Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, в якому зазначив, що з 14.05.2009 року по 31.05.2012 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем, а саме працював у Відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя - Ліве» Державного підприємства «Придніпровська залізниця». При звільненні з позивачем було проведено розрахунок, зокрема, було виплачено за 221 добу загального часу домашнього відпочинку, який не був ним використаний у сумі 29675,88 грн., що була розрахована в порядку передбаченому для виплати компенсації за невикористану відпустку. Такі дії щодо обчисленні компенсації за невикористані дні домашнього відпочинку позивач вважає незаконними, оскільки, на його думку, цей час згідно має бути оплачено у порядку, передбаченому для оплати надурочної роботи і відповідна сума компенсації мала становити 56116,32 грн. Посилаючись на зазначені обставини, просив суд стягнути з відповідача заборгованість у сумі різниці між тим що було нараховано та виплачено відповідачем і суми компенсації, обчисленої у порядку, передбаченому для оплати надурочної роботи, що становить 26440,44 грн. і витрати на оплату правової допомоги. В судовому засіданні представник позивача адвокат Вельможко А.І. позов підтримала в повному обсязі з підстав викладених в ньому, також надала суду письмові пояснення, що долучені до матеріалів справи. Представник відповідача Кравченко О.М. проти заявленого позову заперечував з посиланням на те, що позивач працюючи Відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя - Ліве» Державного підприємства «Придніпровська залізниця» мав специфічний графік роботи який пов'язаний з відрядженням (тура). Час відпочинку повертаючись з тури не використовував. При звільненні позивача з підприємства час відпочинку був компенсований за розрахунком п. 11.12 Наказу № 40 за кодом 308, як разова відшкодувальна виплата. Тому Державне підприємство не має заборгованості перед позивачем. А компенсація заявлена в позові не є заборгованістю по заробітній платі. Крім того, при зверненні із позовом позивачем пропущено строк 3 місяці який визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП, що є самостійною підставою для відмови в позові. Представник відповідача Кривицька Т.Ю. підтримала позицію висловлену Кравченко О.М.. Суд заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Статтею 43 Конституції України встановлено право кожного на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. У відповідності до положення ст.5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод: колективних договорів; трудових договорів. Згідно зі ст.4 Закону України «Про залізничний транспорт» управління залізницями та іншими підприємствами залізничного транспорту, що належать до загальнодержавної власності здійснюється органом управління залізничним транспортом - Державною адміністрацією залізничного транспорту України (Укрзалізниця), підпорядкованою Міністерству транспорту та зв'язку України. Відповідно до п. 4 Положення про Державну адміністрацію залізничного транспорту України, яке затверджено Постановою КМУ від 29.02.1996 року № 262 Укрзалізниця здійснює заходи, спрямовані на створення безпечних умов праці, соціальний захист працівників залізничного транспорту, впровадження єдиної системи оплати їхньої праці, поліпшення житлових і культурно-побутових умов. Згідно з п. 6 вказаного Положення Укрзалізниця в межах своєї компетенції видає накази, обов'язкові для виконання залізницями та підприємствами, які входять до сфери управління Укрзалізниці, організує та контролює їх виконання. Відповідно до ст. 61 КЗпП України на безперервно діючих підприємствах, в установах, організаціях, а також в окремих виробництвах, цехах, дільницях, відділеннях і на деяких видах робіт, де за умовами виробництва (роботи) не може бути додержана встановлена для даної категорії працівників щоденна або щотижнева тривалість робочого часу, допускається за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації запровадження підсумованого обліку робочого часу з тим, щоб тривалість робочого часу за обліковий період не перевищувала нормального числа робочих годин. Режим праці і відпочинку в структурних підрозділах регламентується «Правилами внутрішнього трудового розпорядку» та «Особливостями регулювання робочого часу і часу відпочинку окремих категорій працівників залізничного транспорту і метрополітенів, повязаних із забезпеченням безпеки руху поїздів і обслуговування пасажирів», затверджених наказом Державної адміністрації залізничного транспорту України від 10.03.1994 року №40-Ц (даліНаказ 40-Ц). Згідно з п. 1.1 Наказу 40-Ц особливості регулювання робочого часу враховують специфіку організації праці і регулюють робочий час і час відпочинку окремих категорій працівників залізничного транспорту і не змінюють встановлених законодавством загальних і спеціальних гарантій і пільг. Пунктами 1.3, 1.7. Наказу 40-Ц передбачено, що для працівників, постійна робота яких відбувається в дорозі при загальній тривалості поїздки в обидва кінці три доби і більше, може запроваджуватись підсумований облік робочого часу з періодом обліку потурно. Турою вважається час з моменту явки на роботу для поїздки до моменту явки на роботу для наступної поїздки після відпочинку у пункті постійної роботи. При роботі потурно пунктом 11.8 Наказу 40-Ц встановлено особливий порядок надання часу відпочинку,згідно з яким загальний час належного відпочинку в основному пункті для працівників, постійна робота яких протікає в дорозі, треба визначати шляхом множення включеного в роботу числа відпрацьованих годин за поїздку на коефіцієнт 2,6 та віднімання часу чи днів відпочинку в дорозі і додавання за календарем недільних та святкових днів за поїздку, туру. При цьому щотижневі дні відпочинку за час поїздки надаються в підсумованому вигляді відразу після поїздки. Відпочинок працівнику повинен бути наданий, як правило, після кожної поїздки повністю. У виняткових випадках, коли відпочинок після цієї поїздки не міг бути наданий повністю, невикористана кількість годин відпочинку за цю поїздку може бути приєднана до належної кількості годин відпочинку за наступні 1-2 поїздки (тури). Якщо протягом 1-2 наступних поїздок (тур) невикористана частина відпочинку за попередню поїздку (туру) не буде надана повністю, еквівалентна кількість робочих годин зараховуєтьсяі оплачується як надурочна робота.Години роботи в святкові та ненадані вихідні дні, оплачені в подвійному розмірі, додатковій оплаті як надурочний час не підлягають. Судом встановлено, що позивач з 14.05.2009 року працював у Відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя - Ліве» Державного підприємства «Придніпровська залізниця» на посаді механіка вагона-транспортера з потурним обліком робочого часу та 31.05.2012 року звільнився за власним бажанням, що підтверджується записами у трудовій книжці, копія якої міститься у матеріалах справи. Згідно із п. 1.1. Положення про відокремлений структурний підрозділ «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» ДП «Придніпровська залізниця» вагонне депо є відокремленим структурним підрозділом без права юридичної особи. За час роботи на підприємстві позивач працював потурно та сторони погоджуються, що після звільнення з державного підприємства відповідачу нараховано 221 доби часу невикористаного домашнього відпочинку. Спірним є застосування розрахунку компенсації за невикористаний час відпочинку. Відповідач наполягає на тому, що на час звільнення позивача йому виплачена компенсація за невикористаний час відпочинку у 221 добу відповідно до п. 11.12 наказу 40-Ц у порядку компенсації невикористаної відпустки. Такі твердження відповідача свого підтвердження не знайшли, оскільки п. 11.12 Наказу 40-Ц встановлює суб'єктів регулюваних ним правовідносин, до яких позивач не відпосится, тому його застосування до спірних правовідносин є безпідставними. Так, за змістом першого абзацу п. 11.12 Наказу 40-Ц його норми застосовується до відпочинку, отриманого за час роботи в період масових пасажирських перевезень (червень- вересень) працівникам поїзних бригад пасажирських поїздів за місцем постійної роботи, квитковим касирам окремих станцій. За змістом четвертого абзацу п. 11.12 Наказу 40-Ц невикористаний час відпочинку повинен бути компенсований шляхом надання відгулу або приєднаний до щорічної відпустки в тіж строки з оплатою цього ж часу з розрахунку встановленого місячного окладу чи без оплати, постійним штатним працівникам не повністю використаний відпочинок при звільненні належить оплаті також з розрахунку встановленого місячного окладу, що не свідчить про правомірність виплати компенсації позивачу у порядку, передбаченому для компенсації невикористаної відпустки. Відповідно до п. 11.8 Наказу 40-Ц має право на особливий порядок надання часу відпочинку та якщо протягом 1-2 наступних поїздок (тур) невикористана частина відпочинку за попередню поїздку (туру) не була надана повністю, еквівалентна кількість робочих годин повинно зараховуватьсяі оплачуваться як надурочна робота. У відповідності до положень статті 106 КЗпП України оплата роботи в надурочний час здійснюється в подвійному розмірі годинної ставки. Частиною 1 ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Виходячи з положень наведених норм чинного законодавства при звільненні позивача мала бути виплачена заробітна плата за еквівалентну кількість робочих годин часу невикористаного домашнього відпочинку в подвійному розмірі годинної ставки. Відповідно до витягів зі штатного розкладу робітників вагонного депо Запоріжжя-Ліве ДП «Придніпровська залізниця» з 01.05.2012 року тарифний оклад Позивача - механіка вагона транспортера зчленованого типу складав 2647,00 грн. Згідно із листом Міністерства соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2012 рік» № 8515/0/14-11/13 від 23.08.2011 року норма тривалості робочого часу при 40-годинному робочому тижні у 2012 році становила 2001 годину. В 2012 році середньомісячна норма робочого часу склала 166,8 годин (2001 / 12). Виходячи з наведеного годинна ставка складала 15,87 грн. (2647,00 грн. / 166,8 годин). Правилами внутрішнього трудового розпорядку для працівників ПД «Запоріжжя-Ліве» встановлено 8-ми годинний робочий день при роботі із п»ятиденним робочим тижнем та 12-ти годинний робочий день для працівників, які працюють змінами. Оскільки Позивач працював за 8-ми годинним графіком роботи, еквівалентна кількість робочих годин за час невикористаного відпочинку складає 1768 (8 годин * 221 день). При цьому сума заробітної плати за час невикористаного відпочинку, мала складати 56116,32 грн. (1768 годин * 15,87 грн. = 28058,16 грн. * 2). Із копії особового рахунку Позивача за травень 2012 року вбачається, що компенсація за невикористаний час домашнього відпочинку була нарахована йому за кодом 308, як компенсація за відпустки із розподілом на три періоди: 73 дні - 9802,44 грн.; 73 дні - 9802,44 грн.; 75 днів - 10071,00 грн., що разом складає 29675,88 грн. Тобто на теперішній час Позивачу залишається не нарахованою та не виплаченою заробітна плата у сумі 26440,44 грн. (56116,32 грн. - 29675,88 грн.). Таким чином, суд встановив, що позивач на законних підставах звернувся до суду із позовом за захистом свого порушеного права та вимоги щодо стягнення заборгованості з виплати заробітної плати за 221 добу невикористаного часу домашнього відпочинку у визначеному позивачем розмірі підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 32 Закону України «Про оплату праці» трудові спори з питань оплати праці розглядаються і вирішуються згідно із законодавством про трудові спори. Статтею 233 КЗпП України для працівників встановлено загальний тримісячний строк на звернення з заявою про вирішення трудового спору з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідно до частини другої зазначеної статті у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. В абзаці 5 пункту 2.3. постанови від 22.01.2014 року у справі N 6-159цс13 Конституційний Суд України зазначив, що при розгляді в позовному провадженні трудового спору про стягнення належної працівникові заробітної плати положення частини другої статті 233 Кодексу підлягає застосуванню у випадках пред'явлення вимог про стягнення будь-яких виплат, що входять до структури заробітної плати, і застосування цих положень не пов'язане з фактом нарахування чи ненарахування роботодавцем спірних виплат. Тобто, право працівника на звернення до суду без обмеження будь-яким строком поширюється не лише на нараховану, але не виплачену заробітну плату, а й на заробітну плату, виплату та нарахування якої роботодавцем чи уповноваженим ним органом не було проведено або проведено її нарахування з порушенням норм діючого законодавства в сфері оплати праці. Таким чином суд встановив, що доводи представника відповідача щодо пропуску строку звернення позивача за захистом свого права, не знайшли свого підтвердження. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. За змістом ст.ст.79, 84 ЦПК до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, в тому числі, витрати на правову допомогу адвоката або іншого фахівця в галузі права. Із матеріалів справи вбачається, що представник позивача адвокат Вельможко А.І. надавала позивачу правову допомогу за договором від 13.04.2017 року. Загальна вартість юридичних послуг оцінена у 2000 грн.,оплата здійснена за квитанцією від 19.05.2017 року. До складу оплатних послуг представника включені: консультація, встановлення обставин справи, ухвалення правової позиції,збір документів, робота з нормативно-правовою базою, аналіз судової практики, підготовка адвокатських запитів, позовної заяви, а також 1 година участі адвоката в судовому засіданні. Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як видно із Закону, складовим елементом у визначені розміру компенсації витрат на правову допомогу є часовий обсяг роботи особи, яка надавала правову допомогу. Матеріалами справи підтверджений загальний час участі представника позивача у судовій справі - консультація, складання адвокатських запитів, позовної заяви тощо 7 год., участь в судовому засіданні 1 год. Розрахунок, який є в матеріалах справи, містить підтвердження кількості годин, витрачених представником на надання правової допомоги та інших юридичних послуг, описаних у розрахунку. За таких обставин,розмір компенсації правових послуг адвоката в сумі 2000 грн. є розумним, підтвердженим розрахунком та оригіналом квитанції. На підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК судовий збір за подання позовної заяви, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача в дохід держави, оскільки позивач від його сплати звільнений.

Outcome: approved