Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням - домоволодінням, яке розміщене в [ADDRESS] та зняття його з реєстрації за вказаною адресою. Свої вимоги обгрунтовує тим, що йому на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] Відповідач не проживає в даному будинку з 17 липня 2012 року та в добровільному порядку не знявся з реєстрації за місцем проживання, що перешкоджає йому як власнику на свій розсуд вільно володіти і розпорядитись нерухомим майном. Позивач [PERSON] у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити та пояснив, що йому на праві приватної власності належить будинок в [ADDRESS]. В цьому будинку разом з ним зареєстрована та проживає його дружина, [PERSON] Також з його дозволу в даному будинку зареєстрований та нетривалий час проживав син його дружини, [PERSON] , відповідач по справі. 17 липня 2012 року відповідач зібрав свої речі та виїхав з будинку та з того часу він його більше не бачив. Проти постановлення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України вважається таким, що належним чином повідомлений про час та місце проведення судового засідання. Розгляд справи проведено у відповідності до вимог статті 224 ЦПК України за неявки відповідача, який належним чином був повідомлений про час та місце судового розгляду, про що свідчить поштове повідомлення. Представник Недригайлівського районного сектору управління державної міграційної служби України в Сумській області, як третьої особи в судове засідання не з'явився, але подав до суду заяву в якій просить дану справу розглядати без його участі, та винести рішення на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення позивача, свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], вивчивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] належить на праві приватної власності домоволодіння, розміщене в [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.4). У вказаному будинку зареєстровані: позивач [PERSON], його дружина [PERSON] та син дружини - відповідач [PERSON] Відповідно до довідки виконкому Коровинської сільської ради від 06 січня 2014 року (а.с.6) [PERSON] , житель [ADDRESS] має такий сімейний стан : -дружина [PERSON], -син дружини [PERSON] Власник будинку [PERSON] Відповідач [PERSON], зареєстрований за адресою [ADDRESS] з 15 травня 2012 року, з 17 липня 2012 року не проживає у будинку за адресою: [ADDRESS], Недригайлівського району Сумської області, тобто за місцем своєї реєстрації, що підтверджується довідкою виконкому Недригайлівської селищної ради від 06.01.2014 року № 12 (а.с.7). Допитана в судовому засіданні в якості свідка дружина позивача, [PERSON] пояснила, що в неї син від першого шлюбу [PERSON] Приблизно восени 2011 року до них приїхав [PERSON] та просив дозволи пожити в них та зареєструватися, щоб відновити паспорт. З дозволу [PERSON] [PERSON] зареєструвався за адресою [ADDRESS]. та нетривалий час проживав разом з ними. Після того, як [PERSON] отримав всі необхідні документи, він 17 липня 2012 року зібрав свої речі та виїхав в невідомому напрямку. Декілька раз протягом 2012 та 2013 років телефонував їй та повідомляв, що з ним все гаразд, але ні разу протягом цих років до них не приїзджав. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON],пояснила що вона є сусідкою подружжя [PERSON] та знає їх понад 4 роки. Восени 2011 року вона бачила, що до [PERSON] приїхав [PERSON], син [PERSON] Проживав у них не довго , десь до середини літа 2012 року, а потім виїхав з с.Коровинці. З літа 2012 року до цього часу вона [PERSON] не бачила. Аналогічні свідчення дала і свідок [PERSON], житель с.Коровинці. Згідно з ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом. Вимогами ст.41 Конституції України, ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Об'єктом власності особи може бути житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Відповідно до вимог ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік. якщо інше не встановлене домовленістю між ним і власником житла або законом. За положеннями ст. 14 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією. Відповідно до ст. 6 цього Закону громадяни України зобов'язані протягом десяти днів після прибуття зареєструвати місце проживання. У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснено, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім»ї наймача ( власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. За таких обставин суд вважає, що відповідач [PERSON] втратив право користування жилим приміщенням в будинку по [ADDRESS], оскільки добровільно виселився з нього 17 липня 2012 року та відсутній за адресою реєстрації понад один рік без поважних причин. Разом з тим реєстрація відповідача за даною адресою перешкоджає його власникам вільно володіти, розпоряджатись та користуватись своєю власністю, тобто зазначеним житловим будинком. Стосовно вимоги позивача про зняття [PERSON] з реєстрації за адресою [ADDRESS], то вона не може бути задоволена, оскільки ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні» визначає, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на жиле приміщення або право користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення померлою. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права власності, права користування житлом, а тому зняття відповідача [PERSON] з реєстрації в спірному будинку можливо на підставі рішення суду про визнання його таким, що втратив право на користування цим житлом. Відповідно до Указу Президента України № 405/2011 від 6 квітня 2011 року виконання функцій, які належали Міністерству внутрішніх справ України щодо здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб, передані до повноважень Державної міграційної служби України. Оскільки позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, категорії 1, що підтверджується копією посвідчення (а.с.8) то відповідно до ч.1 п.1 Закону України «Про судовий збір» він звільнений від сплати судового збору. Відповідно до вимог ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином з [PERSON] необхідно стягнути в дохід держави 123,3 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial