Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору та додатку до кредитного договору недійсними. Позовні вимоги обґрунтував тим, що 16.03.2012 року між ним та відповідачем укладено кредитний договір, за умовами якого ПАТ «Альфа-Банк» надав позивачу кредит у сумі 33 240 грн., а позивач зобов`язався повернути вказані кошти разом із відсотками за користування кредитом в розмірі 25%-річних строком на три роки. Однак, пізніше позивачем було виявлено, що окрім відсоткової ставки в розмірі 25%-річних він повинен сплачувати платежі, визначені у п. 2.8 вказаного договору: за послуги «Альфа-Сервіс» в розмірі 460 грн. в місяць, за виконання операцій переказу коштів за допомогою програмно-технічного комплексу самообслуговування агентів банку, без ПДВ становить 1,8% від суми переказу, прийняття готівкових коштів з перерахунком для зарахування на рахунок в касах банку становить 35 грн. Таким чином, реальна процентна ставка, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, становить 61,32%, а не 25%, як визначено п. 2.2 кредитного договору. За вказаних обставин, позивач вважає такі умови договору несправедливими за своєю завищеною вартістю, скритим обманом позивача та недостовірністю надання інформації при укладенні договору, що в свою чергу є порушенням з боку відповідача ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача» В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечували. Представник відповідача Харченко Є.С. в останнє судове засідання не з`явився, однак надав письмові заперечення, в яких просив відмовити у задоволенні позову, оскільки при укладанні описаного договору, позивач був ознайомлений у письмовій формі з умовами даного договору, в тому числі про вартість видів та предметів супутніх послуг, а також іншою інформацією, надання якої вимагає чинне законодавство України, вся інформація йому цілком зрозуміла та не потребує додаткового тлумачення. Крім того, підстави визнання вказаного договору відсутні, оскільки при його укладанні були додержані всі вимоги, визначені ст. 203 ЦК України. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе провести заочний порядок розгляду справи. Заслухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та правовідносини. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. 16.03.2012 року між [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк» укладено кредитний договір №500261297, за умовами якого банк надав позивачу кредит в сумі 33 240 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25% на рік та строком повернення кредиту до 19.03.2015 року (а.с.9-10). За змістом ч. 1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За приписами ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Пунктом 5 вказаного договору передбачено, що підписанням цього договору позичальник підтверджує, що він попередньо ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також будь-якою іншою інформацією, надання якої вимагає чинне законодавство України, в тому числі інформацією, надання якої передбачене нормами Закону України «Про захист прав споживачів» на нормативними документами НБУ, які йому роз`яснені та зрозумілі, не потребують додаткового тлумачення, та з якими він цілком згодний. Отже, підписуючи вказаний кредитний договір, [PERSON] погоджувався з усіма його умовами, вважав їх зрозумілими та справедливими по відношенню до себе, зокрема і п. 2.8 кредитного договору, крім того, відповідач не перешкоджав позивачу, отримавши проект даного договору, здійснити консультацію з будь-якими фахівцями, а потім підписати його. За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Аналізуючи зібрані в ході розгляду справи докази, суд приходить до висновку, що укладений між сторонами кредитний договір не суперечить законові, іншим актам законодавства; особи, які його укладали, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі; форма договору відповідає вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме останній містить його всі умови, приховані, як вказує позивач, відсутні, а тому немає правових підстав для задоволення позову та визнання кредитного договору недійсним. За наслідками розгляду справи суд вважає за необхідне застосувати ч.4 ст. 88 ЦПК України. Так, позивач [PERSON] при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору на підставі Закон України «Про судовий збір», ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», тому він має бути віднесений на рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України на підставі ч.4 ст. 88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 3, 6, 13, 192, 203, 205, 207, 208, 230, 533, 626, 627, 628 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджені постановою Правління Національного банку України №168 від 10.0.52007 року,

Outcome: dismissed