Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , приватного нотаріуса Кропивницького міського нотаріального округу Нікітенко О.В. про визнання недійсним договору довічного утримання. В обґрунтування позову вказує, що [INFO] помер батько позивача - [PERSON] , після смерті якого із заявою про прийняття спадщини звернулись позивач та [PERSON] . Зазначив, що його батьки [PERSON] та [PERSON] за час шлюбу набули у спільну сумісну власність нерухоме майно, а саме житловий будинок по [ADDRESS] . При цьому, власником вказаного будинку у Державному реєстрі прав на нерухоме майно на підставі свідоцтва про право власності значиться [PERSON] . Згідно будинкової книги за цією адресою була зареєстрована непрацездатна за віком дружина [PERSON] - [PERSON] , яка 28.05.2001 року склала заповіт. Однак 17.01.2012 року вона подала нотаріусу заяву про скасування заповіту, яка була посвідчена приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Нікітенко О.В.лише 17.01.2013 року. Вважає, що дана заява була зареєстрована у державному реєстрі нотаріусом з порушенням вимог ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Скасування заповіту одним із подружжя, коли ним було заповідано майно, що перебуває у спільній сумісній власності, тобто без виділу частки кожного, не може бути зареєстрованим. Право на прийняття спадщини після смерті батька позивача [PERSON] було порушено [PERSON] та Першою кіровоградською державною нотаріальною конторою. За таких обставин, просить визнати недійсним договір довічного утримання, укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований в реєстрі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 159271381 від 13.03.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Нікітенко О.В. та стягнути солідарно з відповідачів судові витрати. Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 15.04.2019 року відкрито позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29.08.2019 року підготовче провадження у справі закрито та призначено розгляд справи по суті. 20.05.2019 року приватний нотаріус Кропивницького міського нотаріального округу Нікітенко О.В. подала до суду відзив на позовну заяву, в якому вказала, що вона не є особою, яка повинна відповідати за даним позовом, оскільки не є суб`єктом спірних правовідносин та не має обов`язків перед позивачем. За таких обставин заперечила проти позовних вимог щодо стягнення судових витрат солідарно з відповідачів. 27.05.2019 року позивач подав до суду клопотання, в якому позовні вимоги підтримав у повному обсязі, виходячи з підстав, викладених у позовній заяві, просить позов задовольнити та розглядати справу без його участі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не надав, відзиву на позовну заяву від відповідача до суду не надходило. 21.12.2019 року відповідач приватний нотаріус Кропивницького міського нотаріального округу Нікітенко О.В. подала до суду заяву, в якій просить розгляд справи провести без її участі. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За таких обставин, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі матеріалів справи та наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 12.08.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання (догляду), який був посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Нікітенко О.В., зареєстрований в реєстрі за № 531. Згідно умов цього договору [PERSON] передала, а [PERSON] отримав у власність житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться по [ADDRESS] та зобов`язався довічно утримувати [PERSON] (а.с. 49-51). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13.03.2019 року № 159271381 [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору довічного утримання № 530 від 12.08.2016 року. Крім того, 23.12.2009 року право власності на даний будинок було зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 14.12.2009 року, виданого Виконавчим комітетом Кіровоградської міської ради (а.с. 7-9). Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації (стаття 745 ЦК України). У випадку недодержання встановленої форми укладення договору довічного утримання (догляду) він вважається недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу. Момент виникнення прав та обов`язків між сторонами, передбачених договором утримання (догляду), настає з нотаріального посвідчення договору. У цей момент також виникає i право власності у набувача щодо майна, яке йому передасться за договором, окрім нерухомого майна, виникнення права власності щодо якого чинне законодавство пов`язує з державною реєстрацією правочину (ст. 334 ЦК України). Право власності на майно, яке підлягає державній реєстрації, повинно бути зареєстровано у відповідних державних органах, про що у договорі здійснюється відповідний запис. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 ЦК України. Тобто, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі. Договір довічного утримання є правочином, тому його чинність пов`язується з вимогами, встановленими для чинності будь-якого правочину (ст. 203 ЦК України). Так, в ч. 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказані правові висновки узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18). Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. (ч. 1 ст. 69, ст. 76 ЦПК України). У своїй позовній заяві позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що відчужений за спірним договором житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , був об`єктом спільної сумісної власності подружжя його батьків [PERSON] та [PERSON] , а тому остання не могла самостійно його відчужити. Проте, всупереч наведеним нормам процесуального права, позивач не надав доказів, що підтверджували б той факт що вказаний житловий будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , а також інших доказів на підтверження обставин, викладених у позовній заяві. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відтак, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, встановлені ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд позбавлений можливості самостійно витребовувати від відповідних державних і громадських організацій всі необхідні документи та докази наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання договору довічного утримання недійсним. При цьому, суд відзначає, що позивач правом на подання до суду клопотань про витребування доказів, виклик свідків, призначення експертизи не скористався. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] про визнання недійсним договору довічного утримання є необґрунтованим, а тому задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed