Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики, у розмірі 5000,00 грн. Крім того, просить стягнути з відповідача 1800,00 грн. за прострочення повернення боргу; 3% річних у розмірі 300 грн. та судові витрати. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 22 січня 2014 року надав Відповідачу [PERSON] в борг 5000.00 грн., а вона стверджувала, що поверне борг протягом шести місяців до 22 липня 2014 року. Відповідач у вказаний термін кошти не повернула, а тому 05 серпня 2015 року Позивач взяв у Відповідача боргову розписку, відповідно до умов якої він передав Відповідачу грошову суму в розмірі 5000,00 грн. на строк один місяць. Проте, Відповідач у вказаний у розписці строк, позику не повернула, чим порушила свої зобов'язання. Крім того, Позивач вважає, що Відповідач за невиконання покладеного на неї грошового зобов'язання щодо повернення суми позики повинна сплатити відсотки за користування позикою та три проценти річних. До початку розгляду справи від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання повторно не з'явилася, хоча про розгляд справи була повідомлена своєчасно та належним чином, про що свідчать поштові повідомлення (а.с.24,30). Відповідно до ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Оскільки від Відповідача до суду не надійшло жодних заперечень проти позову, тому суд, дослідивши докази належного повідомлення про дату та час розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача та постановлення заочного рішення по справі. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити частково з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Судом встановлено, що 22 січня 2014 року Позивач надав в борг [PERSON] 5000,00 грн. Відповідач стверджувала, що поверне борг протягом шести місяців до 22 липня 2014 року. 05 серпня 2015 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір позики у письмовій формі, відповідно до умов якого Позивач надав Відповідачу в борг 5000.00 грн., терміном на один місяць. Цим же договором сторони обумовили, що у разі несвоєчасного повернення коштів, позичальник сплачує щомісячно 100 грн. за кожен день прострочення (а.с.7). Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Обгрунтовуючи позов, Позивач зазначає, що надав кошти Відповідачу 22 січня 2014 року, проте розписку взяв із Відповідача лише 05 серпня 2015 року. Таким чином, оскільки доказів отримання Відповідачем коштів у сумі 5000.00 грн. 22 січня 2014 року Позивач не надав, тому суд вважає доведеною датою отримання Відповідачем вказаних коштів саме 05 серпня 2015 року, тобто дату написання Відповідачем розписки. У правовій позиції, яка викладена Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13, застосування якої в силу ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим, зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Окрім того, у правовій позиції, яка викладена в Постанові Верховного Суду України у справі №6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року, вказано, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру чи боргова розписка на підтвердження укладення такого договору є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. В порушення умов Договору позики у встановлений договором строк, Відповідач кошти Позивачу не повернула. Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Відповідно до ст.1048, ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позику у строк та в порядку, що встановлені договором, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Відповідно до ст. 207 ч.1 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. У позовній вимозі Позивач, окрім 5000,00 грн. заборгованості за договором позики, просить суд також стягнути з Відповідача (згідно розписки) 1800,00 грн. за прострочення повернення боргу та 3 % річних в сумі 300 грн. Разом із тим, зі змісту позовної заяви судом встановлено, що Позивач просить зменшити виплату відсотків Відповідачу із 100,00 грн. до 10,00 грн. З огляду на таке, слід зазначити наступне. Як вбачається із змісту вищезазначеної розписки Відповідач зобов'язувалась у разі прострочення повернення грошових коштів у встановлений строк, сплатити Позивачу відсотки у розрахунку 100 грн. за кожен день прострочення. Тобто, розмір заборгованості по відсотках за прострочення виконання зобов'язання, Позивачем було визначено у розмірі 1800.00 грн. Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року по справі № 6-79цс 14, за змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч. 1 ст.627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон - ст. ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу. Таким чином, Позивач не вправі був визначати розмір заборгованості Відповідача за прострочення виконання нею зобов'язання по поверненню коштів із вказаної у розписці фіксованої суми, 10 гривень за кожен день прострочення, оскільки у даному випадку підлягає до застосуванню правило ст. 1048 ЦК України, за яким позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до Постанови НБУ від 21 березня 2012 року № 102 «Про регулювання грошово-кредитного ринку» облікова ставка Національного банку України складає 7,5 % річних. Виходячи з наведеного, розмір процентів за користування позикою, яка складає 5000 грн. за період з 05 серпня 2015 року по дату надходження позову до суду тобто 03 березня 2016 року є наступним: (5000/365*211*7.5% = 216.78 грн.) Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Також, за змістом ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Стаття 625 ЦК України передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тому, 3 проценти річних за час затримки виконання договору позики складає: (5000/365*211*3% = 86,71 грн.). Таким чином, з Відповідача необхідно стягнути на користь Позивача (5000.00 + 216.78 +86.71 = 5303,49 грн.) Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved