Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, який неодноразово уточнював, до [PERSON], Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» в особі Філії ПАТ «ОТП Банк» у м. Харкові, третя особа - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON], в якому просив повернути сторони за договором від 22 вересня 2004 року купівлі - продажу нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який був укладений між ним, [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON], Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», з другої сторони, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1077, у первісне становище; визнати вищезазначений договір купівлі - продажу від 22.09.2004 року фіктивним та недійсним з моменту укладання; визнати недійсною реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS], яка належить відповідачу [PERSON]; визнати за ним право власності на ? частину двокімнатної квартири [ADDRESS]; визнати за ним право власності на ? двокімнатну квартиру [ADDRESS] після смерті його батька [PERSON], померлого [INFO] року та визнати в цілому право власності на нерухоме майно двокімнатну квартиру загальною площею 44,1 кв.м., житловою площею 26,9 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] та представник відповідача Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» в особі Філії ПАТ «ОТП Банк» у м. Харкові у судове засідання повторно не з'явились, про день та час слухання справи повідомлялись своєчасно та належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомили. Від відповідача [PERSON] надійшла до суду нотаріально посвідчена заява, в якій він просить слухати справу у його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі та просив їх задовольнити. (Т. 1 а.с. 82) Третя особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про день та час судового розгляду повідомлялась своєчасно та належним чином, про що свідчать зворотні поштові повідомлення. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки у судове засідання відповідача, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, заслухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у розгляді справи. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із вимогами ст. 203 ЦК України, для чинності правочину, його зміст не може суперечити нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Судом встановлено, що 22 вересня 2004 року між [PERSON], [PERSON] (продавець), [PERSON] (покупець) та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», було укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №1077. (а.с. 28-30) Відповідно до п.1.1 ст.1 договору продавець передав, а покупець прийняв нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру загальною площею 44.1 кв. м, житловою площею 26.9 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Також відповідно до п.2.1 ст.2 договору купівлі-продажу нерухомого майна від 22.09.2004 року, ціна нерухомого майна за цим договором становить 138023,60 гривень, ,а відповідно до п.2.3 цього договору сума зазначена в п.2.1 цього договору отримана продавцем від покупця до підписання договору. З метою придбання вказаної квартири, 22.09.2004 року,між [PERSON] та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» було укладено кредитний договір №МL700|068|2004, відповідно до якого АКБ «Райффайзенбанк Україна» надав позичальнику кредит у розмірі 15 000,00 доларів США, а позичальник зобов'язався сплатити відповідну плату за користуванням кредитом і виконати всі інші зобов'язання, як вони визначені у цьому договорі. (а.с. 36-39) Відповідно до п. 1.3 вказаного Кредитного договору право Позичальника на отримання кредиту виникає з моменту виконання наступних умов: укладення між позичальником, продавцем та банком договору купівлі-продажу квартири та його нотаріальне посвідчення (п.1.3.6 Кредитного договору). На виконання вказаних вище умов Кредитного договору та для забезпечення повного і своєчасного виконання іпотекодавцем боргових зобов'язань, визначених у статті 2 до цього договору, 22.09.20004 року, між [PERSON] та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» було укладено договір іпотеки №PML 700|068|2004, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №1079. (а.с. 22-24) Згідно із п.3.1 ст.3 вищевказаного договору,предметом іпотеки за цим договором є квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Суд вважає, що оспорюваний договір купівлі-продажу, має бути визнаний фіктивним та недійсним з моменту укладання з наступних підстав. Як встановлено у судовому засіданні, між [PERSON] та [PERSON] існувала усна домовленість про особливі умови продажу двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Так, [PERSON] та [PERSON] мали намір отримати кредит у банку, для цього вони вирішили продати двокімнатну квартиру яка належала позивачу та його батьку - [PERSON], на праві приватної особливої власності по 1/2 частки кожному,що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, виданим відділом приватизації ВАТ «ТУРБОАТОМ» 26.05.1999 року, на підставі розпорядження №1406 від 15.04.1999 року та зареєстровано у Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 25.05.1999 року,за №В-47415. ( Т. 1, а.с.21) Крім того, [PERSON] та [PERSON] домовились, що отримані кредитні кошти будуть повертатися разом, однак згідно наданих представником позивача доказів, а саме: квитанції щодо сплати за кредитом, сплачував за кредитним договором №МL700|068|2004 тільки [PERSON], відповідач [PERSON] не вносив у касу банку валютні кошти згідно договору, жодного разу. (а.с. 9-19) На даний час позивач [PERSON] та члени його родини продовжують сплачувати всі комунальні послуги за двокімнатну квартиру що знаходиться за адресою: [ADDRESS],що підтверджується копіями квитанції про оплату комунальних послуг. (а.с. 116-135) Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог встановлених частинами третьою (вільність волевиявлення учасників правочину та відповідність його їх внутрішній волі), п'ятою (реальність настання правових наслідків, що обумовлені ним) ст. 203 ЦК України. Таким чином,суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу,укладений між [PERSON] та [PERSON] був формальним, і саме тому позивач та члени його родини залишилися проживати та зареєстровані навіть після укладених вище договорів. Відповідно до ч.1 ст.3, ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Іпотеку» підставою виникнення іпотеки є договір, закон або рішення суду. Іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмової формі і підлягає нотаріальному посвідченню. При укладенні договору іпотеки іпотекодавець зобов`язаний надати документи, що підтверджують його право власності на предмет іпотеки, або документи що підтверджують його майнові права на об'єкт нерухомості, що створюються у майбутньому. Разом з тим, згідно договору із п.4.1. ст.4 договору купівлі-продажу, право власності на нерухоме майно, що є предметом цього договору, виникає у покупця з моменту Державної реєстрації у відповідності до вимог чинного законодавства України. Таким чином, умовами договору купівлі-продажу встановлено, що право власності на двокімнатну квартиру загальною площею 44.1 кв.м, житловою площею 26.9 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS], виникає у покупця з моменту державної реєстрації у відповідності до вимог чинного законодавства України. Отже, на момент укладення договору іпотеки, іпотекодавець має підтвердити його право власності на предмет іпотеки. Однак, під час укладання договору іпотеки існували обставини, які унеможливлювали його укладання та які були проігноровані сторонами договору. Згідно с вимогами ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу квартири підлягає нотаріальному посвідченню та державної реєстрації. Відповідно до ч.1 ст.210 та ч.3 ст.640 ЦК України, договір купівлі-продажу є укладений з моменту його державної реєстрації. Отже, до моменту державної реєстрації договір купівлі-продажу квартири юридично вважається не укладеним. Також відповідно до витягу №4957553 від 05.10.2004 року, про реєстрацію право власності на нерухоме майно, двокімнатна квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS], зареєстрована Комунальним підприємством «Харківське бюро технічної інвентаризації» 05.10.2004 року. За змістом ст.583 ЦК України, заставодавцем може бути власник речі або особа, який належить майнове право, передали річ або майно з правом їх застави. Таким чином, на момент укладання оспорюваного договору іпотеки [PERSON] не мав належно зареєстрованого права власності на квартиру. Договір купівлі-продажу двокімнатної квартири юридично не був укладений до 05.10.2004 року та є недійсним з моменту укладання. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] та Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» в особі Філії ПАТ «ОТП Банк» у м. Харкові не мали права 22.09.2004 року укладати оспорюваний договір іпотеки, а приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] його посвідчувати. Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його права, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Таким чином можна стверджувати, що [PERSON] без відповідної правової підстави розпорядився майновими правами,що останньому ще не належали, передавши їх іпотеку Публічному акціонерному товариству «ОТП Банк» за нотаріально посвідченим правочином. На виконання договору купівлі-продажу від 22.09.2004 року ціна нерухомого майна за цим договором становить 138 023,60 гривень. Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися цим правочином. Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до п.2 ст. 234 ЦК України, фіктивний правочин визнається судом недійсним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Отже у зв'язку з наведеним існує ознака фіктивності правочину яка відповідає діям обох сторін правочину, а саме замість купівлі-продажу сторони підписали договір позики між банком позивачем та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк». У підтвердження фіктивності правочину позивач до теперішнього часу зареєстрований та проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS], яка є предметом договору та сплачує за комунальні послуги. Відповідно до стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну. Ціна товару - це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ. Однак [PERSON] у своєї заяві заперечує факт отримання грошей від позивача на виконання договору купівлі-продажу від 22.09.2004 року. Згідно з вимогами ч.1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 637 ЦК України, тлумачення умов договору здійснюється відповідно до вимог ст. 213 ЦК України. Нормою п. 4 ст. 213 ЦК України встановлено, що якщо немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, подальша поведінка сторін та інші обставини, що мають істотне значення. Суд вважає, що [PERSON] порушено вимоги ч. 5 ст. 203 ЦК України, так як з його боку правочин не був спрямований на реальне настання тих правових наслідків, що обумовлені ним - сплату продавцям за придбану квартиру коштів у тому обсязі, у якому вони домовилися - у сумі 138023,60 гривень, а тому, згідно з вимогами ст. 215 ЦК України, суд вважає, що є всі законні підстави визнати цей договір недійсним. Стосовно посилання представника Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» в особі Філії ПАТ «ОТП Банк» у м. Харкові що у 2007 році [PERSON] взяв кредит у банку у сумі понад 35000 дол.США, суд вважає недоведеним, оскільки представник банку не надав жодного доказу,яким підтверджується кредитні зобо`вязання [PERSON] перед ПАТ «ОТП Банк». Суд також вважає, що дане посилання представника Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» в особі Філії ПАТ «ОТП Банк» у м. Харкові, жодним разом не стосується визнання договору купівлі-продажу від 22.09.2004 року недійсним, а відносяться напряму тільки до [PERSON] та банку,тому зобо`в'язання, які виникли у [PERSON], та [PERSON] на виконання кредитного договору №МL700|068|2004,були виконані у повному обсязі. Взявши кредит у банку та не повідомивши про це позивача, [PERSON] ввів позивача в оману, не повідомивши його та без його згоди взяв кредит у банку забезпечив кредит квартирою за адресою: [ADDRESS]. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним; обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вченню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ст.174 ч.4, ч.5 ЦПК України у разі визнання позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Враховуючи вищевикладене, а також визнання позову відповідачем [PERSON], суд вважає правильним повернути сторони за договором від 22.09.2004 року купівлі - продажу нерухомого майна у первісне становище, визнати вищезазначений договір фіктивним та недійсним з моменту укладання, визнати недійсною реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS], яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 22.09.2004 року. Також судом встановлено, що [INFO] року помер батько позивача [PERSON], що підтверджується актовим записом про смерть №5808 від 26.04.2013 року, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову. (Т. 2 а.с. 2) Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне йому нерухоме майно, а саме ? частини квартири за адресою: [ADDRESS],яке належало йому на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації ВАТ «ТУРБОАТОМ» 26.05.1999 року, на підставі розпорядження №1406 від 15.04.1999 року та зареєстровано у Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 25.05.1999 року,за №В-47415.(Т. 1 а.с. 21) На час смерті позивач [PERSON] проживав разом з батьком [PERSON], що підтверджується довідкою про склад родини КП «Жилкомсервіс»від 25.10.2013 року. Отже після смерті батька позивач прийняв спадщину у розмірі ? частини квартири за адресою: [ADDRESS]. (Т. 1 а.с. 81 ) Відповідно до ч.1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Також відповідно до ч.2,3 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. Згідно ч. 2 ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, оскільки в квартирі [ADDRESS] позивач [PERSON] має ? частину за законом, та ? частину квартири він успадкував після смерті його померлого батька [PERSON], суд вважає можливим визнати за позивачем право власності за в цілому на вищезазначене нерухоме майно. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved