Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до першого відповідача [PERSON] та другого відповідача [PERSON], третя особа на стороні позивача без самостійних вимог Ужгородський міський відділ головного управління Державної міграційної служби за якою просить суд визнати останніх такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою № 12 в будинку № 67, розташованому по вулиці Володимирській в місті Ужгороді. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 06 березня 2015 року між ним та відповідачами у цій справі був укладений договір купівлі продажу квартири. На даний момент у квартирі залишилися зареєстрованими відповідачі, які з моменту продажу квартири не проживають в ній, однак не знімаються з реєстрації та не виходять на зв'язок. Відповідачі не є членами сім'ї позивача та не є власниками і не проживають у даній квартирі, що дає позивачу обґрунтовані підстави звернутися з даним позовом. Позивач та його повноважний і компетентний представник у судове засідання не прибули, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи були судом належним чином повідомлені. Від представника позивача 02.07.2015 до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, із зазначенням що позов він підтримує та просить його задовольнити. Перший та другий відповідачі в судове засідання не прибули, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи їх було повідомлено належним чином. Від представника відповідачів [PERSON] 02.07.2015 до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності із зазначенням, що позовні вимоги відповідачі визнають та не заперечують проти їх задоволення. Від третьої особи до суду також надійшла заява від 13.06.2015 № 13/1625 про розгляд справи без участі представника. Оскільки сторони та їх представники не прибули у судове засідання, судом у відповідності до ч. 2\~ст. 197 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтується позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до Договору купівлі\~продажу квартири від 06 березня 2015 року позивач [PERSON] придбав квартиру за номером 12 в будинку номер 67, розташованому на вулиці Володимирській у місті Ужгороді. Згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.03.2015 № 34635250 право власності на зазначену квартиру було зареєстроване за позивачем на підставі договору купівлі продажу від 06.03.2015. Як вбачається з копій паспортів першого відповідача [PERSON] та другого відповідача [PERSON] вони зареєстровані у квартирі за номером 12 в будинку номер 67, розташованому на вулиці Володимирській у місті Ужгороді. За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пунктом 1 частини першої статті 346 ЦК України передбачено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Як зазначено у п. 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,\~статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116\~Житлового кодексу Української РСР\~(далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156\~ЖК УРСР;стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. У відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» підставою для зняття з реєстрації місця проживання є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися правом власності на свій розсуд. Враховуючи вищевикладене, та те що відповідачі втратили право власності на квартиру за номером 12 в будинку номер 67, розташованому на вулиці Володимирській у місті Ужгороді, та, відповідно, право користування нею, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення. Що стосується судового збору суд зазначає наступне. Як встановлено ч. 2 ст. 79 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до пп. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, що на цей час складає 243,60 грн. (1218 * 0,2). Проте, як зазначено у п. 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо в позовній заяві об'єднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, пов'язані між собою, судовий збір сплачується окремо з кожної із таких вимог (або загальною сумою). Тобто позивачам при зверненні до суду із зазначеним позовом слід було сплатити судовий збір у сумі 487,20 (243,60 * 2). Однак у якості доказу сплати судового збору позивачем суду надана квитанція від 20.05.2015 року № ПН1410 на суму 244,00 грн. Як зазначено у п. 28 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо факт недоплати судового збору з'ясовано судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд залежно від конкретних обставин справи може: зобов'язати позивача (заявника) доплатити належну суму судового збору і подати суду відповідні докази у встановлений ним строк та за необхідності оголосити перерву в її розгляді (стаття 191\~ЦПК); у разі неподання доказів оплати - стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням положень\~статті 88\~ЦПК або ж залишити позов (заяву, скаргу) без розгляду на підставі\~пункту 8\~частини першої статті 207 ЦПК. Згідно пункту 35 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. З урахуванням викладеного та у відповідності до вимог\~ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з кожного відповідача окремо по 121,80 грн. на користь позивача та на користь Державного бюджету України. На підставі наведеного та

Outcome: approved