Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що з відповідачем [PERSON] він перебуває у зареєстрованому шлюбі з 07.08.2010 року. Шлюб реєструвався відділом Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції, за актовим записом №329. Від шлюбу мають неповнолітню дитину: доньку - [PERSON] , [INFO] . На даний момент сторони втратили здатність підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, дружби, взаємоповаги. Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на сімейне життя. Ведення спільного господарства між сторонами припинено. Позивач вважає, що подальше збереження шлюбу суперечить його інтересам, а тому просить шлюб з відповідачем розірвати. Також просить встановити місце проживання неповнолітньої доньки разом із матір`ю. До початку судового засідання від позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] надала заяву про розгляд справи у її відсутності. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд встановив наступне. Факт реєстрації шлюбу між сторонами підтверджується свідоцтвом про шлюб від 07.08.2010 року серії [NUMBER] , виданим відділом Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиціїза актовим записом №329. Згідно з ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам дітей або одного з подружжя. Згідно з ч.2 ст.114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд, з`ясувавши причини розірвання шлюбу, дослідивши матеріали справи, вважає подальше сумісне життя подружжя та збереження сім`ї неможливим, у зв`язку з чим шлюб підлягає розірванню. Щодо визначення місця проживання дитини суд зазначає наступне. Частинами 1 та 2 ст. 24 Конституції України регламентовано, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Як передбачає ч. 1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом положень ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків; місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Визначення місця проживання дитини у судовому порядку відбувається шляхом подачі позовної заяви з необхідними документами того з батьків, хто бажає, щоб з ним залишилася проживати дитина. Суд, перевіривши фактичні обставини справи з письмовими доказами, дійшов до висновку про те, що подальше подружнє життя суперечитиме інтересам позивача, а збереження сім`ї є неможливим. З урахуванням викладеного, позовні вимоги щодо розірвання шлюбу є обґрунтованими, однак вважає що для вирішення питання про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, до суду повинен звернутися той з батьків, хто бажає, щоб з ним залишилася проживати дитина, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позовні вимоги щодо розірвання шлюбу, то у відповідності до ч.1 ст.142 ЦПК України суд вважає необхідним повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, що становить 454,00 грн., та у відповідності до ст.141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача іншу частину витрат по сплаті судового збору в розмірі 454,00 грн.

Outcome: partial