Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Каланчацького районного суду Херсонської області з позовом до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя, мотивуючи тим, що рішенням Каланчацького районного суду Херсонської області від 19.06.2019, шлюб між сторонами розірваний. Під час шлюбу, подружжям було придбано за 2200 доларів США, що еквіваленті становить 57882,00 грн. автомобіль ВАЗ 210993, 1993 року випуску, це підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру МВС України від 05.06.2019 р., а тому частка спільної сумісної власності подружжя становить Ѕ частини. Ринкова вартість аналогічного автомобіля - 48000,00 грн., підтверджується Інформацією з сайту «РІА» про вартість автомобіля ВАЗ. Вартість вказаного майна позивач не може підтвердити іншим способом, оскільки не має доступу до автомобіля. Ухвалою судді від 05.07.2019 року відкрито провадження по справі та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 25.11.2019 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду. 15.07.2019 року Ухвала про забезпечення позову. Будь-яких інших процесуальних дій по справі не вчинялося. 17.10.2019 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого він просить відмовити в частині стягнення компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль, визнає частково вимоги, а саме що вартість автомобіля складає 48000,00 грн. він не згоден, оскільки згідно договору купівлі продажу від 22.05.2018 він коштував 20090 грн., а тому він не має заперечень щодо виплати компенсації позивачу в розмірі 10045 грн. В судове засідання позивач [PERSON] підтримала заявлені вимоги та просила їх задоволити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] (згідно довіреності від 21.11.2019 року) в судове засідання з`явилися, позовні вимоги, заявлені позивачем, визнали частково. Суд, заслухавши учасників судового розгляду, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 24 червня 2006 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який рішенням Каланчацького районного суду Херсонської області від 19.06.2019 розірваний. Під час шлюбу, 22.05.2018 року подружжям було придбано автомобіль ВАЗ 210993, 1993 року випуску (об`єм двигуна 1287, зареєстрований 07.06.2018 року, державний номер [NUMBER] ), право власності на який зареєстровано за [PERSON] .. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частина 2 статті 60 СК України передбачає, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. В судовому засіданні було встановлено, що сторони на час придбання спірного транспортного засобу перебували у шлюбі (як юридично, так і фактично), відповідач підтвердив ту обставину, що автомобіль було придбано за спільні кошти сімейного бюджету. Суду не було представлено жодних доказів, які б вказували на протилежне. З урахуванням наведеного, суд вважає, що транспортний засіб марки автомобіль ВАЗ 210993, 1993 року випуску (об`єм двигуна 1287, зареєстрований 07.06.2018 року, державний номер [NUMBER] ), є спільним майном подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пунктами 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири та транспортні засоби тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Згідно ч.1 ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі (частина 1 статті 71 СК України), а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки (частини 4,5 СК України). Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем заявлено вимогу про поділ майна подружжя шляхом визнання за нею права власності на1/2 частину транспортного засобу. У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 вказується, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною пятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. На підставі вищевказаного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення шляхом визнання за нею права власності на ідеальну частку у спільному майні подружжя - транспортному засобі автомобілі марки ВАЗ 210993, 1993 року випуску (об`єм двигуна 1287, зареєстрований 07.06.2018 року, державний номер [NUMBER] ). Крім того, в силу дії ст. 141 ЦПК України до стягнення з відповідача підлягає розмір судових витрат, сплачених позивачем при зверненні з заявою до суду.

Outcome: approved