Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в обґрунтування якого зазначила, що на підставі свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 12.05.1995 року їй та її синам [PERSON], [PERSON] у рівних частках належить квартира за адресою: [ADDRESS]. У цій квартирі зареєстровані позивач, чоловік та їх діти. З червня 2014 року її син [PERSON], а з жовтня 2014 року її син [PERSON], поїхали на заробітки в Російську Федерацію, де на теперішній час проживають. З того часу відповідачі у квартирі не проживають, своїх речей не зберігають, участі в утриманні даного житлового приміщення та оплаті комунальних платежів не беруть. Їх реєстрація у квартирі спричиняє для позивача додаткові витрати, добровільно знятись з реєстраційного обліку відповідачі не бажають. Вважає, що відповідачі не є членами її сім'ї, більш трьох років не проживають у квартирі, тому втратили право користування житловим приміщенням у ній. Наявність реєстраційного обліку відповідачів у квартирі створює позивачу перешкоди у користуванні субсидією для оплати комунальних послуг. Просить визнати [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] такими, що втратили право користування квартирою за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 15 червня 2018 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просить їх задовольнити в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали заяви, належним чином завірені, в яких просили розглянути справу в їх відсутність та визнали позовні вимоги. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до наступного. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 02 січня 1997 року; після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище «[PERSON]». Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] народився [INFO] року та його батьками є [PERSON] та [PERSON]. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] народився [INFO] року та його батьками є [PERSON] та [PERSON]. Із свідоцтва про встановлення батьківства серії [NUMBER] від 29.11.1996 року вбачається, що [PERSON] визнаний батьком [PERSON] та свідоцтва про встановлення батьківства серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] визнаний батьком [PERSON]. Згідно свідоцтва про нарождення серії [NUMBER] від 18.12.1996 року, [PERSON] народився [INFO] року та його батьками є [PERSON] та [PERSON]. Згідно свідоцтва про нарождення серії [NUMBER] від 21.10.1998 року, [PERSON] народився [INFO] року та його батьками є [PERSON] та [PERSON]. Згідно свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 12.05.1995 року, виданого Службою приватизації державного житлового фонду п/о «Селидіввугілля», квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], сину - [PERSON], сину - [PERSON]. З акту про непроживання та довідки № 80 від 04.06.2018 року, виданої ОСББ «Алмаз», вбачається, що [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] в квартирі проживає її чоловік - [PERSON]; син [PERSON], [INFO], зареєстрований в квартирі, але не мешкає за зазначеною адресою з червня 2014 року; син - [PERSON], [INFO], також зареєстрований в квартирі, але не мешкає за вказаною адресою з вересня 2014 року. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.72 ЖК визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни проводиться в судовому порядку. Як вбачається з вимог до ч. 4 ст. 206 ЦПК України суд не може прийняти до уваги визнання відповідачем позову, якщо воно суперечить закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. Частиною першою статті 383 ЦК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Приймаючи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку, що у відповідність до вимог до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання [PERSON] та [PERSON] втратившими право користування житловим приміщення, порушується їх право власності відповідачів на вищевказану квартиру, тому суд не може прийняти до уваги визнання відповідачами позову. Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам'яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. Судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] є спільним сумісним майном, отже, відповідачі є співвласниками вказаної квартири, які не втратили право власності на вказану квартиру, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України, тобто положення ч. 2 ст. 405 ЦК України на спірні правовідносини не розповсюджуються, а тому підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування зазначеним спірним житловим приміщенням на сьогоднішній день відсутні, а зазначені позивачем обставини про те, що відповідачі були відсутні в квартирі за місцем своєї реєстрації понад 3 роки, не свідчать про відмову [PERSON] та [PERSON] від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього, зазначенні висновки суду відповідають висновкам викладеним у Постанові Верховного Суду України від 28 лютого 2018 року у справі №647/1683/15-ц. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що відсутні правові підстави для позбавлення [PERSON] та [PERSON] права користування квартирою, яка знаходиться у спільній сумісній власності сторін. З таких підстав позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed