Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що з 1996 року працював на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» та наказом №442-к від 03 липня 2020 року його було звільнено за власним бажанням. На час звільнення належна позивачу сума до виплати склала 44643,55 гривень, проте у день звільнення не була виплачена. Станом на день подання даної позовної заяви залишок невиплаченої [PERSON] заробітної плати складав 34583,69 гривень. Тому, відповідач зобов`язаний виплатити позивачу заборгованість із заробітної плати та його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Так, середньоденна заробітна плата позивача становить 703,26 гривень, а затримка належних останньому сум при звільненні за період з 06 липня 2020 року по 23 листопада 2020 року, включно, 99 робочих днів, отже розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день подачі позову складає 69622,74 гривень. Окрім того, незаконні дії відповідача щодо не своєчасного розрахунку з [PERSON] при звільненні, поставили останнього у скрутне матеріальне становище, яке унеможливило достойне забезпечення коштами його родину, привели до психологічних страждань та необхідності відшукувати інші джерела доходу для придбання, зокрема, продуктів харчування, одягу, тощо. Тому, [PERSON] незаконними діями відповідача була спричинена моральна шкода в розмірі 10000,00 гривень. З огляду на викладене позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь: заборгованість із заробітної плати у сумі 34583,69 гривень; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 06.07.2020 року по день ухвалення судом рішення, без утримання податків та обов`язкових зборів; в порядку відшкодування моральної шкоди 10000,00 гривень, а також витрати зі сплати судового збору. Ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 24 листопада 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін, призначено судове засідання з розгляду справи на 03 лютого 2021 року (а.с. 13). Пізніше від позивача на адресу суду надійшло письмове клопотання про відмову в частині позовних вимог та їх уточнення, згідно з яким [PERSON] відмовляється від позовних вимог в частині стягнення заборгованості із заробітної плати у розмірі 1465,41 гривень, оскільки відповідач 27 листопада 2020 року частково сплатив заборгованість із заробітної плати у сумі 1465,41 гривен. Окрім того, позивач уточнив вимоги позову та просив суд стягнути з Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» на його користь: заборгованість із заробітної плати в сумі 33118,28 гривень; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 06.07.2020 року по день ухвалення судом рішення, без утримання податків та обов`язкових зборів; в порядку відшкодування моральної шкоди 10000,00 гривень (а.с. 38). Згідно п.\~1\~ч.\~2\~ст.\~49\~ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю\~ухвалою закриває\~провадження у\~справі,\~якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом. Відповідно до ч. 2 ст. 255 ЦПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету. Згідно ч. 3 ст. 255 ЦПК України ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена. Так, позивач відповідно до положень ст. ст. 49, 206 ЦПК України відмовився від частини вимог позову, підстави для неприйняття такої відмови в судовому засіданні не встановлено, відмова від вимоги позову не суперечить вимогам чинного законодавства та не порушує права сторін, тому суд вважає за необхідне прийняти відмову [PERSON] від вимог позову в частині стягнення з Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» на його користь заборгованості із заробітної плати у сумі 1465,41 гривень та на підставі ст. 255 ЦПК України закрити провадження у справі в цій частині. Від відповідача на адресу суду 31 грудня 2020 року, в межах строку, визначеного ухвалою Вугледарського міського суду Донецької області від 24 листопада 2020 року, надійшов відзив на позов з доданими до нього доказами про підтвердження направлення його копії та доданих нього документів позивачу, тому суд вважає необхідним та доцільним прийняти відзив ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» до розгляду в межах даної цивільної справи. Згідно відзиву на позов відповідач зазначає, що позивач дійсно працював на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» та був звільнений 03.07.2020 року наказом підприємства №492-к від 03.07.2020 року за власним бажанням. За липень 2020 року нарахована позивачу заробітна плата у розмірі 55637,91 гривень, належна сума до сплати складає 44643,55 гривень. Виплати були здійснені: платіжним дорученням №131 від 27 серпня 2020 року у розмірі 10059,86 гривень; платіжним дорученням №147 від 27.11.2020 року у розмірі 1465,41 гривень. Заборгованість по заробітній платі станом на 22.12.2020 року складає 33118,28 гривень. Середньоденна заробітна плата позивача складає 703,26 гривень. Середньомісячна заробітна плата становить 13713,57 гривень. Відповідачем дійсно не було вчасно виплачено належних звільненому працівникові сум у день звільнення, але вина підприємства у такій бездіяльності відсутня, оскільки численні борги на підприємстві, у тому числі із заробітної плати та постачання (розподіл) електроенергії, утворились через несплату ДП «Держвуглепостач» заборгованості за поставлене відповідачем вугілля у сумі 59987377,51 гривень, яка на теперішній час є непогашеною. За підсумками роботи за 9 місяців 2020 року збитки підприємства склали 173328 тис. грн. Кредиторська заборгованість станом на 30.11.2020 року складає 1556922 тис. грн. Згідно з постановою відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 29.04.2020 року у виконавчому провадженні було накладено арешт на грошові кошти ДП «Шахта ім. М.С. Сургая», що містились на відкритих рахунках у таких банківських установах, як АТ «ОТП Банк», АТ «КІБ», АБ «Південний». Накладення вказаних арештів призвело до остаточного блокування фінансово-господарської діяльності відповідача, що також унеможливило здійснення будь-яких платежів у тому числі й з виплати заробітної плати. Посилаючись на вищевикладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі, а справу розглядати за відсутності представника ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» (а.с. 18-19). Від відповідача не надходило клопотань про розгляд справи у поряду загального позовного провадження. Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, передбачених ч. ч. 5, 7 ст. 279 ЦПК України, від сторін не надходило. Суд, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, дослідивши які вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 22 липня 1996 року по 28 травня 1999 року, з 10 листопада 1999 року по 10 березня 2002 року, з 10 грудня 2003 року по 02 липня 2005 року, з 25 липня 2006 року по 03 липня 2020 року працював на Державному підприємстві «Шахта ім. М.С. Сургая» та був звільнений 03 липня 2020 року наказом № 442-к від 03 липня 2020 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується трудовою книжкою серії [NUMBER] від 11 червня 1999 року (а.с. 8-10). Відповідно до довідок Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» від 22 грудня 2020 року та №1390 від 06 листопада 2020 року [PERSON] дійсно працював на даному підприємстві та був звільнений 03 липня 2020 року згідно наказу №492-к від 03 липня 2020 року за власним бажанням. За липень 2020 року нарахована заробітна плата в розмірі 55637,91 гривень, належна сума до сплати складає 44643,55 гривень. Виплата здійснена: - платіжним дорученням №131 від 27.08.2020 року в розмірі 10059,86 гривень (а.с. 26-28, 33); - платіжним дорученням №147 від 27.11.2020 року в розмірі 1465,41 гривень (а.с. 29-31, 32); Заборгованість по заробітній платі станом на 22.12.2020 року складає 33118,28 гривень. Середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 703,26 гривень. Середньомісячна заробітна плата позивача становить 13713,57 гривень (а.с. 11, 24, 25). Відповідно до довідки Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» від 21 грудня 2020 року за підсумками роботи за 9 місяців 2020 року збитки підприємства склали 173328 тис. грн.. Кредиторська заборгованість по ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» станом на 30 листопада 2020 року складає 1556922 тис. грн. (а.с. 23). Так, в судовому засіданні встановлено, не оспорюється сторонами та у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, що [PERSON] дійсно працював на ДП «Шахта\~ім.\~М.С.\~Сургая» та\~був звільнений\~з підприємства\~03\~липня 2020\~року за\~власним бажанням\~на підставі\~ст.\~38\~КЗпП України.\~В день\~звільнення з\~останнім не\~було проведено\~повного розрахунку\~всіх належних\~йому сум.\~Середньоденна заробітна\~плата [PERSON] становить 703,26 гривень, оскільки кожна зі сторін посилається на зазначені обставини як в досліджених письмових доказах, так і в наданому суду позові та відзиві на позов. Згідно статті 47 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як вбачається з наданих до суду довідок ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» від 22 грудня 2020 року та №1390 від 06 листопада 2020 року, та підтверджено відповідачем у наданому суду відзиві, сума, яка належала позивачу до виплати на час звільнення становила 44643,55 гривень, яка була частково сплачена підприємством згідно платіжних доручень №131 від 27.08.2020 року та №147 від 27.11.2020 року. Так, розмір невиплачених [PERSON] при звільненні грошових коштів на час розгляду справи становить 33118,28 гривень (44643,55\~грн.\~ (10059,86\~грн.\~+\~1465,41\~грн.)\~=\~33118,28 грн.), тому, на виконання вимог ст. ст. 47, 116 КЗпП України, ці кошти підлягають стягненню з Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» на користь позивача, а вимоги позову в даній частині задоволенню. Згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 рудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При визначенні середньої заробітної плати слід керуватися вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями) (далі - Порядок). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. З п. 2 вказаного Порядку вбачається, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що середньоденний заробіток [PERSON] на день звільнення становив 703,26 гривень, що підтверджується довідками Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» 22 грудня 2020 року та №1390 від 06 листопада 2020 року, не оспорюється сторонами та не підлягає доказуванню. Згідно з п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Таким чином, під час проведення розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки розрахунку при звільненні з використанням даних про середній заробіток позивача. Так, розмір компенсації середнього заробітку за період, коли з вини відповідача з позивачем не було здійснено розрахунок при звільненні, а саме, за період з 06 липня 2020 року по день ухвалення рішення суду, а саме по 03 лютого 2021 року, включно, становить 104082,48 гривень (148 робочих дні х 703,26 гривень = 104082,48 гривень). Так, відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9\~ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої палати Верховного суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц. Враховуючи вищенаведене, а також встановлені судом фактичні обставини справи, зокрема розмір нарахованої позивачу на момент звільнення суми заробітної плати 55637,91 гривень, суд приходить до висновку про очевидну неспівмірність сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, а тому вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивачки виплат у сумі 60000,00 гривень. Більш того, враховуючи, що при здійсненні розрахунку середньоденної заробітної плати [PERSON] та як наслідок при розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні останнього враховувались грошові виплати заробітної плати позивача до утримання з них податків та обов`язкових зборів, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні вимог позову в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні без утримання податків та обов`язкових зборів. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 10000,00 гривень, суд виходить з наступного. Згідно статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Право на відшкодування моральної шкоди з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б останнього вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України. В судовому засіданні встановлено, що неправомірними діями відповідача, а саме порушенням термінів здійснення розрахунку при звільненні, порушено, гарантоване ст. 43 Конституції України, право [PERSON] на своєчасне одержання винагороди за працю, що призвело до моральних страждань позивача, який більше 20 років працював на ДП «Шахта ім. М.С. Сургая», а наслідком не виплати при звільненні всіх сум, що належали позивачу від підприємства, стало погіршення матеріального становища [PERSON] , що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та пошуку джерел доходу для забезпечення власного утримання та утримання родини. При цьому, суд звертає увагу, що позивач в обґрунтуванні свого позову зазначає, що моральна шкода обумовлена втратою нормальних життєвих зв`язків, погіршенням життєвих умов, однак [PERSON] не конкретизує в чому саме виразились погіршення його життєвих умов, способу життя та порушення життєвих зв`язків. Тому, суд, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, розглядаючи справу не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що з відповідача ДП «Шахта ім. М.С. Сургая» на користь [PERSON] в порядку відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню 5000,00 гривень, що буде цілком еквівалентним завданим моральним стражданням. Вирішуючи питання щодо розподілу між сторонами судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з наданої до суду квитанції №0.0.1914388595.1 від 20 листопада 2020 року [PERSON] було сплачено судовий збір за подання до суду даного позову у сумі 840,80 гривень. Виходячи з\~вищевикладеного,\~приймаючи до\~уваги,\~що суд\~дійшов висновку\~про доцільність\~часткового задоволення\~вимог позову\~ [PERSON] ,\~суд вважає\~необхідним стягнути\~з відповідача\~на користь\~позивача понесені\~останнім судові\~витрати зі\~сплати судового\~збору пропорційно\~до розміру\~задоволених позовних\~вимог,\~а саме,\~479,05 гривень (65000,00 грн.* 840,80 грн. / 114082,48 грн. = 479,05 грн.). Оскільки, відповідно до вимог статті 279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, тому, відповідно до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі викладеного,

Outcome: partial