Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про зобов'язання вчинити дію, мотивуючи свої вимоги тим, що 18.04.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір банківського вкладу на вимогу (вклад «Динамічний») [NUMBER], за умовами якого банк відкриває позивачу депозитний рахунок [NUMBER] в доларах США, а позивач вносить на нього грошові кошти (депозит). Позивач 01.12.2014 року звернувся до відповідача з вимогою про повернення депозиту та замовленням на отримання готівки з каси одноразовою операцією та про видачу позивачу коштів в сумі 96 288 доларів США (в доларах США), на що отримав відмову, мотивовану обмеженням видачі (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті. Обґрунтовуючи свою відмову у видачі всієї суми, відповідач послався на Постанову Національного Банку України № 540 від 29.08.2014 року «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринків України». Станом на дату подачі позовної заяви відповідач запитувані кошти позивачу не видав, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду. З дати подачі позовної заяви позивачем на його депозитний рахунок [NUMBER] в доларах США, що відкритий відповідно до Договору банківського вкладу на вимогу (вклад «Динамічний») [NUMBER] від 18.04.2014 року, були внесені додаткові кошти. Позивач 17.01.2015 року повторно звернувся до відповідача з вимогою про повернення депозиту та замовленням на отримання готівки з каси одноразовою операцією та про видачу позивачу коштів в сумі 2 451 000 доларів США (в доларах США), на що отримав відмову, мотивовану обмеженням видачі (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті. Позивачем до початку судового засідання було подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд зобов'язати відповідача видати позивачу 2 451 000 доларів США готівкою одноразовою операцією через касу без обмеження суми відповідно до Договору банківського вкладу на вимогу (вклад «Динамічний») [NUMBER] від 18.04.2014 року, не пізніше наступного робочого дня з дати отримання замовлення позивача на отримання готівки. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги за вищевикладеними обставинами та просить їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні і вважає, що відповідач виконує умови Договору банківського вкладу на вимогу (вклад «Динамічний») [NUMBER] від 18.04.2014 року відповідно до вимог законодавства, а саме Постанови Національного Банку України № 540 від 29.08.2014 року «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринків України», Постанови Національного Банку України від 01.12.2014 року №758 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України», Закону України «Про Національний банк України». В своїх поясненнях відповідач також зазначає, що на дату подання позовної заяви на депозитному рахунку позивача обліковувалось менше коштів, ніж вимагав видати позивач. В той же час відповідач підтверджує, що 17.01.2015 року позивач здійснив поповнення депозитного рахунку [NUMBER], і таким чином на дату судового засідання залишок на рахунку складає 2 451 000 доларів США. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 18.04.2014 року між позивачем і відповідачем був укладений Договір банківського вкладу на вимогу (вклад «Динамічний») [NUMBER]. Відповідно до п. 1.1 зазначеного договору відповідач відкрив позивачу депозитний рахунок [NUMBER], на який були перераховані грошові кошти на умовах, визначених цим договором та Правилами обслуговування банківських вкладних (депозитних) рахунків фізичних осіб, відкритих в Публічному акціонерному товаристві «Укрсоцбанк» від 25.05.2012 року. Згідно умов Договору банківського вкладу на вимогу (вклад «Динамічний») [NUMBER] від 18.04.2014 року та абз. 1 розділу 4 Правил обслуговування банківських вкладних (депозитних) рахунків фізичних осіб, відкритих в Публічному акціонерному товаристві «Укрсоцбанк» (затверджених начальником Департаменту банківської організації та методології Рангіно П.Л. 25.05.2012 року), при звернені вкладника до банку для розміщення депозиту банк відкриває вкладнику для обліку депозиту депозитний рахунок. Після підписання договору кошти вносяться вкладником у готівковій формі через касу банку або шляхом безготівкового зарахування коштів на депозитний рахунок або на власний поточний рахунок, після чого переказуються на депозитний рахунок. Відповідно до цього позивачем були внесені кошти на відкритий йому депозитний рахунок. Відповідно до виписки з рахунку [NUMBER] станом на 20.01.2015 року залишок на рахунку складає 2 451 000 доларів США. Позивач 01.12.2014 року звернувся до відповідача з вимогою про повернення депозиту та замовленням на отримання готівки з каси одноразовою операцією та про видачу позивачу коштів в сумі 96 288 доларів США (в доларах США). У відповідь на звернення позивачу надійшов лист вих. №21-05/2586 від 12.12.2014 року за підписом начальника відділення №701 ПАТ «Укрсоцбанк» Макаренко О.І. про те, що відповідно до Постанови Національного Банку України № 540 від 29.08.2014 року «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринків України» банки (в тому числі, відповідач) зобов'язані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті або банківських металів з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 15000 гривень на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ. З дати подачі позовної заяви позивачем на його депозитний рахунок [NUMBER] в доларах США, що відкритий відповідно до Договору банківського вкладу на вимогу (вклад «Динамічний») [NUMBER] від 18.04.2014 року, були внесені додаткові кошти. Позивач 17.01.2015 року повторно звернувся до відповідача з вимогою про повернення депозиту та замовленням на отримання готівки з каси одноразовою операцією та про видачу позивачу коштів в сумі 2 451 000 доларів США (в доларах США), на що отримав відмову, мотивовану обмеженням видачі (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті. Суд вважає таку відмову безпідставною з огляду на наступне. Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» до відносин, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів» належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття і ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відповідно до ч. 2 ст. 1058 Цивільного Кодексу України (надалі - «ЦК України»), договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором. Частина 1 ст. 633 ЦК України дає визначення поняттю публічний договір: публічний договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Згідно з ч. 2 ст. 633 ЦК України умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку. Виходячи з вищенаведеного, клієнт банку за договором банківського рахунку є споживачем послуг банку. Відповідно захист його прав як споживача регламентовано Законом України «Про захист прав споживачів» та відповідними нормами ЦК України. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Пунктом 13 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначається: належна якість товару, роботи або послуги - властивість продукції, яка відповідає вимогам, встановленим для цієї категорії продукції у нормативно-правових актах і нормативних документах, та умовам договору із споживачем. Згідно з п. 2 ч.1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на належну якість обслуговування. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Частиною 1 ст. 1058 ЦК України визначається: за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно ч. 1 ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Відповідно до ч. 2 ст. 1060 ЦК України, банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Строк, на який укладений Договір банківського вкладу на вимогу (вклад «Динамічний») [NUMBER] від 18.04.2014 року, не встановлений. Тобто, внесений позивачем вклад відповідно до договору є вкладом на вимогу, отже відповідач зобов'язаний повернути позивачу кошти протягом усього строку дії Договору банківського вкладу на вимогу (вклад «Динамічний») [NUMBER] від 18.04.2014 року на вимогу останнього. Відповідно до абз. 3 п. 1.6 Постанови Правління Національного Банку України від 03.12.2003 року № 516 «Про затвердження Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами», банк сплачує вкладнику суму вкладу (депозиту) і нараховані за ним проценти у валюті вкладу (депозиту), якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок в іноземній валюті, або на умовах та в порядку, передбачених договором, відповідно до заяви вкладника - в іншій іноземній чи в національній валюті. Відповідно до абз. 1 п. 3.2 Постанови Правління Національного Банку України від 03.12.2003 року № 516 «Про затвердження Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами» грошові кошти на вкладні (депозитні) рахунки фізичних осіб можуть бути внесені готівкою, перераховані з іншого вкладного (депозитного) рахунку або поточного рахунку і повертаються банками готівкою або в безготівковій формі на зазначений у договорі рахунок вкладника для повернення коштів чи за заявою вкладника на інший його рахунок. Позивачем було здійснено вклад в іноземній валюті - доларах США. У зв'язку з цим, відповідно до вимог чинного законодавства, повернення коштів позивачу повинно здійснюватись теж у доларах США. Крім цього, відповідно до абз. 14 розділу 6 Правил обслуговування банківських вкладних (депозитних) рахунків фізичних осіб, відкритих в Публічному акціонерному товаристві «Укрсоцбанк» (затверджених начальником Департаменту банківської організації та методології Рангіно П.Л. 25.05.2012 року), повернення депозиту, розміщеного на умовах вкладу на вимогу, здійснюється шляхом перерахування суми депозиту на поточний (в т.ч. картковий) рахунок вкладника, що вказаний в договорі в день звернення вкладника з вимогою про повернення депозиту. В п. 2.1.1 Договору банківського вкладу на вимогу (вклад «Динамічний») [NUMBER] від 18.04.2014 року вказаний такий поточний рахунок позивача, що відкритий відповідно до Договору банківського рахунку [NUMBER] від 10.04.2012 року, що укладений між позивачем і відповідачем. Відповідно до п. 2.6 Договору банківського рахунку [NUMBER] від 10.04.2012 року за умови наявності коштів на рахунку клієнт має право отримувати готівкові кошти в сумі, що перевищує 10 000 грн. або еквівалент цієї суми в іноземній валюті за курсом НБУ на день здійснення операції, не пізніше наступного робочого дня після надання банку відповідного замовлення на отримання готівки. Відповідно до цього позивач звернувся до суду з вимогою зобов'язати відповідача видати грошові кошти не пізніше наступного робочого дня після надання банку позивачем відповідного замовлення на отримання готівки. Відповідно до ч. 1 ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Відповідно до ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Обґрунтовуючи свою відмову видачі всієї суми, відповідач послався на Постанову Національного Банку України № 540 від 29.08.2014 року «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринків України» та Постанову Національного Банку України від 01.12.2014 року №758 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України». Проте такі дії відповідача суперечать вимогам: ч.2 ст. 22 Конституції України (конституційні права гарантуються і не можуть бути скасовані); · ч.1, 4 ст. 41 Конституції України (кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним); · ч.1 ст. 64 Конституції України (конституційні права не можуть бути обмежені.). Відповідно до ст. 8 Конституції України нормативно-правові акти приймаються на підставі Конституції України і повинні відповідати їй. Згідно ст. 56 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк України видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організації та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб; при цьому нормативно-правові акти Національного банку не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України. Крім того, Постанова Національного Банку України № 540 від 29.08.2014 року «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринків України» та Постанова Національного Банку України від 01.12.2014 року №758 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян - вкладників поточних рахунків і депозитів в банках України, оскільки вони позбавляють їх права отримати у строки, встановлені в договорах, що були укладені між вкладниками і банками, їхні вклади у національній чи іноземній валюті, а також проценти по них, що викликає додатковий обов'язок Національного банку України подати вказаний акт на державну реєстрацію з огляду на вимоги Указу Президента України «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» №493/92 від 03.10.1992 року, Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» №731 від 28.12.1992 року. Пункт 1 Указу Президента України «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» № 493/92 від 03.10.1992 року встановлює, що нормативно-правові акти, які видаються міністерствами, іншими органами виконавчої влади, органами господарського управління та контролю і які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, підлягають державній реєстрації. Пункт 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» №731 від 28.12.1992 року зобов'язує міністерства, інші органи виконавчої влади, органи господарського управління та контролю своєчасно подавати на державну реєстрацію нормативно-правові акти, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер; не допускати випадків направлення на виконання нормативно-правових актів, що не пройшли державну реєстрацію та не опубліковані в установленому законодавством порядку. Підпункт «а» пункту 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю, що зачіпають права, свободи та інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №731 від 28.12.1992 року, вказує, що державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти будь-якого виду (постанови, накази, інструкції тощо), якщо в них є одна або більше норм, що зачіпають соціально-економічні, політичні, особисті та інші права, свободи й законні інтереси громадян, проголошені й гарантовані Конституцією та законами України. Пунктом 15 цього ж Положення встановлено, що міністерства, інші центральні органи виконавчої влади направляють для виконання нормативно-правові акти лише після їх державної реєстрації та офіційного опублікування; у разі порушення зазначених вимог нормативно-правові акти вважаються такими, що не набрали чинності, і не можуть бути застосовані. Таким чином, Постанова Національного Банку України № 540 від 29.08.2014 року «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринків України» та Постанова Національного Банку України від 01.12.2014 року №758 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» є не чинними і не можуть застосовуватись, а відтак не можуть служити обґрунтуванням відмови відповідача у виконанні ним свого зобов'язання за договором і за законодавством про видачу позивачу валютних коштів, оскільки вони суперечать зазначеними нормам законодавства в частині обмеження в видачі готівкових коштів в іноземній валюті. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Частиною 3 статті 22 Конституції України гарантується, що при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Згідно з положеннями ч. 4 ст. 8 Цивільного Процесуального Кодексу України у разі невідповідності правового акта закону України або міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує акт законодавства, який має вищу юридичну силу. Отже, за конституційними нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, можна прийти до висновку про необхідність застосування в даному випадку положень статей 1058, 1060 ЦК України, відповідно до яких відмова/обмеження відповідача у видачі валютних коштів є незаконною. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обов'язку в натурі (п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України). У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь держави витрати в розмірі 3564,00 грн. судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved