Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» (далі за текстом «ТОВ»), в якому просить: визнати договір фінансового лізингу від 11 липня 2015 року, укладений між [PERSON] та ТОВ недійсним, стягнути з ТОВ на свою користь грошові кошти в розмірі 47000 грн. 00 коп. В обґрунтування позову наводить наступне. 11 липня 2015 року між ним, позивачем, та ТОВ, був укладений договір № 000003 з додатками. Відповідно до п. 1.3 та додатку № 1 Договору, лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим Договором. Згідно п. 1.6. договору предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на предмет лізингу на лізингоодержувачу в момент передачі предмета лізингу по акту приймання-передачі. Згідно з договором від 11 липня 2015 року він, позивач, просив відповідача надати йому, позивачу, транспортний засіб, а саме: автомобіль «Хюндай», 2014 року за ціною 225013 грн. 00 коп. Відповідно до умов додатку № 1 до договору від 11 липня 2015 року клієнт системи повинен сплатити: авансовий платіж у розмірі - 50,00%, сума якого становить 9869,75 доларів США; щомісячний авансовий платіж 822,48 доларів США; адміністративний платіж(10%) 1973,95 доларів США; комісію за передачу (3%) 592,18 доларів США. Згідно квитанцій, сплатив адміністративний платіж у розмірі 47000 грн. 00 коп. Як зазначив тоді відповідач вказана сума це часткова оплата транспортного засобу. Він, позивач, домовився з ТОВ, що після сплати 47000 грн. 00 коп. на протязі двох днів отримає вищевказаний автомобіль, однак виконуючи свої зобов'язання за вказаним договором, права на отримання автомобіля так і не одержав. Неодноразово телефонував відповідачу з проханням приступити до виконання умов договору, але зусилля були марними, відповідали, щоб то почекав ще деякий час, то те, що автомобіля, який мав право отримати немає, є інші більш нові, а потім перестали взагалі відповідати на телефонні дзвінки. Після того, як уважніше прочитав договір, зрозумів, що його, позивача, ввели в оману, оскільки призначення платежу в сумі 47000 грн. 00 коп. виявилися винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладення договору, що його, позивача, права, як споживача ніяким чином не захищені і гарантії отримання оплаченого майна за обіцяною ціною відсутні. 30 липня 2015 року направив до ТОВ заяву з проханням розірвання договору та повернути сплачений адміністративний платіж у розмірі 47000 грн. 00 коп. 19 серпня 2015 року отримав відповідь № 42, де було зазначено, що сплачений адміністративний платіж в розмірі 46980 грн. 00 коп. назад не повертається, авансові платежі будуть повернуті у розмірі 12.00 грн., та договір лізингу вважається розірваним з 30 липня 2015 року. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору, які встановлюють жорсткі обов'язки для споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Відповідно до ч. 2, 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначена підприємницька практика є такою, що вводить в оману, оскільки під час пропонування продукції не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької діяльності, є недійсними. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержанням в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. За змістом ст. 806 ЦК України, \~за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ст. 808 ЦК України, якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Згідно вимог ч. 2\~ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~за\~\~договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).\~Згідно вимог\~ст. 6, 7 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Лізингоодержувач має право відмовитись від договору лізингу в односторонньому порядку. Згідно вимог п.п. 1, 2 ч. 2\~ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~лізингодавець зобов'язаний: у передбачені\~\~договором\~\~строки надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані,\~\~що відповідає його призначенню та умовам договору; попередити лізингоодержувача про відомі йому особливі властивості та недоліки предмета лізингу, що можуть становити небезпеку для життя, здоровя, майна чи інший осіб або призводити до пошкодження самого предмета лізингу під час користування ним. \~Згідно вимог п. 1 ч. 1\~ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингоодержувач має право обирати\~\~предмет\~\~лізингу\~\~та\~\~продавця\~\~ або\~\~ встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю. Згідно вимог ч. 2\~ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю\~\~за\~\~отримане\~\~у\~\~лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші\~\~витрати\~\~лізингодавця,\~\~що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Згідно вимог ч.ч.1, 4\~ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів»\~споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення робіт (послуг). За наявності у роботах (послугах) істотних недоліків право вимагати розірвання договору. Згідно вимог\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, робітник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Наполягає, що оспорюваний правочин був укладений під впливом помилки, причиною якої, зокрема, стали помилкове сприйняття змісту і умов цього договору та фактичних обставин правочину, а також відсутність у юридичної освіти та наявність певних складнощів у вивченні змісту договору, який має значний обсяг, що вплинуло на його, позивача, волевиявлення, а у випадку вірного розуміння усіх умов договору, ніколи би його не уклав. Крім того, вважає, що для укладеного вищевказаного договору характерна непоінформованість\~учасників про його істотні умови, зокрема\~колір, обєм двигуна, індивідуальні технічні характеристики, комплектацію автомобіля, тощо. Не забезпечено права лізингоотримувача на вибір постачальника (продавця) предмету лізингу, в той час як згідно п. 1.4 спірного договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищезазначеними зобов'язаннями відповідає продавець, права вибору якого лізингоотримувач позбавлений, що не дає можливості позивачеві на паритетних з відповідачем засадах перевірити дотримання виконання умов договору та суперечить вимогам ч.1\~ст. 808 ЦК України. Чинне законодавство відносить до істотних умов договору лізингу умови нарахування та здійснення лізингових платежів, перелік яких є вичерпним, а укладений 11 липня 2015 року договір передбачає сплату комісії за організацію та авансу ціни предмету лізингу, які виходять за межі переліку таких платежів, передбачених законом. При цьому п.1.7 договору встановлена можливість зміни лізингодавцем вартості предмета лізингу з моменту укладення договору і до повної сплати авансу лізингоодержувачем, а лізингоодержувач зобовязаний одноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплаченої суми авансових платежів. Згідно до умов договору передбачено, що споживач має право достроково здійснити сплату всіх лізингових платежів лише після спливу 12 календарних місяців з моменту підписання Акту прийому-передачі предмета лізингу. За дострокове виконання споживачем своїх договірних зобов'язань по сплаті лізингових платежів передбачений штраф в розмірі 10% від суми дострокового погашення, що порушує права споживача на повне, ефективне і дострокове виконання умов договору. Згідно п. 5.4 Договору, лізингодавець звільняється від відповідальності стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця як власника предмета лізингу щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам або майну, що пов'язано з володінням, експлуатацією, транспортуванням та ін. предмета лізингу. В той же час на підставі п. 7.3 Договору, страхування предмета лізингу, здійснюється за рахунок споживача але на користь лізингодавця, що також є несправедливим. Згідно п. 10.15 договору в разі зміни розміру лізингових платежів та відмови споживача від підписання відповідної додаткової угоди, лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку, вимагати повернення предмета лізингу, а вже сплачені споживачем лізингові платежі поверненню не підлягають, внаслідок чого споживач фактично позбавлений можливості відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем в процесі виконання договору, а за таку відмову встановлена відповідальність у вигляді розірвання договору і неповернення вже сплачених коштів. Вважає, що вказані пункти свідчить про включення відповідачем у договір несправедливих умов, що є порушенням прав споживача, проявом нечесної підприємницької практики і відповідно до ч. 6\~ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»\~підставою для визнання правочину недійсним. Вважає, що договір фінансового лізингу від 11 липня 2015 року суперечить Закону України «Про захист прав споживачів» внаслідок здійснення ТОВ нечесної підприємницької практики і є таким, що містить несправедливі умови, не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, вчинений без надання відповідного дозволу (ліцензії), а тому підлягає визнанню недійсним, а кошти сплачені за виконання угоди на користь відповідача у розмірі 47000 грн. 00 коп. підлягають поверненню. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю, підтвердивши зміст позовної заяви. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки в судове засідання заяви не надав, від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, у зв'язку з чим, на підставі ст. 224 ЦПК України, за згодою представника позивача, судом проведено заочний розгляд справи. У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: квитанція (а.с.6), договір (а.с.7-14), заява (а.с.15), повідомлення (а.с.16). Суд, оцінивши відповідно до ст. 58 ЦПК України, досліджені у судовому засіданні квитанцію (а.с.6), договір (а.с.7-14), заяву (а.с.15), вважає ці докази належними, так як вони містить інформацію щодо до укладення договору та внесення позивачем сум на користь ПАТ. Суд, оцінивши відповідно до ст. 58 ЦПК України, досліджене у судовому засіданні повідомлення (а.с.16), вважає цей доказ належним, так як він містить інформацію щодо звернення позивача до відповідача та розірвання договору. Суд, оцінивши відповідно до ст. 59 ЦПК України, досліджені у судовому засіданні квитанцію, договір, заяву, повідомлення вважає ці докази допустимими, так як вони отримані без порушення порядку, встановленого законом. Суд, оцінюючи відповідно до ст. 212 ЦПК України, всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо, досліджені наявні у справі докази, вважає, що у судовому засіданні встановлені наступні факти та обставини. 11 липня 2015 року між позивачем, та ТОВ був укладений договір № 000003, згідно якого, позивач просив відповідача надати йому автомобіль «Хюндай», 2014 року за ціною 225013 грн. 00 коп. Відповідно до умов додатку № 1 до договору від 11 липня 2015 року на позивача покладений обовязок сплатити: авансовий платіж у розмірі - 50,00%, сума якого становить 9869,75 доларів США; щомісячний авансовий платіж 822,48 доларів США; адміністративний платіж (10%) 1973,95 доларів США; комісію за передачу (3%) 592,18 доларів США. Позивач 11 липня 2015 року сплатив адміністративний платіж у розмірі 47000 грн. 00 коп. Позивач досяг домовленості з ТОВ, що після сплати 47000 грн. 00 коп. на протязі двох днів отримає вищевказаний автомобіль, однак права на отримання автомобіля не одержав. 30 липня 2015 року позивач направив до ТОВ заяву з проханням розірвання договору та повернення сплаченого адміністративного платежу у розмірі 47000 грн. 00 коп. 19 серпня 2015 року ТОВ повідомило позивачу, що сплачений адміністративний платіж в розмірі 46980 грн. 00 коп. назад не повертається, авансові платежі будуть повернуті у розмірі 12.00 грн., та договір лізингу вважається розірваним з 30 липня 2015 року. Взаємини між сторонами регулюються нормами ЦК України, Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до ст. 215 ч.3 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін заперечує його дійсність на підставах передбачених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним. Відповідно до ст. 228 ч.3 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, такий правочин може бути визнаний недійсним. Згідно ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, робітник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими є, зокрема, умови договору про: надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Згідно вимог ч. 2\~ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю\~\~за\~\~отримане\~\~у\~\~лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші\~\~витрати\~\~лізингодавця,\~\~що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Відповідно до умов оспорюваного договору позивач зобовязаний сплатити адміністративний платіж в сумі 1973,95 доларів США. Як визначено в договорі адміністративний платіж сплачується за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору. Згідно п. 3.2.7 вказаного договору, ТОВ має право в односторонньому порядку розірвати договір, не повертаючи при цьому адміністративного платежу, відповідно до п.12.1 цього договору, в разі розірвання договору, адміністративний платіж не повертається, будь-які умови повернення цього платежу або компенсації цього платежу не передбачені. На переконання суду, включення в договір платежу, який не пов'язаний з виконанням договору, а повязаний лише з підготовкою договору, суперечить вимогам ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», надання права ТОВ не повертати споживачу цей платіж або його компенсацію, суперечить вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, суд вважає, що є несправедливою та суперечить вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» стаття 8 вказаного договору, яка передбачає можливість для ТОВ збільшувати ціну, але не передбачає права позивача в такому випадку розірвати договір. Також, на переконання суду, є несправедливим пункт 1.4 спірного договору, згідно якого лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. Також відповідно статтею. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» як несправедлива умова договору є надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом. Згідно п. 2.1 договору, визначено, що строк договір діє протягом 78 календарних місяців, але у будь-якому випадку до повного виконання зобовязань сторонами. Таким чином, вказаний договір є укладеним на невизначений строк. Пунктом 3.2.6 цього договору передбачено право відповідача розірвати договір в односторонньому порядку, без зобовязання завчасно повідомити про це позивача. На переконання суду, умови визначені в п.3.2.6 договору є, згідно вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими. Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Включивши до оспорюваного договору несправедливі умови, відповідач допустив порушення вимог закону, спрямованих на захист прав споживачів щодо заборони включати до договору несправедливі умови. Таким чином, на переконання суду, даний договір у звязку з порушенням гарантованих законом прав позивача, не відповідає інтересам суспільства, його моральним засадам, а тому маються передбачені ст. 228 ч.3 КК України підстави для визнання договору недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Судом встановлено, що за вказаним договором позивач сплатив відповідачу 47000 грн. 00 коп. Оскільки суд прийшов до переконання про недійсність договору, ця сума належить стягненню з відповідача на користь позивача.\~\~\~\~\~\~\~\~ \~\~\~\~\~\~\~\~ Разом з тим, суд вважає, що доводи позивача про те, що укладений договір має ознаки правочину, здійсненого з використанням нечесної підприємницької діяльності, не знайшли свого підтвердження. Зважаючи на викладене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими і підлягають повному задоволенню, а тому позивач обґрунтовано, у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України звернувся за захистом своїх прав до суду. Вислухавши представника позивача, дослідивши письмові докази, суд на підставі ст. 10 ЦПК України згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається та ст. 11 ЦПК України згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 974 грн. 40 коп.

Outcome: approved