Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить суд надати їй дозвіл на оформлення та виготовлення всіх необхідних документів, пов'язаних з перетинанням адміністративного кордону між Україною та іншими державами, для виїзду та в'їзду за кордон малолітній [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO], та надати [PERSON] дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України у супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] у період з 15 жовтня 2018 року по 15 листопада 2018 року до Єгипту, з 10 березня 2019 по 10 квітня 2019 року до Єгипту, з 01 червня 2019 року по 31 серпня 2019 року до Турецької Республіки та країн ЄС. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що від фактичних шлюбних відносин сторони мають малолітню дочку [PERSON], [INFO]. Вироком Апеляційного суду м. Києва від 04.02.2015 р. [PERSON] засуджено за ч.1 ст.121 КК України до трьох років позбавлення волі. [PERSON] часто хворіє застудними захворюваннями, має хронічний тонзиліт, для лікування та профілактики яких за рекомендацією лікаря необхідне періодичне перебування дитини на санаторно-курортному лікуванні. Позивач самостійно піклується про дочку, має намір забезпечити їй повноцінний відпочинок для оздоровлення і загального розвитку без згоди та супроводу відповідача в період з 15 жовтня 2018 року по 15 листопада 2018 року та з 10 березня 2019 по 10 квітня 2019 року в Єгипті, з 01 червня 2019 року по 31 серпня 2019 року в Турецькій Республіці та країнах ЄС. В судове засіданні позивач не з'явилась, однак подала до суду заяву, в якій просила справу розглянути у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти винесення заочного рішення по даній справі не заперечила. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Третя особа Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації не уповноважила свого представника на участь в судовому засіданні, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи, однак подала заяву, в якій просила розглянути справу без участі її представника, та підтримала позовну заяву [PERSON] в повному обсязі. Відповідно до ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивача, яка просила справу розглянути без її участі та відповідача, який, будучи належним чином повідомленим, в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив, відзив на позову заяву не подав, та за згодою позивача ухвалити заочне рішення. За таких обставин, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення даного позову з наступних підстав. Як встановлено судом, від фактичних шлюбних відносин сторони мають малолітню дочку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] актовий запис № 1729, яка проживає разом з позивачем (а.с. 28, 31). Вироком Апеляційного суду м. Києва від 04.02.2015 р. [PERSON] було засуджено за ч.1 ст.121 КК України до трьох років позбавлення волі (а.с. 33-35). Як вбачається з повідомлення Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві від 26.12.2017 р., [PERSON] перебуває у розшуку за Дніпровським УП ГУ НП в м. Києві з 18.09.2015 р. за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, з метою відбуття покарання, і звернення [PERSON] щодо розшуку [PERSON] зареєстроване 18.12.2017 р. в Дніпровському УП ГУ НП в м. Києві (а.с. 37). Згідно довідки для одержання путівки на санаторно-курортне лікування від 21.12.2017 р., у зв'язку з існуючими захворюваннями [PERSON] рекомендовано відвідувати влітку санаторії на морському узбережжі (а.с. 32). Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 155 Сімейного кодексу України, передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч.ч.7,8 ст. 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Другим принципом Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (IXV) Генеральної Асамблеї Організації Об'єднаних Націй від 20.11.1959 року, встановлено, що дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Частинами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989р., яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ч.2 ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересування по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Змістом ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Частинами 1-3 ст. 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Пунктом 3 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, визначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновителів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Пунктом 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, визначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважнених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, в т.ч. рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що чинним законодавством України не встановлено обмежень щодо виїзду малолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за згодою батьків або ж за відсутності згоди одного із них. Ненадання дозволу на виїзд малолітної [PERSON] за кордон в супроводі її матері [PERSON] для відпочинку, оздоровлення та духовного розвитку, порушує законні права та інтереси цієї дитини. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення даного позову в частині надання дозволу [PERSON] на тимчасовий виїзд за межі України у супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] шляхом надання [PERSON] дозволу на тимчасовий виїзд за межі України в супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] у період з 15 жовтня 2018 року по 15 листопада 2018 року до Єгипту, з 10 березня 2019 по 10 квітня 2019 року до Єгипту, з 01 червня 2019 року по 31 серпня 2019 року до Турецької Республіки та країн ЄС, оскільки бажання позивача отримати дозвіл на виїзд дитини за кордон повністю узгоджується з її правами та обов'язками, покладеними на неї Сімейним кодексом України, тому суд не вбачає жодних обставин, що обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини за кордон, і вважає, що це буде відповідати інтересам малолітньої [PERSON], оскільки виїзд дитини до країн ближнього та дальнього зарубіжжя позитивно вплине на її загальний розвиток, сприятиме пізнанню, спілкуванню, проведенню дозвілля та оздоровленню. Разом з тим, п.п. 2 п. 7 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2015 р. №152 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 16 листопада 2016 р. № 1001) визначено, що оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється особі, яка не досягла 16-річного віку, особі, яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників (далі - законні представники); у разі оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі - на підставі заяви-анкети одного з батьків/законних представників та письмової згоди другого з батьків/законних представників, яка надається під час подання документів (заява від другого з батьків/законних представників не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства чи за наявності виданої органом державної виконавчої служби довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців). У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою. Якщо батьки не перебувають у шлюбі, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети того з них, з ким проживає особа. Статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзд в Україну громадян України» визначено, що документи, що дають право громадянину України на виїзд з України і в'їзд в Україну є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в'їзд в Україну). Таким чином, для позивача [PERSON], яка не перебуває у шлюбі з [PERSON], та з якою проживає їх дочка [PERSON], законодавчо визначений порядок оформлення та видачі закордонного паспорта, як документа, що дає право громадянину України на виїзду з України і в'їзд в Україну, для її дочки, яка не досягла 16-річного віку, що не потребує надання окремого дозволу батька цієї дитини, у зв'язку з чим позовні вимоги в частині надання дозволу на оформлення та виготовлення всіх документів, пов'язаних з перетинанням адміністративного кордону між Україною та іншими державами для виїзду та в'їзду за кордон [PERSON] без згоди та супроводу батька задоволенню не підлягають. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду зазделегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений останньою в дохід держави судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial