Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до виконкому Обухівської міської ради про визнання права користування жилим приміщенням, в якій зазначає, що в 2002 році вона вийшла заміж та з чоловіком, сином та свекрухою отримала ордер на спірну квартиру, з цього часу постійно фактично проживала в цій квартирі, хоч була зареєстрована за іншою адресою, її чоловік [PERSON] помер 10.08.2015 року. Квартира відноситься до державного житлового фонду, в ній ніхто не зареєстрований, однак позивач продовжує проживати в спірній квартирі, оплачує комунальні послуги, іншого житла не має, тому просить визнати право користування квартирою. В судовому засіданні позивач позов підтримала, пояснила, що з 2002 року вона проживала в спірній квартирі разом із чоловіком з його дозволу, чоловік трагічно загинув у 2015 році, вона сплачує комунальні послуги, інші особи не претендують на квартиру. Представник відповідача в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов визнав. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того закон\-них підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач уклала шлюб із [PERSON] 12 червня 2002 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження. 30 серпня 2002 року виконкомом Обухівської міської ради було видано ордер на житлове приміщення № 502 серії ВПЖ щодо квартири [ADDRESS] сімї з чотирьох чоловік: [PERSON], його дружині [PERSON] та ще двом членам сімї, що підтверджується ордером. 10 серпня 2015 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Позивач [PERSON] проживає в [INFO] з 2002 року по даний час, що підтверджується актом обстеження на предмет проживання, актом ТОВ «Міський житловий центр». Згідно ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Як зазначено вище місцем проживання позивача є спірна квартира. Згідно ч.ч.1,2 ст.64 ЖК України члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Як обгрунтовувалось вище позивачка відноситься до членів сімї наймача спірної квартири, який був її чоловіком. Згідно ст.65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сімї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сімї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. З обставин справи вбачається, що позивач вселилась в спірну квартиру із усної згоди квартиронаймача, він за життя не вчиняв ніяких дій, які б вказували на його заперечення щодо проживання позивачки у спірній квартирі, вона здійснювала обовязки члена сімї квартиронаймача щодо утримання приміщення в належному стані, оплати комунальних послуг тощо, наявність іншої угоди щодо порядку користування жилим приміщенням між ними не встановлена, відсутність реєстрації позивача у спірному жилому приміщенні не може бути підставою для відмови у задоволенні її позовних вимог, тому з врахуванням вимог п.9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 1985 року № 2 „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України, п.15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 01 листопада 1996 року № 9 „Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя суд вважає доведеними під час судового розгляду позовні вимоги про визнання права користування жилим приміщенням. Визнання позову відповідачем не суперечить закону і не порушує права інших осіб, тому може бути прийняте судом. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи викладене, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що позовні вимоги доведені належними і допустимими доказами, порушені права позивача на користування житловим приміщенням підлягають судовому захисту, вимоги позивача грунтуються на законі, тому позовні вимоги слід задовільнити в повному обсязі.

Outcome: approved