Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із заявою про припинення аліментів на утримання відповідача [PERSON] які стягуються з нього на підставі виконавчого листа Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу по цивільній справі № 211/5334/16-ц. В обґрунтування вимог зазначив, що з 28 лютого 1998 року вони з відповідачкою перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 26 грудня 2016 року між ними розірвано. На підставі рішення суду від 25 січня 2017 року з нього стягнуто аліменти на утримання дітей в розмірі по ј частини на кожну дитину з усіх видів заробітку (доходу) до досягнення ними повноліття. Рішенням суду від 19 квітня 2017 року з нього також стягнуто аліменти на утримання відповідачки на підставі статті 76 СК України в розмірі 1/6 частки з усіх видів його доходів до зміни обставин, що тягнуть припинення стягнення аліментів або зміни їх розміру. Рішенням суду від 14.08.2017 за позовом їх сина [PERSON] , який досягнув повноліття, стягнуто аліменти на його утримання до закінчення ним навчання. На сьогодні він має ряд об`єктивних причин, в силу яких не в змозі утримувати відповідача, а примусове стягнення аліментів призводить фактично до його банкрутства, відсутності можливостей забезпечення власних мінімальних потреб. Так, він звільнився та має мінливий дохід від відрядних підробітків, потребуючих постійного пошуку. Теперішній відсотковий обсяг стягнень з його доходів становить за сумою трьох виконавчих документів 66,6%, що складає 9690 грн. Боргів щодо обов`язку утримання дітей він не має. До того ж його мати, [PERSON] , потребує постійного догляду за віком та станом здоров`я. Позивач за 4 роки з моменту отримання статусу інваліда ІІІ групи мала можливість влаштуватися на роботу, вжити заходів для поліпшення свого стану здоров`я, пройти розроблену в обов`язковому порядку для кожного інваліда пропоновану державою індивідуальну програму реабілітації, тощо. До того ж відповідач на підставі договору дарування має у власності Ѕ частину двокімнатної квартири [ADDRESS] та може отримувати чималий разовий дохід від реалізації даного майна. Тому враховуючи викладене, оскільки відповідач отримує пенсію по інвалідності в розмірі, що забезпечує їй прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, тому її не можна вважати такою, що потребує матеріальної допомоги в розумінні частини 2 статті 76 СК України, тому росить вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 09 квітня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 09 вересня 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів. В судове засідання сторони не з`явилися. Представник позивача звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його та позивача відсутності. Від відповідача до суду надійшов відзив на позов (а.с. 43-45), в обґрунтування якого зазначено, що низка життєвих обставин, через які позивач звільнився з роботи та на даний час є офіційно безробітним, ніяким чином не конкретизована у позові та нічим не підтверджена. Так, позивач несе витрати по утриманню двох дітей у вигляді сплати аліментів на кожну дитину, однак вказане є його прямим обов`язком. Крім того, позивач має заборгованість зі сплати аліментів на утримання доньки, що підтверджується відповідною довідкою. Стосовно сплати аліментів на утримання сина, то період стягнення закінчується 30.06.2020. Позивачем не надано жодного доказу, що його мати має ряд хронічних захворювань та потребує фінансової допомоги на підтримання свого здоров`я. Позивач зазначає, що вона 30.08.2018 офіційно працевлаштована у КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» на посаду оператора контакт-центру. Щодо належності їй Ѕ частини квартири, то наразі вона не має у власності вказаної частки, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, цю частку вона подарувала. Оскільки підставою для стягнення з позивача аліментів на її утримання є наявність у неї інвалідності, вважає за необхідне зауважити, що відповідно до довідки МСЕК від 22.12.2016 їй встановлено інвалідність безтерміново. Тому просить в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування відповіді на відзив (а.с. 63-64) позивачем зазначено, що відповідач згідно ж її відзиву, з 30.08.2018 юридично працевлаштована в державному підприємстві, що окрім пенсійних виплат по інвалідності приносить їй постійний дохід в розмірі не меншому, ніж розмір мінімальної заробітної плати, встановленої державою. До того ж 21.12.2019 нею було укладено всупереч заявленого у відзиві договору дарування,ю договір купівлі-продажу належної їй Ѕ частини двокімнатної квартири [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Кульбідою Є.М. Така угода принесла відповідачу значний дохід, що навіть не поліпшує, а якісно змінює її матеріальний стан серед іншого, при наприклад депозитарному використанні коштів, в рази і на роки. Попри його звільнення з роботи, він продовжує сплату аліментів за трьома виконавчими документами, а оскільки відповідач за станом здоров`я не в змозі утримувати дітей, весь тягар по їх утриманню лежить на ньому. Заборгованість по аліментам дійсно виникла, але лише за один місяць з поважної причини, викликаної відсутністю роботи в умовах карантинних заходів по всьому світі у зв`язку з пандемією вірусу грипу. Щодо посилання відповідача на припинення аліментів на утримання сина, то він добровільно надає сину кошти за домовленістю між ними, в результаті якої виконавче провадження закрито, що підтверджується наявністю у нього квитанцій. Відповідачу відомо, що їх повнолітній син дійсно потребує цих коштів та потребуватиме надалі, оскільки навчається на відмінно, зараз здає і з вірогідністю 100% здасть екзамени на продовження навчання для отримання ступеню спеціаліста. Стосовно утримання його матері, то в позовній заяві йдеться не про здійснення витрат на її утримання, а про необхідність такого утримання з його боку. Враховуючи викладене та заяву представника позивача про розгляд справи за його відсутності, оскільки відповідач в судове засідання не з`явилася, заяви про відкладення розгляду справи або про обов`язкову участь в засіданні суду не надала, суд, враховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України вважає, що її нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору та з метою дотримання розумних та допустимих строків розгляду справи слід розглянути справу на підставі наявних в справі доказів за відсутності сторін. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку Як встановлено судом, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2017 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частки з усіх видів доходу (заробітку) до зміни обставин, що тягнуть припинення стягнення аліментів або зміни їх розміру (а.с. 4-5 копія рішення). За положеннями частин другої-четвертої статі 75 Сімейного кодексу України (далі - СК України) право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Відповідно до частин першої, другої статті 76 СК України розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (стаття 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення. Таким чином, право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-1111цс17 та узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц (провадження № 61-2386сво19). Відповідно до частин першої, другої статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність. Частинами першою, третьою статті 4 вказаного Закону встановлено, що прожитковий мінімум встановлюється Кабінетом Міністрів України після проведення науково-громадської експертизи сформованих набору продуктів харчування, набору непродовольчих товарів і набору послуг. Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-IX, визначено на 2020 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2020 року - 1638 гривень, з 1 липня - 1712 гривень, з 1 грудня - 1769 гривень. Так, згідно матеріалів справи, [PERSON] встановлено ІІІ групу інвалідності загального захворювання безтерміново та протипоказано важку працю (а.с. 47 копія довідки). Таким чином на момент ухвалення рішення, розмір отримуваної [PERSON] пенсії як інваліда ІІІ групи становить не менше 1712 грн. Крім того, згідно статті\~8\~вказаного Закону,\~установлено у\~2020\~році мінімальну\~заробітну плату: у\~місячному розмірі:\~з 1\~січня -\~4723\~гривні,\~з 1\~вересня -\~5000\~гривень; у погодинному розмірі: з 1 січня - 28,31 гривні, з 1 вересня - 29,2 гривні. [PERSON] офіційно працює в комунальному некомерційному підприємстві «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» Криворізької міської ради на 0,75 штатної посади оператора контакт-центру з 30 серпня 2018 року, про що свідчить довідка з місця роботи від 05.06.2020 (а.с. 49). Відомостей про отримання розміру пенсії по інвалідності та заробітної плати відповідач суду не надала, тому суд при ухваленні судового рішення виходить із гарантованих Законом мінімальних виплат, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік». При таких обставинах, суд встановивши, що [PERSON] отримує пенсію по інвалідності та заробітну платню у розмірі, що забезпечує їй прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, вважає, що її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги у розумінні частини четвертої статті 75 СК України, оскілки така умова є обов`язковою у правовідносинах за позовом одного із подружжя до іншого на утримання, що врегульовані Главою 9 Розділу ІІ СК України. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року по справі № 755/16628/15-ц (провадження № 61-26753св18). Посилання відповідача на стан здоров`я та необхідність лікування не спростовує вищезазначених висновків суду. Крім того, відповідач, не надала суду доказів, які б підтверджували вартість лікування, його періодичність. Надані відповідачем чеки, самі по собі не свідчать про те, що ліки придбавались відповідачем за призначенням лікаря, у зв'язку з наявним у неї захворюванням. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України). Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки позивачем вимога про відшкодування судових витрат не заявлялася, вони покладаються на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved