Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що є наймачем квартири [ADDRESS] на підставі ордеру на житлове приміщення. Разом із позивачем у квартирі зареєстровані його діти: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Утім, фактично на сьогодні у квартирі проживають позивач та [PERSON] . Відповідачі тривалий час у квартирі не проживають. [PERSON] у листопаді 2013 року виїхав на постійне місце проживання до Автономної Республіки Крим. [PERSON] залишила квартиру у травні 2016 року. З цього часу її місце перебування позивачу невідоме, оскільки жодних стосунків вони не підтримують. Протягом указаного вище періоду відповідачі квартирою не користуються, участі у витратах з її утримання та оплати комунальних платежів не беруть. Позивач, так само як і третя особа, перешкод у користуванні квартирою відповідачам не чинили. Вони добровільно виїхали з житла і з цього часу ним не користуються, їх особистих речей у квартирі не має. У той же час відповідачі залишаються зареєстрованими у квартирі, що призводить до надмірних витрат позивача з її утримання. Представник позивача до судового засідання надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі у судове засідання повторно не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, хоча про дату, час і місце його проведення були повідомлені належним чином. Відзиву на позовну заяву відповідачі не подали. Третя особа, [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову не заперечував. Суд вважає можливим, за згодою представника позивача, провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи відповідно до ст.280 ЦПК України, за відсутності відповідачів. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи, вивчивши надані докази та проаналізувавши їх у сукупності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що 25 листопада 2009 року Виконавчий комітет Запорізької міської ради Запорізької області на підставі рішення міськвиконкому № 430/2 від 22.10.2009 видав [PERSON] ордер на житлове приміщення серії М [NUMBER] на право зайняття квартири [ADDRESS] , загальною площею 45,45 кв.м., житловою площею 25,2 кв.м.(а.с. 7) Відповідно до вказаного ордеру склад сім`ї [PERSON] . становлять його діти: [PERSON] , 1989 року народження, [PERSON] , 1991 року народження, [PERSON] , 1992 року народження. Згідно із довідками про реєстрацію місця проживання особи № 04-26/17619, 04-26/17620, виданими Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради 12.11.2018, [PERSON] та [PERSON] мають зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 11-12) Відповідно до довідки №910, виданою Краснополянською сільською радою Чорноморського району Автономної Республіки Крим 06.11.2014 року, [PERSON] з 05 листопада 2013 року проживає на території Республіки Крим за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 13) Згідно із заявами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , у квартирі [ADDRESS] [PERSON] не проживає з листопада 2013 року, [PERSON] з травня 2016 року. Справжність підписів указаних свідків на заявах засвідчено Кияницею Н.В., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, 14.06.2019 за р. № 1829, 1830, 1831. (а.с. 14-16) Суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосувати норми Житлового кодексу України, на який посилається позивач, оскільки спірна квартира не є власністю сторін і спір не стосуються визнання втратившим право на житло члена сім`ї власника житлового помешкання. Згідно із ч. 1 ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Відповідно до ч. 2. ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Отже, наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. Згідно з п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985, на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Суд погоджується з аргументами позивача щодо вибуття [PERSON] до іншого населеного пункту на постійне місце проживання, що підтверджується наданою довідкою № 910 від 06.11.2014. Крім того, суд ураховує показання свідків, згідно з якими [PERSON] не проживає у квартирі з листопада 2013 року, [PERSON] не проживає у квартирі з травня 2016 року. Водночас поважних причин відсутності [PERSON] та [PERSON] за адресою місця реєстрації не встановлено. Відповідно до положень ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього, може бути подовжено наймодавцем, а у разі спору судом. Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку. Враховуючи вищевикладені вимоги діючого законодавства, повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи та оцінивши сукупність наданих доказів в їх взаємозв`язку і достатності, належності та допустимості, суд вважає доведеним, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають не проживає в спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців, що є підставою для визнання їх таким, що втратили право користування житловим приміщення - квартирою [ADDRESS] . При цьому, суд виходить з того, що відповідачі за власним бажанням та волевиявленням виїхали зі спірної квартири на інше місце мешкання, ніяких перешкод їм у користуванні спірним житлом з боку позивача чи інших осіб не чинилось, умов, щоб унеможливлювали їх проживання, не створювалось, тривалий час вони ним не користуються з власної волі, їх особистих речей в квартирі немає, житлово-комунальні послуги не сплачують, однак з реєстраційного обліку відповідачі добровільно не знялися, у зв`язку з чим позивач змушений нести додаткові витрати щодо сплати за житлово-комунальні послуги. Таким чином, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Оскільки позивач не заявляв вимогу щодо відшкодування судових витрат, суд не вирішує питання їх розподілу.

Outcome: approved