Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON], [PERSON], треті особи: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, приватне підприємство «Садгора Сервіс» про позбавлення права користування житловим приміщенням. Посилається на те, що на підставі договору дарування від 18.05.1999 року, який посвідчено державним нотаріусом Другої Чернівецької державної нотаріальної контори [PERSON], та зареєстровано Чернівецьким міським комунальним БТІ 13.12.2002 року, він набув у власність житловий будинок [ADDRESS], з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, який належав на праві особистої власності [PERSON]. Рішенням 9 сесії Чернівецької міської ради XXIV скликання від 27.02.2003 року №172 йому у приватну власність передано земельну ділянку площею 0,1000 га., за адресою [ADDRESS], та видано Державний акт, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №9989. За життя [PERSON], 04.10.1959 року в житловому будинку [ADDRESS] були зареєстровані відповідачка [PERSON] та 23.09.1983 року відповідач [PERSON], а в 2001 році і відповідачка [PERSON]. В подальшому в даному будинку були також зареєстровані діти відповідачки [PERSON], в 2006 році [PERSON], [INFO] та в 2011 році [PERSON], [INFO]. Зазначав, що в спірному будинку також зареєстрований він та члени його сім'ї, а саме його дружина [PERSON], син [PERSON], невістка [PERSON], донька [PERSON], та внучка [PERSON], які постійно проживають та користуються будинком, та здійснюють догляд за ним. Житловий будинок в якому проживає його сім'я та зареєстровані відповідачі, обіймає загальну площу 47,7 кв.м., житлову 26,90 кв.м. та складається із однієї житлової кімнати, житлової кухні, коридору, веранди та кухні. Враховуючи, що площа житлового будинку [ADDRESS] є значно меншою встановленої норми на одну особу та необхідне для проживання його сім'ї, просить позбавити відповідачів [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] права користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком за [ADDRESS] В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, послався на обставини викладені в позові, просив позов задовольнити, додатково пояснив, що до складу сім'ї позивача входять його дружина, двоє його дітей, невістка та онука. В повній мірі розпоряджатися належним йому на праві приватної власності спірним житловим будинком він не має змоги, через реєстрацію та проживання у ньому сім'ї відповідачів. Проживання відповідачів у житловому будинку порушує його право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї. Відповідно до висновків, що містяться в ухвалах у справах: № 6-10723св08, № 6-2778св08, № 6-55662св10, право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а, отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника. Будь-яких угод про користування спірним житловим приміщенням між позивачем та відповідачами не укладалося, спільного господарства ними не ведеться, а відповідачі не є членами сім'ї позивача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи, причини неявки суду не повідомив. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали надали свої заперечення. Просили в позові відмовити. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] додатково пояснила суду, що вона є рідною сестрою померлого [PERSON] та тіткою позивача [PERSON]. З дня народження вона постійно проживала в спірному житловому будинку разом з батьками. Її донька відповідачка [PERSON] також народилася в спірному будинку та постійно в ньому проживає разом з дітьми. По досягненню повноліття була зареєстрована за місцем реєстрації матері в спірному житловому будинку. Про те, що на даний житловий будинок було визнано право власності за її рідним братом [PERSON] їй не було відомо, оскільки відповідно до відомостей КЖРЕП №15 вона зареєстрована в [ADDRESS], та постійно займає 1 кімнату житловою площею 14,10 кв.м., загальною площею 21,90 кв.м. Будь-яких правовстановлюючих документів у неї на квартиру [ADDRESS], 120 у неї немає, вважає, що не було необхідності, оскільки даний будинок було розподілено її батьками між нею та померлим братом [PERSON] Крім того сам позивач разом з дружиною сином та невісткою проживає в сусідньому житловому будинку, що ним побудовано поруч зі спірним. Представник відповідачів [PERSON] заперечуючи заявлені позивачем вимоги, у судовому засіданні зазначила, що відповідно до норм Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. До членів сім'ї належать дружина наймача, їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сім'ї маж також і особа, яка перестала бути членом сім'ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування заманим приміщенням. Право користування спірним житловим будинком відповідачка [PERSON] набула відповідно до договору найму в той час коли житловий будинок не був приватною власністю. Посилаючись на правову позицію Верховного Суду України викладену у Постанові від 16 січня 2012 року по справі №6-57цс11 зазначила, що підстави права користування відповідачами спірним житловим приміщенням залежать від норм житлового та цивільного законодавства зокрема визначених ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України, порушення яких позивачем не доведено. Крім того, представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні заявила клопотання про застосування строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в позові, посилаючись на те, що позивач [PERSON] набув у власність спірний житловий будинок відповідно до договору дарування в 1999 році. На протязі всього часу відповідачі вільно проживали та користувалися спірним житловим будинком. Оскільки загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а позивач не був позбавлений права звернутися до суду в межах трирічного строку за захистом свого порушеного права починаючи з 1999 року, останній пропустив строк звернення до суду з даним позовом, та у зв'язку із цим просила суд у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи ПП «Садгора Сервіс» [PERSON] в судовому засіданні вирішення спору залишила на розсуд суду, та пояснила суду, що відповідно до Будинкової книги для прописки громадян, що проживають в [ADDRESS] спірний житловий будинок є одноквартирним. З 2000 року було ведено електронний реєстр зареєстрованих осіб, та відповідно до якого довідки про склад сім'ї та реєстрацію осіб формується на підставі електронного реєстру. На момент створення даного реєстру відомості вносилися згідно адресних листків адресно-довідкового бюро. Про розбіжності у відомостях довідок про склад сім'ї щодо реєстрації сім'ї позивача в квартирі №2, а відповідачів в квартирі [ADDRESS] їй нічого невідомо. Щодо реєстрації в спірному будинку відповідачів [PERSON] та неповнолітніх [PERSON], [PERSON] без згоди власника [PERSON] пояснила, що на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не вимагається, та за таких обставин відповідачка [PERSON] була зареєстрована за місцем реєстрації матері [PERSON], а неповнолітні [PERSON] та [PERSON] за місцем реєстрації їх матері відповідачки [PERSON]. В судове засідання представник третьої особи Служби у справах дітей Чернівецької міської ради не з'явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи, надав суду заяву, в якій просить справу розглядати без участі представника служби у справах дітей Чернівецької міської ради та при прийнятті рішення врахувати права та інтереси дітей. Будучи допитаним в якості свідка [PERSON], показав суду, що він є рідним братом відповідачки [PERSON] та дядьком позивача [PERSON]. Він народився в спірному житловому будинку в якому проживав з 1938 до 1958 років. Також з моменту свого народження у спірному будинку проживає відповідачка [PERSON], а після народження [PERSON], остання також була зареєстрована та постійно проживала в [ADDRESS]. Після початку судового розгляду даної справи йому стало відомо, що його покійний брат в 1961 році офрмаив правовстановлюючі документи на спірне будинковолодіння на власне ім'я. Також зазначив, що він часто буває в гостях у позивача та відповідачів. У відповідачів у кімнаті є два ліжка, однак чи проживає з ними відповідач [PERSON] йому невідомо та з цього приводу він нічого пояснити не може, однак кілька раз його там бачив. У позивача є новий будинок в якому останній і проживає. Додав, що під час проживання відповідачки [PERSON] разом з її чоловіком, останнім як на багатодітну сім'ю було отримано житлову квартиру в [ADDRESS], однак відповідачка [PERSON] там не проживає. Свідкок [PERSON], показала суду, що народилася вона по [ADDRESS], однак на даний час проживає по [ADDRESS]. Часто буває в гостях у відповідачів, востаннє була перед Новим роком. Відповідачі постійно проживають в спірному житловому будинку майже весь рік, і тільки на зимовий період коли холодно переїжджають проживати в місто Чернівці, в житло по [ADDRESS], куди саме їй невідомо. Стосовно квартири, яку отримав чоловік відповідачки [PERSON] як багатодітна сім'я, то в ній наскільки їй відомо проживає близько сімнадцяти чоловік. Позивач разом з сином проживають в новозбудованому житловому будинку. Свідок [PERSON], пояснила суду, що з 1961 року проживає по [ADDRESS], та інколи заходить до сторін в гості. У позивача є 2 житлових будинки. В спірному житловому будинку проживає донька позивача з дитиною, а також відповідачі. Позивач разом з дружиною, сином та невісткою проживає в новозбудованому будинку. Суд, заслухавши представника позивача, відповідачів [PERSON], [PERSON] їх представника, представника третьої особи ПП «Садгора Сервіс», допитавши свідків вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Садгірської міської Ради депутатів трудящих №9/3 від 25 травня 1961 року «Про встановлення прав власності окремих громадян на житлові будинки м. Садгора» та відповідно до п. 54 додатку №1 до рішення міської ради від 25.05.1961 р. за №9/3 за громадянином [PERSON] визнано право власності на будинковолодіння по [ADDRESS] На підставі договору дарування від 18.05.1999 року, який посвідчено державним нотаріусом Другої Чернівецької державної нотаріальної контори [PERSON], та зареєстровано Чернівецьким міським комунальним БТІ 13.12.2002 року, право власності на житловий будинок №120 з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] від [PERSON] перейшло до позивача у справі [PERSON]./а.с.4-5/. Факт наявності права власності у позивача [PERSON] на спірний житловий будинок на момент розгляду справи підтверджується Витягом з державного реєстрацію речових прав на нерухоме майно від 12.06.2015 року. /а.с.6/. Відповідно до досліджених в судовому засіданні матеріалів інвентаризаційної справи на будинковолодіння [ADDRESS], спірний житловий будинок «літ.А» загальною площею 47,7 кв.м., в тому числі житловою 26,90 кв.м. є одноквартирним та складається із коридору «літ.1-1», житлової кухні «літ.1-2», житлової кімнати «літ.1-3», веранди «літ.1-4», кухні «літ.1-5» /а.с.9-12/. Як встановлено в судовому засіданні в спірному житловому будинку зареєстровані позивач [PERSON] з дружиною [PERSON], донькою [PERSON], сином [PERSON], внучкою [PERSON] та невістка [PERSON]., а також відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Батько позивача [PERSON] у зв'язку зі смертю знятий з реєстраційного обліку 24 грудня 2015 року. Дані обставини підтверджуються також дослідженою в судому засіданні будинковою книгою для прописки громадян, що проживають в [ADDRESS]. /а.с. /. Так, статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч.1 ст.156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК Української РСР. Відповідно до положень ч.2 ст.64, ч.1 ст.156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла в подружжя не виникло право спільної власності), їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство. Як пояснила в судовому засіданні відповідачка [PERSON] вона з іншими відповідачами проживає в окремій житловій кімнаті, спільного господарства з позивачем та його сім'єю вони не ведуть. Крім того нею встановлено окремий електричний лічильник та оформлено особовий рахунок. Оплату за користування електричною енергією проводить самостійно. За змістом ч.1 ст.156 ЖК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, права члена сім'ї власника жилого приміщення є похідними від прав власника. Законом не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири). Відповідно до роз'яснень, викладених в п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Виходячи з наведеного суд приходить до наступних висновків. Як встановлено судом право власності [PERSON] припинено у зв'язку з укладенням договору дарування спірного житлового будинку 18 травня 1999 року. Судом також встановлено, що інших будь-яких договірних правовідносин між відповідачами і попереднім власником, які б давали підстави для обмеження прав позивача, як нового власника спірного будинку, не існувало, як не існує і передбачених законом підстав. Для визначення статусу особи, яка проживає в жилому приміщенні, зокрема необхідне встановлення фактів ведення спільного господарства та постійного проживання особи з власником житлового приміщення. З огляду на наведене відповідачами не доведено, що вони є членами сім'ї власника спірного житлового будинку, чи колишніми членами його сім'ї, постійного проживання з власником спірного будинку чи ведення спільного господарства. Таким чином, як вбачається із матеріалів справи, відповідачі не набули самостійного права на спірне житло з підстав, встановлених законом. Що стосується клопотання представника відповідачів [PERSON] про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, суд виходить з такого. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. Відповідно до 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 визначено, що за змістом статті 391 ЦК позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом. Заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: approved