Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом про стягнення моральної шкоди у звязку з втратою працездатності на виробництві до Державного підприємства «Красноармійськвугілля» і в обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 20.05.1987 року по 18.06.1990 року перебував у трудових відносинах з ДП «Красноармійськвугілля». Перебуваючи із відповідачем у трудових відносинах, позивач працював з повним робочим днем у шахті. Тривалий час позивач працював у вугільній промисловості в умовах впливу шкідливих факторів. 18.11.1988 року о 02.45 годин позивач, працюючи прохідником 5 розряду, при виконанні наряду отримав травму руки та шиї. 19.06.1990 року, згідно довідки ВТЕК позивачу було встановлено 60 % втрати професійної працездатності, потребує функціонального лікування, лікування у невропатолога, з подальшим переглядом та встановлена 2 група інвалідності. 18.01.2011 року, згідно довідки обласної профпатологічної медико-соціальної експертної комісії (далі МСЕК) позивачу було встановлено 50 % втрати професійної працездатності, потребу в медикаментозного санаторно-курортного лікування та 3 групу інвалідності з 06.11.2010 року, безстроково. Ані одноразова допомога, ані щомісячні страхові виплати позивачу не призначалися та не виплачувалися. Спричинена позивачу моральна шкода полягає у тому, що у звязку з отримуваною травмою він постійно змушений лікуватися, почуває себе погано, не має можливості як раніше вести звичайний спосіб життя. Все це разом впливає на його життя та стосунки із близькими, зявилось почуття відчаю, тривоги перед майбутнім. В даний час чималі кошти родини позивача спрямовані на відновлення його здоровя. Моральна шкода в звязку із втратою працездатності позивачу не призначалася та не виплачувалася. Просить суд, стягнути з Державного підприємства «Красноармійськвугілля» грошову компенсацію у розмірі 50000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. В судове засідання сторони не з*явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали суду заяви з клопотанням розглянути справу за їх відсутності. Позивач наполягає на задоволенні позовних вимог. Представник відповідача вимоги не визнала у повному обсязі, а третя особа залишила вирішення даного питання на розсуд суду. У наданих суду письмових запереченнях представник відповідача зазначила, що на її думку, позивач не має права на отримання моральної шкоди, оскільки таке право не було передбачено законодавством, що діяло на час отримання ним травми, позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з даним питанням, а, крім того, підприємство, на якому працював позивач на даний час ліквідоване і не входить у структуру Державного підприємства «Красноармійськвугілля». Дослідивши надані суду докази, суд вважає встановленими у судовому засіданні наступні обставини. Позивач [PERSON] працював на підприємстві Димитровське ШБУ, тресту «Красноармійськвугілля» прохідником підземним 5 розряду у період з 20 травня 1987 року по 18 червня 1990 року включно, після чого був звільнений за частиною другою статті 40 Кодексу законів про працю за станом здоров*я, що підтверджується його трудовою книжкою (а.с. 13-14). 18 листопада 1988 року о 02.45 годин з [PERSON] під час виконання трудових обовязків стався нещасний випадок за наступних обставин: 18 листопада у 4 зміну о 2 годині 45 хвилин в забої квершлаг на пл.К5 на ланці прохідників під керівництвом потерпілого [PERSON] прийшовши на роботу, розпочали затягування рам, в цей час в грудині забою відвалилася груба породи, яка розбила риштовку та травмувала працюючому [PERSON] руку та шию. Особами, які допустили у даному випадку порушення законодавства про охорону праці, визнано [PERSON]В, який не виконав наряд про приведення забою у безпечний стан та оборки забою. Причинами нещасного випадку визнано також неякісну оборку груди забою минулими ланками перед установкою робочого полку, слабий контроль за якістю оборки забою зі сторони осіб технічного нагляду дільниці та ницька виконавча дисципліна у бригаді, про що свідчить акт № 14 від 18 листопада 1988 року про нещасний випадок, повязаний з виробництвом складений за формою Н-1 (а.с. 11-12). 19 червня 1990 року, а 22 травня 1991 року повторно, [PERSON] встановлено 2 групу інвалідності у звязку із трудовим каліцтвом та 60 % втрати професійної працездатності. 18.01.2011 року повторно, [PERSON] встановлена 3 група інвалідності, безстроково, у звязку з трудовим каліцтвом та 50% втрати професійної працездатності, що підтверджується довідками ЛТЕК та МСЕК. Позивачу протипоказана важка фізична праця, тривала ходьба, психіко-емоціональні навантаження. Рекомендований нагляд і лікування невропатолога, медикаментозне санаторно-курортні лікування (а.с. 9-10). Відповідно до частини третьої статті 10 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно пункту 5 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі зясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до пункту 15 вищезазначеної постанови, судам слід мати на увазі, що на правовідносини, які виникли до набрання чинності відповідним законодавчим актом про відшкодування моральної шкоди, обовязок по її відшкодуванню не поширюється, в тому числі й на ті випадки, коли позивач після набрання чинності цим актом ще зазнає моральних чи фізичних страждань від раніше вчинених неправомірних дій. Однак моральна шкода підлягає відшкодуванню, якщо неправомірні дії (бездіяльність) відповідача, що завдають позивачеві моральних або фізичних страждань, почалися до набрання законної сили актом законодавства, яким встановлена відповідальність за заподіяння такої шкоди, і продовжуються після набрання цим актом чинності. Стаття 2371 Кодексу законів про працю України, набрала чинності 13 січня 2000 року, а стаття 4401 Цивільного кодексу України 1963 року, набрала чинності 29 травня 1993 року. Таким чином, хоч й позивач до теперішнього часу отримує моральну шкоду, але відповідні правовідносини виникли ще до набрання чинності законодавчих актів, що передбачають право на відшкодування моральної шкоди. Неправомірних дій відповідача з 18 листопада 1988 року та які продовжувалися би до набрання чинності законодавчими актами про право на відшкодування моральної шкоди щодо нещасного випадку, який стався з позивачем, судом не встановлено. Оскільки, на час настання нещасного випадку, діюче законодавство не надавало право працівнику на відшкодування моральної шкоди у звязку з нещасним випадком, який трапився з ним, суд вважає, що у позовних вимог необхідно відмовити. На підставі ст.153 КЗпП України, ст.4401 ЦК України 1963р., ст.23, ч.2 ст.1168 ЦК України, ст.2371 КЗпП України,

Outcome: dismissed