Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. На обґрунтування позову зазначила, що 22 липня 2015 року він був звільнений з посади головного лікаря Талалаївської ЦРЛ. Після звільнення з роботи відповідач не провів з ним повного розрахунку. Рішенням Талалаївського районного суду Чернігівської області від 17 жовтня 2016 року з Талалаївської центральної районної лікарні на його користь стягнуто заборгованість з індексації заробітної плати та компенсацію за затримку виплати заробітної плати. Враховуючи, що відповідач сплатив суму індексації заробітної плати та компенсацію лише 02 листопада 2016 року, просить стягнути на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку в розмірі 76 231 грн. 26 коп. В судове засідання позивач не з`явився, але надав суду заяву в якій просить суд розглянути справу без його участі та задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача - Талалаївської ЦРЛ - в судове засідання не зявився, надали суду заяву про розгляд цивільної справи без участі представника ЦРЛ та заперечення на позов. В обґрунтуванні заперечення зазначено, що по відношенню до позивача [PERSON], як головного лікаря, Талалаївська ЦРЛ не є роботодавцем, поскільки згідно із Статутом та посадовою інструкцією, Талалаївська РДА за погодженням з Талалаївською районною радою призначає на посаду та звільняє з посади керівника лікарні. Як вбачається з наказу № 44-к від 22.07.2015 року позивач [PERSON] звільнив себе сам, що не узгоджується з вимогами ч.2 ст. 21 КЗпП України та Статуту Талалаївської ЦРЛ. Тому Талалаївська ЦРЛ не є належним відповідачем по справі. У відповідача відсутні документи, передбачені у Главі 3 КЗпП України, а саме заяви про звільнення, наказу (розпорядження, рішення) роботодавця та ін. по відношенню до головного лікаря [PERSON] І тому у Талалаївській ЦРЛ немає юридичної можливості встановити правову підставу та дату звільнення [PERSON] з посади головного лікаря Талалаївської ЦРЛ і тому відповідач заперечує проти періоду затримки розрахунку при звільненні. Крім того, саме [PERSON], перебуваючи на посаді головного лікаря, як посадова особа здійснив порушення трудового законодавства, а саме порушив порядок оформлення процедури звільнення керівника комунального закладу, в результаті чого і виникли спірні правовідносини, тому просять суд відмовити в задоволенні позову [PERSON] Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Оскільки сторони в судове засідання не зявились, то, відповідно до вимог ч.2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши та проаналізувавши наявні по справі докази, приходить до наступного висновку. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 19.05.1982 року по 22.07.2015 року працював головним лікарем Талалаївської ЦРЛ, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.6-8). Звільнений із займаної посади наказом від 22 липня 2015 року № 44-к, який наказом № 49-к від 31.07.2015 року вважається чинним, що підтверджується копією даного наказу (а.с.9). Таким чином, матеріалами справи спростовується посилання відповідача про те, що у Талалаївської ЦРЛ відсутні документи, передбачені у Главі 3 КЗпП України, а саме заяви про звільнення, наказу (розпорядження, рішення) роботодавця та ін. по відношенню до головного лікаря [PERSON] та про те, що у ЦРЛ немає юридичної можливості встановити правову підставу та дату звільнення [PERSON] з посади головного лікаря Талалаївської ЦРЛ і тому відповідач заперечує проти періоду затримки розрахунку при звільненні. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що звільнення позивача [PERSON] проведене відповідно до вимог діючого законодавства, поскільки документально підтверджено позивачем факт такого звільнення належними і допустимими доказами, визнаних відповідачем. Вирішуючи позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. Відповідно до довідки Талалаївської ЦРЛ середньоденний заробіток [PERSON] з врахуванням заробітної плати за останні два місяці перед звільненням березень квітень 2015 року - складає 126 грн. 51 коп. З встановленого в судовому засіданні випливають наступні правовідносини. Відповідно до положень ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільнені робітника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Талалаївського районного суду Чернігівської області від 17 жовтня 2016 року встановлено, що відповідач - Талалаївська ЦРЛ - у порушення ст. 33 Закону України «Про оплату праці», не проводила індексацію заробітної плати [PERSON], як це передбачено діючим законодавством. 03 листопада 2016 року відповідачем виконано рішення Талалаївського районного суду від 17 жовтня 2016 року шляхом перерахування [PERSON] коштів на її картковий рахунок, про що зазначено в позові та не оспорюється відповідачем. Конституційний Суд України, у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення ч.2 ст. 233 Кодексу законів про працю України, дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на корить працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Невиконання роботодавцем вимог ст. 116 КЗпП України є триваючим правопорушенням, тому звільнений працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог за ст. 117 КЗпП України з моменту припинення правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі №6-195 цс14, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 177 цього Кодексу. Суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку на засадах співмірності тільки в разі одночасного вирішення вимог про стягнення належних при звільненні сум за умови часткового задоволення цих вимог. Як було встановлено в ході судового розгляду відповідно до довідки, виданої відповідачем, розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] обчислений шляхом ділення заробітної плати за березень квітень 2015 року на календарні дні, складає 126 грн. 51 коп. Оскільки, вимога позивача щодо розміру належної йому при звільненні суми 76 231 грн. не є співмірною із задоволеним судовим рішенням від 17 жовтня 29016 року позовом про стягнення суми індексації заробітної плати 1049 грн. 50 коп., то у суду є підстави для застосування принципу співмірності, виходячи з засад виваженості, розумності, справедливості та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні. При визначенні розміру такого відшкодування суд враховує відсутність заборгованості по заробітній платі, розмір задоволених раніше судовим рішенням вимог в частині стягнення індексації 1049 грн. 50 коп., частку, яку вона становить у заявлених вимогах і співмірності та істотності цієї частки порівняно із середньоденним заробітком позивача, тому приходить до висновку про необхідність зменшення обрахованої позивачем суми, виходячи із засад виваженості, розумності, справедливості та обґрунтованості до 5 000 грн. Крім того, відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідача необхідно стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial