року по 29.12.2017 року, без зазначення доходів відповідача. Матеріали справи містять розписку від 12.09.2013 року, складену в с. Білогородка, за якою [PERSON] отримав від [PERSON] у борг гроші в сумі 8500 доларів США для придбання квартири в м. Вишневе , зобов`язується повернути в строк до 31.12.2014 року. Суд надаючи оцінку даному доказу, зазначає, що грошові кошти були передані особисто позивачу в борг, і неможливо встановити на придбання якої саме квартири в м. Вишневе були отримані кошти, доказів того, що ці грошові кошти були сплачені за квартиру, яка належить відповідачу, відсутні. При цьому суд враховує, що починаючи з 11.03.2014 року по 20.02.2018 року позивач офіційного працевлаштування не мав, а доказів про доходи позивача за цей період суду не надано. Суд зазначає, що при вирішенні питання щодо правового режиму спірного майна мають бути встановлені факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовані час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що і дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Сам факт перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах не є підставою для визнання спільної сумісної власності на квартиру. Згідно ст. 74 Сімейного кодексу України Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. За ч. 4 ст. 368 Цивільного кодексу України Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. За ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Змістом ст. 80 Цивільного процесуального кодексу України Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. В ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України вказано, що Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Враховуючи викладене, у задоволенні вимог Кодексом. Судом не встановлено вказаних обставин, що свідчить про недоведеність позовних вимог в частині визнання квартири спільною сумісною власністю, оскільки позивачем не надано достатньо належних і допустимих доказів, що дана квартира є об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] і [PERSON] , і тому у задоволенні позову в цій частині вимог слід відмовити. За ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, і тому підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по оплаті судового збору в розмірі 704,80 грн..

Outcome: partial