Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди батька. В обґрунтування позову зазначила, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі із [PERSON] з 15 липня 2006 р. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. 23 листопада 2012 р. на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо. В даний час дитина проживає з матір'ю [PERSON] за адресою [ADDRESS]. З моменту розлучення і по день подачі позову, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, майже не спілкується з дитиною, життям сина не цікавиться, духовним та моральним розвитком не займається, участі у його вихованні та утриманні не приймає. Батько не проявляє інтересу до дитини. Відповідач уникає контактів з позивачем щодо вирішення питань утримання та виховання спільної дитини. З метою підтримання родинних зв'язків сина із родичами, що мешкають за межами України, а також відвідування історико-культурних місць, що знаходяться в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя, для цілей оздоровлення дитини, розширення його кругозору та ознайомлення з культурою сусідніх країн, вона має намір у період відпустки з сином відвідати родичів та поїхати з екскурсіями в інші міста за межі України. Неодноразові її звернення до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд сина на відпочинок за кордон, останній відповідає відмовою. При цьому, жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову він не наводить. Вважає, що така позиція відповідача, як батька неповнолітнього сина [PERSON], шкодить інтересам дитини, не сприяє його всебічному та гармонійному розвитку, порушує права дитини на повний та всебічний розвиток його особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], разом з матір'ю [PERSON], [INFO], за межі території України без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO], до досягнення дитиною 16 річного віку- до [INFO], надати дозвіл на оформлення проїзного документу на неповнолітнього сина, стягнути з відповідача на її користь судовий збір. В судовому засіданні позивач, представник позивача у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, надали пояснення аналогічні тим, що містить позов. Відповідач не заперечував проти заявлених вимог. Пояснив, що не заперечує проти тимчасового виїзду неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], разом з матір'ю [PERSON], [INFO], за межі території України у травні 2018 року. Представник третьої особи - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради у судове засідання не з'явився, згідно заяви просить справу розглядати без їх участі, що суд вважає за можливе. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про наступне. [PERSON] [INFO] , перебувала в зареєстрованому шлюбі із [PERSON] з 15 липня 2006 р. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2012 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо. На даний час дитина проживає з матір'ю [PERSON] за адресою [ADDRESS]. З моменту розлучення і по теперішній час відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, майже не спілкується з дитиною, життям сина не цікавиться, духовним та моральним розвитком не займається, участі у його вихованні та утриманні не приймає. Батько не проявляє інтересу до дитини. Відповідач уникає контактів з позивачем щодо вирішення питань утримання та виховання спільної дитини. З метою підтримання родинних зв'язків сина із родичами, що мешкають за межами України, а також відвідування історико-культурних місць, що знаходяться в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя, для цілей оздоровлення дитини, розширення його кругозору та ознайомлення з культурою сусідніх країн, позивач має намір у період відпустки з сином відвідати родичів та поїхати з екскурсіями в інші міста за межі України. Неодноразові звернення позивача до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд сина на відпочинок за кордон, останній відповідає відмовою. При цьому, жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову він не наводить. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України). Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини, а у статті 18 даної Конвенції зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У статті 4 Конвенції «Про контакт з дітьми» від 15 травня 2003р., яка ратифікована Україною Законом №166-V від 20.09.2006 та набрала чинності для України з 1 квітня 2007р. зазначено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Частиною 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до п.п. 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, а також, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, за умови пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. У відповідності до вимог статті 7 Сімейного кодексу України, дитині має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч. 2 ст.154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. У відповідності з частиною 2 статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Мета тимчасової поїздки за кордон неповнолітнього [PERSON], [INFO], в супроводі його матері - оздоровлення, відпочинок та розвиток. Суд вважає, що поїздки дитини за кордон на оздоровлення, сприятимуть зміцненню її здоров'я, а також духовному та моральному розвитку. Разом з тим, суд вважає , що надання дозволу позивачу на виїзд дитини за кордон необхідно зазначити з конкретним періодом такого виїзду. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial