Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача державного підприємства «Красноармійськвугілля» (далі ДП «Красноармійськвугілля») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в обгрунтування якого вказав, що з 13.09.2010 року по 03.09.2015 року він працював у відокремленому підрозділі відповідача - «Шахта «Центральна», та був звільнений за ч.1 ст.38 КЗпП України за власним бажанням. В день звільнення 03.09.2015 року відповідач не виплатив йому заробітну плату. 08.02.2016 року він письмово звернувся до відповідача щодо надання довідок про його середню заробітну плату, про розмір заборгованості та копію наказу про його звільнення. Відповідно довідки відповідача від 14.03.2016 року остаточно підприємство розрахувалося з ним 14.01.2016 року. Проте, у повному обсязі виплата заробітної плати відповідачем була здійснена лише 04.02.2016 року. Тому, він вважає, що відповідач повинен йому сплатити середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 42041 грн 37 коп., із розрахунку його середньоденного заробітку 392 грн 91 коп. х 107 робочих днів прострочення розрахунку при звільнені за період з 04.09.2015 року по 04.02.2016 року. Тому позивач просить суд стягнути на свою користь з відповідача вказану суму. У судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, оскільки вважає їх безпідставними, вказавши, що підприємство остаточно розрахувалося з позивачем після його звільнення 14.01.2016 року. Наступні виплати позивачу були проведені по 04.02.2016 року як компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати, яка була нарахована після звільнення позивача і не відноситься до сум розрахунку у розумінні ст.116 КЗпП України. Заробітна плата виплачувалася по мірі надходження грошових коштів із бюджету та від реалізації, тому вини підприємства у її затримки не має. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON], [INFO], з 13.09.2010 року знаходився у трудових відносинах з відокремленим підрозділом «Шахта «Центральна» державного підприємства «Красноармійськвугілля», працюючи на підземних роботах, звідки 03.09.2015 року був звільнений за ч.1 ст.38 КЗпП України за власним баженням, що підтверджується записами з трудової книжки позивача (а.с.6-8). Відповідно до довідки ДП «Красноармійськвугілля» від 30.03.2016 року заборгованість позивача по заробітній платі: - за липень 2015 року в сумі 6680 грн 94 коп., остаточно виплачена 15.10.2015 року; - за серпень 2015 року в сумі 6876 грн 52 коп., остаточно виплачена 05.11.2015 року; - за вересень 2015 року в сумі 729 грн 26 коп., остаточно виплачена 12.11.2015 року. Також у жовтні 2015 року була нарахована компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати за липень 2015 року в сумі 10 грн 40 коп.; за серпень 2015 року в сумі 69 грн 61 коп., яка а з урахуванням перерахунку прибуткового податку всумі 126 грн 16 коп. була виплачена 22.12.2015 року. У листопаді 2015 року була нарахована компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати за серпень 2015 року в сумі 8 грн 40 коп., яка за мінусом обовязкових утримань в сумі 6 грн 76 коп. була виплачена 14.01.2016 року. У грудні 2015 року була нарахована остання компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати за жовтень 2015 року в сумі 2 грн 52 коп., яка за мінусом обовязкових утримань в сумі 2 грн 02 коп. була виплачена 04.02.2016 року. Відповідно до довідки Публічного Акціонерного Товариства [PERSON] «Приватбанк» від 14.03.2016 року заробітна плата позивачу в сумі 02 грн 02 коп. була зарахована 04.02.2016 року (а.с.12). Відповідно до ст.115 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата повинна виплачуватися працівникам регулярно в робочі дні не рідше двох разів на місяць і не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За приписами ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. Згідно за ст.116 КЗпП України при звільненні робітника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться у день звільнення. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Судом встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем проведено 04.02.2016 року. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно розяснень п.25 постанови Пленуму Верхового Суду України від 24.12.1999 року «Про практику застосування сдами законодавства про оплату праці» непроведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування передбаченої ст.117 КЗпП України відповідальності. Тобто, проведення повного розрахунку зі звільненим працівником проводиться не на вимогу такого працівника, а закріплено законодавством. Так як підприємством у день звільнення розрахунок з позивачем не проведено, воно має відповідати перед позивачем згідно за ст.117 КЗпП України. Позивач просить суд стягнути його середній заробіток за період з 04.09.2015 року по 04.02.2016 року в сумі 42041 грн 37 коп., із розрахунку: 107 робочих днів х 392 грн 91 коп. Згідно за довідкою шахти від 14.03.2016 року заробіток позивача у липні 2015 року за 21 робочих дні склав 8251 грн 21 коп., у серпні 2015 року за 21 робочих днів 8251 грн. 21 коп., отже середньоденна заробітна плата позивача дорівнюєє 392 грн 91 коп. ((8251,21 грн. + 8251,21 грн.) : (21 день + 21 день)) (а.с.11). Перевіривши розрахунок середнього заробітку, проведеного позивачем за період з 03.09.2015 року по 04.02.2016 року, суд находить його таким, що відповідає вимогам Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 № 100, та додаткам до листів Міністерства праці та соціальної політики України від 09.09.2014 року № 10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік», від 20.07.2015 року № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік», згідно яким кількість робочих днів, за які позивачеві затримано виплату зарплати, за вересень 2015 року становить 19 днів, за жовтень 2015 року 21 день; за листопад 2015 року 21 день; за грудень 2015 року 23 дні; за січень 2016 року 19 днів, за лютий 2016 року 3 днів, а всього 107 робочих днів. Тому суд вважає, що саме ця сума підлягає стягненню з відповідача. Суд не приймає позицію представника відповідача з приводу того, що остаточний розрахунок з позивачем було здійснено 14.01.2016 року. У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати робітнику надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх випалти». Відповідно до ст.34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ст.2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, інших заохочувальних і компенсаційних виплат. Таким чином, з аналізу вищенаведених правових норм вбачається, що отримана позивачем компенсація за несвоєчасну вилату заробітної плати 04.02.2016 року в сумі 2 грн 02 коп. входить до структури заробітної плати, тому датою остаточного розрахунку підприємства з позивачем є 04.02.2016 року. Суд також не приймає до уваги позицію відповідача щодо відсутності вини підприємства у затримці виплати позивачу розрахункових сум у звязку із її звільненням. Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на заробітну плату; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Незадовільне фінансове становище та відсутність бюджетних дотацій, на які у своєму запереченні звертає увагу відповідач, не виключає відповідальності підприємства. Реалізація особою права, що повязане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Така позиція Європейського суду з прав людини, викладена у рішенні у справі «Кечко проти України». На підставі ст.ст.47, 115, 116, 117 КЗпП України, законів України «Про оплату праці», «Про компенсацію громадянам втрати доходів у звязку з порушенням строків їх виплати»,

Outcome: approved