Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-06 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON], посилаючись на те, що 21 лютого 1981 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою. За час спільного проживання вони втратили любов та повагу одне до одного. Останнім часом кожен з них живе своїм життям і не переймається проблемами іншого. Вони мають різні погляди на сімейне життя і ведення спільного господарства. З травня 2014 року вони проживають окремо один від одного. За час, що минув, примирення між ними не відбулося та ще більше віддалилися один від одного, неповнолітніх дітей вони не мають. Відповідачка у категоричній формі відмовляється вирішувати питання щодо розірвання шлюбу. Тому розірвання шлюбу між ними шляхом подачі до органу державної реєстрації актів цивільного стану спільної заяви про розірвання шлюбу є неможливим. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю і просить їх задовольнити, на примирення не згодний. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена, про що свідчить поштове повідомлення про вручення судової повістки (а.с.29) Заяву чи клопотання про відкладення розгляду справи чи про роозгляд справи у її відсутність суду не надала. Причини неявки суду не повідомила. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача [PERSON] та дослідивши письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні із пояснення позивача [PERSON] та матеріалів справи встановлено, що 21 лютого 1981 року сторони уклали шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис за №4, дошлюбне прізвище відповідачки - Тарасенко, що підтверджується копією повторного свідоцтва про шлюб (а.с.5) Як вбачається із пояснення позивача [PERSON] та матеріалів справи сімейне життя подружжя не склалося через різні погляди на сімейне життя. Вони втратили любов та повагу одне до одного, шлюб носить формальний характер. Сторони з травня 2014 року разом не проживають і подружні стосунки не підтримують, вони фактично припинили шлюбні відносини та поновлювати їх не збираються, спільного господарства не ведуть. Сторони неповнолітніх дітей не мають. Причиною розірвання шлюбу є різні погляди на спільне сімейне життя та ведення домашнього господарства, втрата любові та поваги між ними, а також те, що кожен з них живе своїм життям і не переймається проблемами іншого. Спору щодо поділу спільного майна на час розгляду справи немає. Розірвати шлюб через органи державної реєстрації актів цивільного стану позивач [PERSON] не має можливості, оскільки відповідачка [PERSON] у категоричній формі відмовляється подати спільну заяву про розірвання шлюбу. За таких обставин є підстави вважати, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача. Враховуючи те, що сторони майже шість місяців спільно не проживають і подружні стосунки не підтримують, суд вважає за недоцільне надавати сторонам термін на примирення з метою поновлення спільного проживання та збереження шлюбу. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ст.ст. 110, 112 Сімейного кодексу України, а також те, що позивач [PERSON] наполягає на розірвання шлюбу, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, [PERSON], а тому відповідно до положень ст.112 СК України є підстави шлюб між сторонами розірвати. Відповідно до ст.ст. 110, 112 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved