Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд до відповідача [PERSON] з вказаним позовом. У ньому просить розірвати шлюб між ними, оскільки останній носить лише формальний характер і суперечить її інтересам. Також позивач просить стягувати з відповідача по 1'200 грн. аліментів щомісячно на спільного сина - [PERSON], котрий проживає з нею та перебуває на її утриманні. В обґрунтування цих вимог зазначає, що самостійно забезпечувати дитину не спроможна, а відповідач добровільно допомоги не надає, хоча зобов'язаний це робити. У судовому засіданні [PERSON] вказані вимоги підтримала та просила їх задовольнити з мотивів, викладених у позовній заяві. Відповідач у судовому засідання позовні вимоги визнав частково, а саме, не заперечує проти розірвання шлюбу та стягнення з нього 1'000 грн. аліментів на утримання сина. Щодо решти вимоги - заперечує, мотивуючи це тим, що на даний момент ніде не працює та сплачує аліменти на утримання дитини від першого шлюбу в розмірі 400 грн., щомісячно. Судом встановлено наступні фактичні обставини: 20 грудня 2012 року сторони уклали шлюб, про що цього ж дня відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції зроблено запис № 1955. Про вказане свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане 20 грудня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції. [INFO] у шлюбі сторін народився син [PERSON] . Про це свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 06 червня 2013 року (актовий запис № 18, зроблений 06 червня 2013 року у Великобірківській селищній раді Тернопільського району Тернопільської області). Дитина та матір зареєстровані [ADDRESS], однак фактично проживають у [ADDRESS]. Артем перебуває на утриманні позивача. Дитина відвідує дошкільний навчальний заклад № 37, що у місті Тернополі. Обставини, викладі у попередніх трьох абзацах доказуванню не підлягають в силу частини 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки визнані сторонами та сумнівів щодо їх достовірності або добровільності визнання у суду не виникає. Як убачається з довідки № 2555 від 06 листопада 2018 року, виданої Управлінням соціального захисту населення Тернопільської районної держаної адміністрації, позивач, станом на 06 листопада 2018 року не перебуває на обліку в управлінні як одержувач будь-яких видів соціальних допомог і компенсацій. Відповідно до довідки № 2439 від 03 грудня 2018 року, виданої виконкомом Великобірківської селищної ради Тернопільського району Тернопільської області, позивач звільнена з роботи 27 квітня 2017 року і на даний час не працює. Вказана обставина встановлена суб'єктом видачі зазначеної довідки з запису № 15 в трудовій книжці позивача серії [NUMBER]. Суд, всесторонньо, повно та об'єктивно дослідивши зазначені вище докази, прийшов до переконання, що позов слід задовольнити частково з огляду на таке: Відповідно до вимог статті 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Позивач та відповідач втратили почуття поваги та любові один до одного, впродовж тривалого часу не ведуть спільне господарство та не проживають разом, не підтримують шлюбних стосунків. Шлюб існує лише формально. Таким чином суд вважає, що збереження шлюбу суперечить інтересам позивача і це має істотне значення. Відповідач в частині розірвання шлюбу позов визнає. Частиною 4 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З огляду на те, що судом не встановлено обставин, котрі свідчили б про те, що визнання позову відповідачем, в частині розірвання шлюбу з позивачем, суперечить закону або порушує права, свободи, чи інтереси інших осіб, цю вимогу [PERSON] слід задовольнити та вказаний шлюб розірвати. Окрім цього, відповідно до частини 1 ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 2 ст. 181 Сімейного кодексу України передбачено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Однак такої домовленості між позивачем та відповідачем не досягнуто, тому слід врегулювати ці відносини рішенням суду. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина 3 ст. 181 Сімейного кодексу України). Абзацами 2 та 3 ч. 2 статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суми прожиткового мінімуму на 2019 рік встановлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 23 листопада 2018 року № 2629-VIII. Відповідно до цього закону, прожитковий мінімум для дитини віком до 6 років, у період з 01 січня 2019 до 30 червня 2019 року, становить 1'626 грн. Згідно вимог частини 1 ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Надаючи оцінку майновому стану сторін суд вважає за необхідне зазначити таке: сторони не надали документів за допомогою яких можна було б охарактеризувати їх фінансові становища. Суд вважає, що відповідач здатний сплачувати аліменти на утримання спільної з позивачем дитини. При цьому суд зважає на наявність у відповідача дитини від попереднього шлюбу, на утримання якої він сплачує аліменти в сумі 400 грн. щомісячно. Ця обставини визнана сторонами, а тому доказуванню не підлягає в силу частини 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України. Таким чином, враховуючи приписи статті 182 Сімейного кодексу України, зважаючи на фінансові потреби дитини, беручи до уваги той факт, що відповідач є фізично здоровим чоловіком (такий висновок суд зробив з огляду на те, що доказів протилежного жодною із сторін не надано), котрий має об'єктивну можливість працювати та утримувати на належному рівні спільну з позивачем дитину, суд вважає, що у цій частині позов підлягає до часткового задоволення, шляхом стягнення із відповідача на користь позивача аліментів в розмірі 1'000 грн. на утримання [PERSON], щомісячно, починаючи від дня пред'явлення позову і до досягнення ним повноліття. Згідно пункту 1 ч. 1 ст. 430 Цивільного процесуального кодексу України, рішення в частині стягнення аліментів на утримання дитини, за один місяць, слід допустити до негайного виконання. Згідно статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача в користь держави слід стягнути 704,8 грн. судового збору за вимогу позивача про розірвання шлюбу, та ще 704,8 грн. в користь держави за вимогу про стягнення аліментів, котру суд задовольнив частково. На підставі наведеного та

Outcome: partial