Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Свої вимоги позивач [PERSON] обґрунтовував тим, що 24 серпня 2011 року відносно нього, [PERSON], заступником Генерального прокурора України було порушено кримінальну справу за ознаками складів злочинів, передбачених ч. 1 ст.14, ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 258-2 та ч. 1 ст. 263 КК України. 26 серпня 2011 року постановою Соломянського районного суду м. Києва, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 02 вересня 2011 року, [PERSON] було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Відповідно до постанови Соломянського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2011 року, яка залишена без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 25 жовтня 2011 року, продовжено строк тримання під вартою [PERSON] до чотирьох місяців. Згідно вироку Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 січня 2014 року [PERSON] було засуджено за ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 258-2, ч. 1 ст. 263 КК України. 24 лютого 2014року згідно постанови апеляційного суду м. Києва запобіжний захід щодо [PERSON] було змінено з тримання під вартою на підписку про невиїзд. Згідно ухвали апеляційного суду Київської області від 13 січня 2015 року вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 січня 2014 року щодо [PERSON] в частині його засудження за ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 258-2, ч. 1 ст. 263 КК України скасовано, справа закрита за недоведеністю участі [PERSON] у вчиненні злочину. З 22 серпня 2011 року з моменту виявлення ознак злочину та до менту його затримання до 26 серпня 2011 року [PERSON] не намагався переховуватися від органів досудового розслідування, добровільно на першу вимогу слідчого з»являвся впродовж 22-26 липня 2011 року на допити до [PERSON] Служби безпеки України в Київській області, навіть після порушення проти нього кримінальної справи надавав пояснення та показання по справі. [PERSON] активно сприяв встановленню істини у справі, добровільно з»являвся на допити та брав участь у слідчих діях (обшуки, огляд місця події), що свідчить про відсутність обґрунтованих підстав вважати, що підзахисний мав намір ухилитися від суду та перешкоджати встановленню істини у справі. 22 серпня 2011 року з 12:35 год. до 14:40 год. він брав участь у огляді місця події та обшуку приміщення по вул. Грушевського, 7 у м. Васильків. Того ж дня він був викликаний до [PERSON] Служби безпеки України у Київській області пізно ввечері та біля 23-00 годин з»явився для дачі пояснень, які тривали до 3-4 години ранку 23 серпня 2011 року. Протягом перебування в УСБУ у Київській області [PERSON] не відмовлявся від дачі показів, відповідав на всі питання слідчого, що свідчило про те, що [PERSON] сприяв встановленню істини у справі. Після дачі пояснень [PERSON] повернувся додому. 24 серпня 2011 року [PERSON] приймав участь у обшуку приміщення за місцем реєстрації у м. Васильків (з самого ранку) та за місцем проживання (м. Київ), після чого був фактично затриманий, незважаючи на те, що протокол затримання був оформлений 25 серпня 2011 року о 02:40 год. Таким чином, [PERSON] не переховувався від слідчих органів, активно сприяв встановленню істини, з»являвся за першим викликом для виконання слідчих дій, не вчиняв жодних спроб втекти від правоохоронних органів, не чинив опору при затриманні, що свідчило про відсутність підстав для його утримання під вартою в Київському СІЗО. В ухвалі апеляційного суду Київської області від 13 січня 2015 року зазначено про те, що «допитаний колегією суддів свідок [PERSON] пояснив, що на досудовому розслідуванні та в суді першої інстанції він давав покази під тиском оперативних працівників, які йому погрожували. Його дві доби тримали в управлінні СБУ в Київській області, а потім провели вдома обшук та знайшли начебто якусь зброю і, у зв»язку з чим порушили проти нього кримінальну справу. В зв»язку з цим оперативні працівники умовили його дати покази проти [PERSON] Під загрозою бути заарештованим, він змушений був погодитись на їх пропозицію. Яка подальша доля кримінальної справи, порушеної проти нього, йому невідомо. Його ніхто нікуди більше не викликав». Києво-Святошинський районний суд Київської області в обґрунтування вини [PERSON] послався на покази свідка [PERSON], допитаного із застосування заходів безпеки. В ухвалі апеляційного суду Київської області від 13 січня 2015 року зазначено: «колегія суддів апеляційного суду Київської області не змогла допитати вказаного свідка, оскільки на запит до УСБУ в Київській області про надання матеріалів про застосування заходів безпеки свідка під псевдонімом «Ярмоленко», надійшла відповідь за підписом начальника ГУ СБУ Києві та Київській області, що в рамках кримінальної справи №193, яка розслідувалась УСБ України в Київській області, заходи безпеки щодо свідка під псевдонімом «Ярмоленко» не застосовувались». В ухвалі апеляційного суду Київської області від 13 січня 2015 року зазначено, що Києво-Святошинський районний суд Київської області в обґрунтування вини [PERSON] посилався на покази свідків [PERSON] та [PERSON], дані ними на досудовому слідстві, не прийнявши до уваги їх покази, дані в судовому засіданні про те, що працівники змусили їх оговорити засуджених та погрожували відрахувати з навчальних закладів, студентами якого вони були, при цьому обидва свідки зазначили, що скаржились на неправомірні дії працівників СБУ. В матеріалах справи були відсутні належні та достатні докази, які б свідчили про вину [PERSON] у вчиненні злочинів. Позивач [PERSON], будучи депутатом Васильківської міської ради та директором «Комбінат комунальних послуг», отримував заробітну плату, за рахунок якої утримував себе та свою родину, забезпечував належний розвиток та виховання свого малолітнього сина. На період утримання під вартою в Київському СІЗО, на утриманні у [PERSON] знаходились його дружина, яка не працювала у зв»язку з доглядом за дитиною, його малолітнього сина. [PERSON] позитивно характеризувався за місцем роботи. Крім того, народні депутати України та депутати Васильківської міської ради Київської області зверталися до Києво-Святошинського районного суду Київської області з заявами про особисту поруку за [PERSON], що також свідчило про гарну репутацію останнього. Раніше він судимий не був, запобіжні заходи до нього не застосовувались. Ухвалою апеляційного суду Київської області від 13 січня 2015 року кримінальна справа за ознаками складів злочинів, передбачених ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 258-2 КК України, закрита за недоведеністю участі [PERSON] у вчиненні злочину, в іншій частині вирок суду скасовано і справу в цій частині направлено прокурору Київської області для організації додаткових розслідувань. З моменту прийняття вищезазначеної ухвали та до моменту подання позовної заяви [PERSON] не пред»являлисть жодні підозри чи обвинувачення у вчиненні злочинів. У зв'язку із тривалим кримінальним провадженням, застосуванням до позивача запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, останньому було завдано матеріальної та моральної шкоди, яка виразилась у вимушених змінах у життєвих і виробничих стосунках, психологічному стресі, зусиллях, необхідних для відновлення попереднього стану. Своїми незаконними рішеннями, діями (бездіяльністю) держава України в особі органів дізнання і досудового слідства, прокуратури, суду завдали [PERSON] майнової (матеріальної) і моральної (немайнової) шкоди внаслідок незаконного тримання, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою, у зв'язку з утримуванням в скотських умовах камери для тимчасово затриманих, постійних образах і погрозах з боку конвоїрів. До моменту взяття під варту [PERSON] працював директором Комунального підприємства «Васильківський комбінат комунальних послуг» (м. Васильків), отримував дохід у вигляді заробітної плати. За останні два календарні місяці роботи, до порушення кримінальної справи та взяття під варту (червень та липень 2011 року), [PERSON] отримав заробітну плату у розмірі 17 049,60 (сімнадцять тисяч сорок дев'ять) гривень 60 коп., що підтверджується довідкою форми ОК-2 з Державного реєстру загальнообов»язкового державного соціального страхування, виданої Васильківським об»єднаним управлінням пенсійного фонду України Київської області № 2437/05 від 16.05.2016 року. Позивач [PERSON] перебував у Київському СІЗО у період з 26 серпня 2011 у по 24 лютого 2014 року, що складає 29 місяців та 24 дні та дорівнює 933 дня. До порушення кримінальної справи та взяття під варту середньоденна заробітна та [PERSON] складала 279,50 грн.. Таким чином, позивач за період з 26 серпня 2011 року по 24 лютого 2014 року втратив грошовий дохід в розмірі 260 773,50 грн. До порушення кримінальної справи [PERSON] був забезпеченою людиною, та мав авторитет у сім»ї, за місцем роботи та в суспільстві в цілому, оскільки займався суспільно політичною та громадською діяльністю, був депутатом Васильківської міської ради Київської області, секретарем Комісії з питань культури, молоді, спорту, охорони здоров»я, материнства, дитинства, балотувався на виборах до Верховної Ради України по загальнодержавному виборчому округу як кандидат у народні депутати України по виборчих списках ВО «Свобода». Вказане свідчить про активне політичне життя [PERSON], про значущість соціальних звязків в місці його постійного проживання. Позивач [PERSON] перебував у Київському СІЗО 29 місяців та 24 дні. Увесь цей був позбавлений можливості спілкуватися зі своєю сім'єю: дружиною та малолітнім сином. Також був позбавлений можливості виконувати свої батьківські обов'язки щодо виховання та розвитку своєї малолітньої дитини: виховувати дитину, піклуватися про її і, про фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати дитину до навчання та спілкування з однолітками. Незаконне тримання під вартою і безпідставне пред»явлення обвинувачення у вчиненні терористичного акту, в один момент зганьбило честь та гідність і завдало непоправної шкоди життю та діловій репутації позивача. Перебування під вартою позбавило позивача спілкування із сім»єю та повністю паралізувало всі можливі життєві зв»язки. За час перебування позивача у Київському слідчому ізоляторі його стан здоров»я погіршився. Відповідно до листа Київського слідчого ізолятору № 5619 від 25 березня 2013 року у [PERSON] було виявлено ДЖВШ (дискінезію жовчевивідних шляхів) та алергічний риніт. Через незадовільний стан приміщень, в яких утримувався [PERSON], він хворів застудними та вірусними хворобами, в нього виникли проблеми з зубами. [PERSON] перебував під вартою з 26 серпня 2011 року по 24 лютого 2014 року - всього 29 місяців та 24 дні. Отже, майже 30 місяців позивач був позбавлений нормальних життєвих, соціальних зв»язків, спілкування із сім»єю, позбавлений права ведення активної громадської діяльності. Що стосується «інших негативних наслідків», то найбільш непоправним серед них слід вважати страх, який залишиться з позивачем назавжди - страх громадянина перед власною державою. Адже всі вище зазначені незаконні рішення, дії (бездіяльність) органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду не були наслідком слідчої (судової) помилки. Вони впевнені, що ніхто із них не понесе жодної відповідальності за зловживання владою (ст. 364 КК), перевищення службових повноважень (ст. 365 КК України), службове підроблення (ст. 366 КК України), службову недбалість (ст. 367 КК України), завідомо незаконне затримання (ст. 371 КК України), притягнення завідомо невинного до кримінальної відповідальності (ст. 372 КК України), постановлення суддею завідомо неправосудної постанови (ст. 375 КК України). Позивач [PERSON] зазначав, що в нього на все життя залишиться гірке усвідомлення абсолютної незахищеності, усвідомлення, що працівники правоохоронних органів з будь-яких мотивів можуть просто знищити як особу (фізично), так і особистість (морально). Саме з цих міркувань виходив позивач, визначаючи розмір моральної (немайнової) шкоди, в щонайменше по 500,00 (п»ятсот) гривень за кожен день перебування [PERSON] у Київському СІЗО, що складає 466 500 грн.. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] з посиланням на вимоги ст. ст. 33, 56 Конституції України, ст. ст. 110, с. 5 Конвенції «Про захист прав і основних свобод людини», ст. ст. 16, 23, 1166, 1167, 1176, 1190 ЦК України, ст. ст. 1-4, 12, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] 260 773,50 грн. в рахунок відшкодування майнової (матеріальної) шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органу досудового слідства та прокуратури; стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] 466 500,00 грн. в рахунок відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органу досудового слідства та прокуратури. Ухвалою суду від 27 липня 2016 року до участі в справі в якості співвідповідачів було залучено Генеральну прокуратуру України і [PERSON] Служби безпеки України у Київській області. Ухвалою суду від 19 вересня 2016 року замінено первісного відповідача [PERSON] Служби безпеки України у Київській області належним відповідачем [PERSON] управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області. В судовому засіданні 25 листопада 2016 року судом було постановлено ухвалу, що занесена до журналу судового засідання, про виключення з числа відповідачів у справі Генеральну прокуратуру України і [PERSON] управління Служби безпеки України в м. Києві та Київській області, та ухвалено залучити Генеральну прокуратуру України і [PERSON] управління Служби безпеки України в м. Києві та Київській області третіми особами у даній цивільній справі. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав та просив його задовольнити. У судове засідання представник відповідача Державної казначейської служби України не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. У судовому засіданні представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Генеральної прокуратури України заперечував проти задоволення позовних вимог. У судове засідання представник третьої особи Головного управління Служби безпеки України в м. Києві та Київській області не з»явився, про дату, час і місце розгляду справи третя особа повідомлялась належним чином. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що ухвалою апеляційного суду м. Києва від 02 вересня 2011 року постанову судді Солом»янського районного суду м. Києва від 26 серпня 2011 року, якою визнано законним затримання [PERSON] та обрано щодо нього запобіжний захід у виді взяття під варту, -залишено без змін. Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 25 жовтня 2011 року постанову Солом»янського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2011 року про продовження строку тримання під вартою до чотирьох місяців [PERSON] залишено без змін. Постановою апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2014 року запобіжні заходи щодо [PERSON] змінено з тримання під вартою на підписку про невиїзд, звільнивши його з під варти негайно. Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 січня 2014 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 14 та ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 258-2, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 14, ч. 3 ст. 109 КК України, та призначено йому покарання: за ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258 КК України у виді позбавлення волі на 6 років; за ч. 1 ст. 258-2 КК України у виді позбавлення волі на 2 роки; за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на 1 рік; за ч. 1 ст. 14 ч. 3 ст. 109 КК України у виді позбавлення волі на 2 роки 6 місяців. За сукупністю злочинів в силу ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено [PERSON] покарання у виді позбавлення волі на 6 років. Строк відбування покарання [PERSON] обчислювати з дня його затримання 25 серпня 2011 року. Запобіжний захід [PERSON] до вступу вироку в законну силу залишено тримання під вартою в Київському СІЗО, Ухвалою апеляційного суду Київської області від 13 січня 2015 року вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 січня 2014 року щодо [PERSON], [PERSON], [PERSON] в частині засудження їх за ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 258-2 КК України скасовано і справу в цій частині закрито за недоведеністю їх участі у вчиненні злочину. В іншій частині вирок суду скасовано і справу в цій частині направлено прокурору Київської області для організації додаткового розслідування. Згідно повідомлення Генеральної прокуратури України у подальшому СВ ГУ СБУ в м. Києві та Київській області за вказаними фактами зареєстровано кримінальне провадження № 22015101110000059 від 30 березня 2015 року за ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 258-2, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 14 ч. 3 ст. 109 КК України. Згодом 30 квітня 2015 року прийнято рішення про закриття указаного провадження за ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 258-2, ч. 1 ст. 14, ч. 3 ст. 109 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Того ж дня проведення подальшого досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні за фактом придбання та зберігання [PERSON], [PERSON] та [PERSON] боєприпасів та вибухових речовин без передбаченого законом дозволу за ч. 1 ст. 263 КК України доручено СВ Васильківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області. На даний час досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні триває. Відповідно до вимог статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи. а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, корм випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров»я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Згідно вимог ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Отже, у вказаних вище випадках завдана шкода відшкодовується у разі, якщо такі дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду є незаконними. Згідно вимог ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутності події кримінального правопорушення, відсутності у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Таким чином, з сукупного аналізу зазначених положень законодавства вбачається, що для відшкодування шкоди в порядку, що встановлений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», необхідна наявність певних передумов, а саме: встановлення незаконності дій органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури чи суду в ході розслідування кримінального провадження відносно особи. При цьому, про незаконність перебування особи під слідством і судом, за правилом ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», свідчить постановлення виправдувального вироку, або встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду факту незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури в ході здійснення кримінального провадження, або закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно зі ст. 3 цього Закону у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Згідно роз»яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 3 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв»язку з ушкодженням здоров»я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв»язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв»язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 5 цієї Постанови передбачено, що обов»язковому з»ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв»язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. З наявних матеріалів справи і пояснень учасників процесу в судовому засіданні судом було встановлено, що ухвалою апеляційного суду Київської області від 13 січня 2015 року вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 січня 2014 року щодо [PERSON], [PERSON], [PERSON] в частині засудження їх за ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 258-2 КК України скасовано і справу в цій частині закрито за недоведеністю їх участі у вчиненні злочину. В іншій частині вирок суду скасовано і справу в цій частині направлено прокурору Київської області для організації додаткового розслідування. Згідно повідомлення Генеральної прокуратури України у подальшому СВ ГУ СБУ в м. Києві та Київській області за вказаними фактами зареєстровано кримінальне провадження № 22015101110000059 від 30 березня 2015 року за ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 258-2, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 14 ч. 3 ст. 109 КК України. Згодом 30 квітня 2015 року прийнято рішення про закриття вказаного провадження за ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 258-2, ч. 1 ст. 14, ч. 3 ст. 109 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Того ж дня проведення подальшого досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні за фактом придбання та зберігання [PERSON], [PERSON] та [PERSON] боєприпасів та вибухових речовин без передбаченого законом дозволу за ч. 1 ст. 263 КК України доручено СВ Васильківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області. На даний час досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні триває. Враховуючи те, що на даний час досудове розслідування у вказаному вище кримінальному провадженні триває і остаточне рішення не прийнято, то вимоги позивача [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду, є передчасними і безпідставними та задоволенню не підлягають. За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судовий збір компенсується державою.

Outcome: dismissed