Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що з 19 листопада 2011 він перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від своїх відносин мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], який проживає з відповідачкою. Починаючи з червня 2018 року вони не живуть разом, не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбних відносин. Постійні сварки та непорозуміння між сторонами привели до того, що сім'я перестала існувати, майнових спорів та спору про місце проживання неповнолітньої дитини між ними немає. Сторони у підготовче судове засідання не з'явилися, подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності, позивач позовні вимоги підтримує, просить суд розірвати шлюб, відповідач позовні вимоги визнає повністю, на розірвання шлюбу згоден, просить справу розглянути без його участі. Оскільки сторони подали заяви про розгляд справи у їх відсутність, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Визнання позову відповідачем не суперечить чинному законодавству, не порушує права чи свободи інших осіб, а тому приймається судом. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 19 листопада 2011 року перебувають у шлюбі, який зареєстрований виконавчим комітетом Мілуватської сільської ради Сватівського району Луганської області, актовий запис № 11 ( а.с. 7). Від своїх відносин сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO] (а.с.13), який проживає з відповідачкою. З червня 2018 року сторони припинили шлюбно-сімейні відносини, між подружжям втрачено взаєморозуміння та почуття любові і поваги, сторони не створили міцної, дружньої сім'ї, згодні на розірванні шлюбу. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Частиною 3 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи викладені обставини, суд вважає встановленим, що подальше спільне проживання подружжя, збереження їх шлюбу неможливе та суперечило б інтересам кожного з них та неповнолітньої дитини, а тому шлюб між сторонами слід розірвати. Відповідно до ч. 1 ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на те, що відповідачем визнано позовні вимоги у повному обсязі, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду згідно квитанції № 46 від 18 липня 2018 року, а інші 50 відсотків судового збору, що сплачені позивачем при зверненні до суду з позовом, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved