Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, вимоги якого було зменшено та уточнено під час розгляду справи, до відповідача про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення та визначення порядку користування квартирою. Відповідно до заяви про зменшення та уточнення позовних вимог, свої вимоги позивач мотивує тим, що з 13.10.2018 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та проживала разом з ним за адресою: [ADDRESS] . Окрім них у квартирі мешкав відповідач - брат її чоловіка [PERSON] зі своєю співмешканкою. Як зазначає позивач, [INFO] її чоловік помер. Після його смерті залишилось спадкове майно - Ѕ частина спірної квартири. Інша Ѕ частина квартири належить відповідачу. Вона у визначений строк звернулась до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка, проте, 22.10.2019 року приватним нотаріусом їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з огляду на відсутність правовстановлюючого документу на спадкове майно. Після отримання позовної заяви та ухвали суду про відкриття провадження відповідач надав нотаріусу оригінали документів та їй було видано свідоцтво про право на спадщину на Ѕ частину спірної квартири. Позивач вказує на те, що після смерті чоловіка відповідач в погрозливій формі вигнав її з квартири, тому вона була змушена звертатись до поліції з цього приводу. Проте, жодних рішень прийнято не було, тому вона повторно 11.11.2019 року подала заяву про те, що її вигнав відповідач, не повертає їй речі та техніку, яку було придбано нею та чоловіком. За час життя її чоловіка між братами були конфлікти щодо користування спірною квартирою і її чоловік в січні 2018 року звертався до суду з позовом до відповідача про встановлення порядку користування спірною квартирою, який судом внаслідок смерті чоловіка було залишено без розгляду. Вона має намір вселитись до спірної квартири, оскільки іншого житла не має, а відповідач вчиняє перешкоди у користуванні квартирою. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить зобов`язати відповідача усунути їй перешкоди у користуванні спірною квартирою шляхом вселення та передачі відповідачем ключів від квартири, а також визначити порядок користування спірним житлом, виділивши їй у користування кімнату, площею 17,3 кв.м., у користування відповідачу - кімнати, площею 12,3 кв.м. та 12,4 кв.м., місця загального користування (ванна кімната, туалет, коридор, кухня, вбиральня) залишити в загальному користуванні сторін. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 18.11.2019 року позовну заяву залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 28.11.2019 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 09.06.2020 року до суду надійшли пояснення/клопотання відповідача щодо зменшених та уточнених позовних вимог. У даних поясненнях відповідач заперечує проти позовних вимог з процесуальних підстав, вказуючи на те, що позивачем змінено не тільки предмет позову, а й його підстави, а також на те, що заявлені вимоги є передчасними. Крім того, відповідач стверджує, що не створював і не створює законному власнику жодних перешкод у користування майном і позивач може повертатись і проживати у квартирі. Ключі від квартири він неодноразово пропонував позивачу і може їх передати у будь-який час. З моменту, коли позивач за власним бажанням виїхала зі спірної квартири майже через півроку після смерті його брата, забравши з собою не тільки усі свої речі, але й речі, набуті його батьками, він не змінював ані замки, ані телефон. Крім того, він неодноразово пропонував позивачу користуватись квартирою шляхом проживання у тій кімнаті, де вона проживала із спадкодавцем чи за її бажанням проживати у більшій з кімнат або навіть зайняти дві невеликі кімнати. Він постійно мешкає в одній з маленьких кімнат. Відтак, з урахуванням наведеного, відповідач вважає спір в цій частині надуманим. Однак, позивач не зацікавлена у спільному проживанні, наполягаючи виключно на терміновому продажу або здачі в оренду половини квартири для отримання прибутку. Відповідач вважає, що наведені позивачем обставини чинення ним перешкод у користуванні майном не мають нічого спільного із фактичними обставинами справи, а її звернення до правоохоронних органів здійснено з метою формування письмових доказів про існування фактичної протидії щодо користування майном, що абсолютно не відповідає фактичним обставинам справи. Крім того, з цього приводу йому жодного разу не телефонували з органів внутрішніх справ, не викликали для дачі пояснень тощо. З урахуванням наведеного, відповідач просить відмовити в задоволенні позову за обставин надуманості перешкод у користуванні квартирою та відсутності спору щодо визначення порядку користування квартирою. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 15.06.2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили по їх задоволення. Відповідач та його представник [PERSON] проти позову заперечували та просили відмовити в його задоволенні. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.02.2020 року, позивачу [PERSON] належить Ѕ частина квартири [ADDRESS] , яка належала її чоловіку [PERSON] , який помер [INFO] . Власником іншої Ѕ частини квартири є відповідач [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12.03.2003 року та свідоцтва про право на спадщину від 07.02.2018 року. Відповідно до технічного паспорту від 30.06.2010 року, спірна квартира, загальною площею 71,5 кв.м., житловою площею 42.0 кв.м., складається з трьох ізольованих кімнат, площею 12,4 кв.м., 12,3 кв.м., 17,3 кв.м., коридору, площею 13,2 кв.м., кухні, площею 8,4 кв.м., ванної, площею 3,00 кв.м., вбиральні, площею 1,3 кв.м., лоджії, площею 3,6 кв.м. Позивач просить задовольнити її вимоги, вказуючи на те, що після смерті її чоловіка у 2019 році відповідач чинить їй перешкоди у користуванні квартирою, а також зумовлює визначення порядку користування квартирою. Відповідач проти даних тверджень заперечував, вважаючи вимоги позивача необґрунтованими, вказуючи на те, що він позивачу перешкод у проживанні у квартирі не чинить, а також неодноразово пропонував позивачу вселитись до квартири та обрати собі кімнату. Суд вважає, що доводи позивача знайшли своє часткове підтвердження під час судового розгляду з огляду на наступне. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно з частиною першою статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частини перша та друга статті 328 ЦК України). Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За положеннями статті 391ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Так, дійсно позивач набула право власності на Ѕ частину квартири, що належала її чоловіку, 08.02.2020 року. В той же час, матеріали справи свідчать про те, що в червні 2019 року та листопаді 2019 року позивач зверталась до поліції з заявами про те, що відповідач вигнав її з квартири, в якій залишились її речі, не пускає її до квартири та погрожує. Також, з постанови приватного нотаріуса Личенко О.О. від 22.10.2019 року вбачається, що позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право власності на Ѕ частину спірної квартири, оскільки позивачем не було надано правовстановлюючих документів на цю частку. У вказаній постанові приватний нотаріус зазначила, що відповідач в телефонному режимі повідомив нотаріуса про те, що він має правовстановлюючі документи, але надавати їх нотаріусу не має часу та бажання. На листи нотаріуса відповідач так і не з`явився, правовстановлюючі документи не надав. Вищенаведене спростовує твердження відповідача про те, що він перешкоджає позивачу в оформленні спадщини, у проживанні та користуванні квартирою не чинив. Крім того, наведені обставини підтверджують позицію позивача щодо існування перешкод та необхідності зобов`язання відповідача такі перешкоди усунути, оскільки між сторонами наявний спір щодо спадкового майна з 2019 року. Суд не приймає до уваги інші твердження відповідача в цій частині, оскільки вони не підтверджуються належними доказами. Зокрема, судом не приймаються до уваги надані письмові заяви мешканців будинку - сусідів, а також характеристики з місця роботи, оскільки вказані письмові заяви не містять засвідчення підписів осіб, що їх склали, а характеристики з місця роботи не мають жодного відношення до предмету спору і доказової цінності не мають. Таким чином, з урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про можливість зобов`язання відповідача не чинити позивачу перешкоди у користуванні квартирою, а також усунення перешкод позивачу шляхом її вселення до вказаної квартири. Такий спосіб захисту прав позивача є достатнім та вичерпним, відтак, суд не вбачає підстав для зобов`язання відповідача надати позивачу ключі від квартири, оскільки це охоплюється задоволенням вимог про вселення. Щодо вимог позивача про визначення порядку користування квартирою, то суд дійшов до наступних висновків. Частиною першою статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Стаття 360 ЦК України передбачає, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. За змістом частин першої-третьої статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно частини першої статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. При встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири) з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Враховуючи те, що між сторонами існує спір щодо користування цим майном і поділ квартири з виділенням вказаних часток в натурі є неможливим, суд приходить до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для встановлення між сторонами порядку користування квартирою за запропонованим позивачем варіантом, який відповідає інтересам усіх її співвласників, а також враховує і порядок користування спірним житлом, що склався. При цьому суд враховує і фактичне визнання позову відповідачем в цій частині. Так, відповідно до письмових пояснень відповідача він визнав, що не заперечує проти вселення позивача до кімнати, площею 17,3 кв.м., і зазначив, що пропонував позивачу варіант користування житлом, за яким позивачу виділялось 2 кімнати. З урахуванням наведеного, суд задовольняє позовні вимоги в частині встановлення порядку користування в повному обсязі. Інші доводи та твердження відповідача та його представника висновки суду не спростовують і підстав для відмови в задоволенні позову не дають. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог в розмірі 1536,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial