Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] міської ради про визнання права власності на нерухоме майно. У своєму позові, з урахуванням уточнень до позовних вимог, позивач просить суд визнати за ним право власності на самовільно збудовані нежитлові приміщення, а саме гараж майстерню № 9, що розташований у дворі будинку № 9 по вулиці Прохідний тупик у м. Камянське і яке складається з гаражу площею 45,1 кв.м. та прибудова площею 34,5 кв.м., а всього 79,6 кв.м., гараж № 7, що розташований у дворі будинку № 9 по вулиці Прохідний тупик у м. Камянське, площею 23,7 кв.м. В обґрунтуванні позову позивач зазначив, що рішенням виконкому від 18.10.1991 року № 319 йому був наданий дозвіл на подальшу експлуатацію гаражу по Прохідному Тупику, а після чого він здійснив добудову до гаражу і обладнав доглядову яму. Рішенням райвиконкому від 10 грудня 1993 року йому було дозволено подальшу експлуатацію № 7 у зазначеному блоці. На даний час не існує іншого порядку для вирішення питання про право власності на нерухоме майно, яке було побудоване без відповідного документального оформлення, і яким він добросовісно володіє і користується протягом 25 років. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник підтримали позовні вимоги та просив суд визнати за [PERSON] право власності на самовільно збудовані нежитлові приміщення, а саме гараж майстерню № 9, що розташований у дворі будинку № 9 по вулиці Прохідний тупик у м. Камянське і яке складається з гаражу площею 45,1 кв.м. та прибудова площею 34,5 кв.м., а всього 79,6 кв.м., гараж № 7, що розташований у дворі будинку № 9 по вулиці Прохідний тупик у м. Камянське, площею 23,7 кв.м. Посилався на обставини викладені в позові. Представник відповідача [PERSON] міської ради у судове засідання не зявився, надав суду заперечення у якому просить відмовити в задоволені позову. Вислухавши позивача, представника позивача, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Рішенням виконкому від 18.10.1991 року № 319 позивачу [PERSON] був наданий дозвіл на подальшу експлуатацію гаражу № 9 по Прохідному Тупику в м. Камянське Дніпропетровської області, а Рішенням райвиконкому від 10 грудня 1993 року також було дозволено подальшу експлуатацію № 7 у зазначеному блоці. Згідно до вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно до ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Окрім цього, у своєму позові позивач посилається на вимоги ст.376 ЦК України, згідно якої житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Як розяснено в п.8 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами ст.376 ЦК України, право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК), землекористувачі (стаття 95 ЗК), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (стаття 1021 ЗК) або з інших передбачених законом підстав. Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством. Право на забудову виникає у особи, яка набула права на земельну ділянку на законних підставах, після здійснення нею дій, передбачених статтями 26 - 32 Закону № 3038-VI. При розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону № 2780-XII спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так, а ні в позовній заяві, а ні в судовому засіданні позивач не вказав, яким саме чином відповідач порушив, не визнає або оспорює права, не надав суду докази того, що порушене ним питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, позивач не надав суду доказів того, що відповідач [PERSON] міська рада перешкоджає йому в реалізації ним своїх прав. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed