Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-28 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], в якому просить розірвати укладений між ними шлюб та встановити спосіб участі батька у вихованні дитини - [PERSON]. В обґрунтування внесеного позову покликається на те, що 28 вересня 2011 року між ним та відповідачкою був укладений шлюб, від якого у них народилась донька - [PERSON], [INFO]. Вказує, що не проживає спільно з відповідачкою з травня 2015 року та відповідно не веде спільне господарство, не підтримує шлюбних відносин. Крім цього, вказує, що з травня 2015 року його дружина періодично не дозволяє йому бачитись з дочкою, відводити та забирати її з дитячого садка, доглядати за дитиною в період відсутності дружини, їздити на спільний відпочинок, бачитись з його батьками тощо. Протокольною ухвалою судового засідання від 20 квітня 2017 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, до участі у справі залучено в якості третьої особи орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради. В судовому засіданні 06 грудня 2016 року позивач подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій збільшив позовні вимоги, що стосуються способу участі батька у вихованні дитини. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, надали пояснення, аналогічні до викладених у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог та просили таку задоволити. Відповідач в судовому засіданні позов визнала в частині розірвання шлюбу, вимогу про встановлення способу участі батька у вихованні дитини заперечила, надала пояснення про те, що не чинить перешкод у спілкуванні батька з дитиною, а тому просить у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, надала пояснення про те, що примирення не відбулось, проти розірвання позову не заперечила, однак заперечила проти задоволення позовної вимоги про встановлення способу участі батька у вихованні дитини. Представник третьої особи в судовому засіданні при вирішенні спору поклалась на розсуд суду, надала пояснення про те, що сторони не звертались до органу опіки та піклування із жодними заявами. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 28 вересня 2011 року, який зареєстрований Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, відповідний актовий запис №2808 (а.с.6). Від шлюбу у сторін [INFO] року народилася донька - [PERSON] (а.с.7). Сторони припинили шлюбні відносини, проживають окремо з травня 2015 року, подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливі, а тому сім'я розпалась остаточно. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що шлюб існує формально, збереження сім'ї і примирення неможливе. За таких обставин, суд переконаний, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача, примирення між сторонами неможливе, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам. Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст.151 Сімейного кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Стаття 153 Сімейного кодексу України передбачає право матері, батька та дитини на безперервне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено право дитини як на проживання, так і на спілкування з батьками: дитина, яка проживає окремо від батьків або від одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків й прямих контактів. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Статтею 157 Сімейного кодексу України передбачено, що той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею; той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Разом з тим, відповідно до ст.158 СК України, за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. В судовому засіданні встановлено та не спростовано стороною позивачем, що [PERSON] не звертався до органу опіки та піклування із заявою про винесення рішення про спобіг участі у вихованні дитини, в матеріалах справи таке відсутня, сторонами не надано. Згідно з ч.1 ст.10 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд розглянув справу на підставі наявних в справі доказів, що були безпосередньо досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Таким чином, виходячи з норм вищевказаних статей, доведення позову є процесуальним обов'язком позивача. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що під час судового розгляду сторона позивача скористалась своїми процесуальними правами на власний розсуд, жодного належного та допустимого доказу на обґрунтування позовних вимог щодо необхідності встановлення способу участі батька у вихованні дитини не надала, оскільки суду не надано доказів чинення відповідачем перешкоду спілкуванні з дитиною. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Outcome: dismissed