Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про збільшення розміру аліментів. В позовній заяві посилається на те, що з відповідачем у справі вона перебувала у шлюбі, який згідно рішення Іваничівського районного суду від 06 жовтня 2015 року було розірвано. За час спільного подружнього життя в них народилось двоє дітей: дочка [PERSON] [INFO] та син [PERSON] [INFO]. Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 22 липня 2016 року стягнуто з відповідача [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей - дочки [PERSON] [INFO] та сина [PERSON] [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 гривень щомісячно, починаючи з 11 липня 2016 року до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Вказує, що на сьогоднішній день сума стягуваних аліментів є недостатньою на утримання дітей, не являється половиною прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, що суперечить вимогам закону, у зв'язку із чим вона змушена звернутись до суду з позовом про збільшення розміру аліментів. На даний час вона ніде не працює, не отримує ніяких доходів, а тому коштів на утримання дітей не вистачає. Просить суд збільшити розмір аліментів та стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей в твердій грошовій сумі в розмірі по 2200 грн. щомісячно до повноліття дітей. Позивач в судове засідання не з'явилася, однак від її представника [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримує повністю, з підстав викладених в позовній заяві, просить позов задовольнити. Не заперечила щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про дату та час розгляду справи повідомлявся своєчасно, шляхом направлення судових повісток. Також, відповідач викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Враховуючи, що відповідно до положень ст. 128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, а також те, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідач відзив не подав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін за доказами, що містяться в матеріалах справи, при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв'язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Дослідивши письмові докази, надані позивачем на виконання вимог ст.ст. 76, 81 ЦПК України і, які сторона вважає достатніми для обґрунтування своїх позовних вимог, та, з'ясувавши фактичні обставини, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який згідно рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 06 жовтня 2015 року було розірвано (а.с.5). Від спільного проживання у сторін по справі народилось двоє дітей, дочка [PERSON] [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] а.с.6) та син [PERSON] [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] а.с. 7). Судом встановлено, що рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 22 липня 2016 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей, дочки [PERSON] [INFO] та сина [PERSON] [INFO] в твердій грошовій сумі 1000 грн. починаючи з 11 липня 2016 року до досягнення найстаршою дитиною повноліття. На даний час позивач проживає у своїх батьків в [ADDRESS], що підтверджується довідкою про склад сім'ї (а.с.12). З Підставою звернення з позовом про зміну розміру аліментів став той факт, що аліменти у вищевказаному розмірі є недостатніми для належного утримання дітей, забезпечення їм належного рівня життя, збільшення прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За змістом ст.51 Конституції України, ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст.192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку(ч. 2 ст. 182 СК України). При цьому за змістом ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незважаючи на розірвання шлюбу чи проживання окремо від дитини. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлено, що розмір прожиткового мінімуму з 01 січня 2019 року для дітей віком від 6 до 18 років до 6 років складає - 2027 гривень. Положеннями ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Аналізуючи зазначені норми закону, суд виходить з того, що батьки дитини повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку дитини, збереження її здоров'я, а кожен з батьків повинен надати дитині утримання у розмірі не меншому половини цього прожиткового мінімуму щомісячно. Тобто, забезпечення батьками такого прожиткового мінімуму забезпечує мінімальні потреби дитини. При вирішенні справи суд враховує, що після ухвалення вищезгаданого рішення суду від 22 липня 2016 року про стягнення аліментів з відповідача, відбулись зміни у житті позивача, як одержувача аліментів та житті її дітей на користь яких стягнуто аліменти, діти підросли, в зв'язку з чим закономірно, збільшилися витрати на їх утримання, (одяг, харчування - продуктовий кошик, кишенькові витрати, лікування, додаткові заняття), що законодавчо підтверджується прожитковим мінімумом для осіб вказаної категорії. При цьому, суд також виходить з того, що з моменту постановлення судом рішення про стягнення аліментів з відповідача розмір прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку суттєво збільшився, і дохід отримуваний позивачем не дає їй змоги належним чином забезпечити утримання дітей. Згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідач [PERSON] є орендодавцем, тобто здав у користування ДП «Агрофірма Луга-Нова» ПП «Універсам» земельну ділянку строком на 9 років та отримує орендну плату (а.с.10). Відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно підтверджується право власності відповідача [PERSON] на квартиру, що знаходиться в [ADDRESS]. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що визначений розмір аліментів, які позивач просить стягнути із відповідача на утримання дітей є достатнім для їх належного забезпечення. В силу ч. 6 ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача [PERSON] в дохід держави підлягає судовий збір в сумі 768,40 грн. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином до стягнення із відповідача на користь позивача підлягають витрати за надання професійної правничої допомоги у розмірі 1500 грн., які позивач понесла при поданні позовної заяви до суду та належним чином документально підтверджені.

Outcome: approved