Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до ЛМКП «Львівтеплоенрго», у якому просить стягнути із відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 296784 грн. 75 коп., 3000 грн. витрати на професійну правничу допомогу та 2958 грн. судового збору. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго» з 13.07.2006 р. по 01.11.2017 р. Відповідач здійснював нарахування заробітної плати з порушенням норм чинного законодавства, що призвело до суттєвого заниження її розміру, чому [PERSON] був змушений звернутися до суду із позовом про стягнення заробітної плати. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11.20.2020 р. на користь позивача із відповідача стягнуто із ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь [PERSON] 41156 /сорок одну тисячу сто п`ятдесят шість/ гривень невиплаченої заробітної плати за період з 01.01.2010 р. по 30.06.2015 р., без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів та 53663 /п`ятдесят три тисячі шістсот шістдесят три/ гривні 39 копійок компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушення строків її виплати, а всього - 94819 /дев`яносто чотири тисячі вісімсот дев`ятнадцять/ гривень 39 копійок без урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України та витрати на професійну допомогу. Фактичний розрахунок відповідачем проведено 11.03.2021 р. Оскільки відповідач у день звільнення позивача не здійснив всіх розрахунків, то він має право, згідно норм чинного законодавства, на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за період з 02.11.2017 р. по 11.03.2021 р. Просить позов задовольнити. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 24.05.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги заперечив. Вважає позовні вимоги необґрунтованими, просить відмовити у задоволенні позову. Зокрема, просить застосувати строк позовної давності. Крім цього, вказує на право суду зменшити розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що відповідає позиції Верховного Суду. Представник позивача подала суду відповідь на відзив, у якій вказала, що строк звернення до суду позивачем не пропущено так як фактичний розрахунок з позивачем проведено 11.03.2021 року, а з даним позовом до суду позивач звернулася в травні 2021 року. Крім цього, вказала, що невиплата тривалий час належних позивачу сум мала місце з вини відповідача, а тому підстав для зменшення розрахованої позивачем суми середнього заробітку буде безпідставним. Просила позов задовольнити. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч.8 ст. 178 та ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд виходить з такого. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтями 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. У відповідності до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Судом встановлено, що [PERSON] з 13.07.2006 р. по 01.11.2017 р. перебував у трудових відносинах з ЛМКП «Львівтеплоенерго», що підтверджується копією трудової книжки /а.с.10-11/. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11.12.2020 року позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь [PERSON] 41156 /сорок одну тисячу сто п`ятдесят шість/ гривень невиплаченої заробітної плати за період з 01.01.2010 р. по 30.06.2015 р., без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів та 53663 /п`ятдесят три тисячі шістсот шістдесят три/ гривні 39 копійок компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушення строків її виплати, а всього - 94819 /дев`яносто чотири тисячі вісімсот дев`ятнадцять/ гривень 39 копійок без урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 (три тисячі) гривень 00 коп. Вказаним судовим рішенням встановлено порушення відповідачем трудових прав позивача на належний рівень оплати праці, передбачений чинним законодавством. Отже, ця обставина не потребує додаткового доведення. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Згідно поданого позивачем розрахунку, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 296784 грн. 75 коп. Фактичний розрахунок відповідачем з позивачем проведено 11.03.2021 р., що стверджується випискою по картковому рахунку /а.с.27/. Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України не відповідає ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. Тому відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою. Метою законодавчого регулювання умов відшкодування працівнику за час затримки усіх виплат при звільненні є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України (далі ЦК) загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових відносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи права відповідно до частини третьої статті 13 ЦК, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761(9584)15-ц (далі постанова) у пункті 87 прописано, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить до висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП. При цьому, зменшення суми відшкодування залежить від розміру недоплаченої роботодавцем суми. Істотним є період затримки (прострочення) невиплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. Велика Палата у зазначеній вище постанові зазначає, що враховувати необхідно ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. (п.п.91; 91п.1,2,3,4 постанови). Враховуючи те, що Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, суд, беручи до уваги правові позиції Великої палати прописані у постанові від 26 червня 2019 року вважає за необхідне зменшити суму компенсаційних виплат [PERSON] . При цьому, суд бере до уваги тривалий період часу недоплати заробітної плати роботодавцем з 2010 року по 2015 рік та звернення позивача [PERSON] із позовом про виплату недорахованої заробітної плати за вказаний період лише у 2020 року. Згідно рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 грудня 2020 року сума недорахованої заробітної плати за період з 01.01.2010 р. по 30.06.2015 р. становила 41156 грн., сума компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушення строків її виплати - 53663 грн. 39 коп., загалом - 94819 грн. 39 коп., а сума компенсаційних виплат, тобто середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яку просить стягнути позивач у даному позові складає 296784 грн. 75 коп., що значно перевищує суму основного боргу та порушує принцип співмірності. Позивачем не доведено, які майнові втрати понесені ним через невчасну доплату, чому мало місце тривале затягування у часі для звернення до роботодавця та в подальшому до суду з позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати. Крім цього, судом взято до уваги, що постановою Залізничного районного суду м.Львова від 14.11.2013 року визнано директора ЛМКП «Львівтеплоенерго» винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 41 КУпАП та 26.02.2015 року постановлено окрему ухвалу Залізничного районного суду м. Львова, із змісту якої вбачається, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» не дотримується умов колективного договору, а саме п. 16.1 Колективного договору на 2009-2010 роки та на 2012-2013 роки та п. 1.1.3 Галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об`єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010-2011 роки та п. 2 Територіальної угоди на 2012-2014 роки в частині визначення тарифної ставки, а відтак, про порушення вимог трудового законодавства працівникам ЛМКП «Львівтеплоенерго» було відомо з даних рішень суду. Враховуючи наведене, зокрема, що під час звільнення [PERSON] підприємство не провело з ним розрахунок у повному обсязі, при цьому взявши до уваги, що сума невиплаченої заробітної плати за спірний період становила 41156 грн., крім цього, позивачем отримано компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати у розмірі 53663 грн. 39 коп., суд приходить до висновку, що з урахуванням принципу справедливості та співмірності з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 50000,00 гривень Згідно п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Враховуючи вищенаведене, а також принцип справедливості та співмірності, суд приходить до переконання, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме із ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь позивача слід стягнути 50000 гривеньсереднього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, без урахування податків та інших обов`язкових платежів. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача щодо пропущення позивачем строку звернення до суду, виходячи з такого. Статтею 233 КЗпП України встановлено тримісячний строк як загальний строк для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівників. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.20, 25 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.99 р., установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Як вбачається із матеріалів справи, повний розрахунок з позивачем відповідачем проведено 11.03.2021 р. /а.с.27/, а з даним позовом позивач звернувся до суду 20 травня 2021 року. Таким чином, позивачем не пропущено тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України. Із змісту ст. 137 ЦПК України вбачається, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно долучених до матеріалів справи витягу з договору про надання правничої (правової) допомоги від 05.05.2021 року, додаткової угоди до Договору про надання правничої допомоги від 05.05.2021 р., акта приймання-передачі до Договору про надання правничої допомоги від 05.05.2021 р., розрахунку витрат на професійну правничу допомогу та квитанції до прибуткового касового ордера № 17 про сплату коштів від 12.05.2021 року позивач [PERSON] уклав з адвокатом Прімєровою Н.Г. договір про надання правової допомоги та здійснила оплату у розмірі 3000,00 грн. /а.с.28-33/. Згідно п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, із відповідача на користь позивача слід стягнути 505 грн. 42 коп. витрат на правову допомогу. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує стягнути із відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 500 грн.

Outcome: partial