Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що наказом від 07 серпня 2003 року № 70-к був призначений на посаду директора Маловисківської загальноосвітньої школи-інтернату І-ІІ ступенів на умовах контракту по 06 серпня 2004 року; відповідно до наказу від 03 серпня 2012 року № 126-к термін дії контракту продовжено на 5 років до 05 серпня 2017 року; з липня 2013 року Маловисківську загальноосвітню школу-інтернат І-ІІ ступенів перейменовано в Маловисківську загальноосвітню школу-інтернат І-ІІІ ступенів. Позивач зазначив, що 10 березня 2016 року наказом №67-к його звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обовязків. Позивач вважає наказ про звільнення незаконним з наступних підстав: в наказі роботодавець невірно посилається на пункт 10.3 Статуту Маловисківської загальноосвітньої школи-інтернату І-ІІІ ступенів, який не стосується обставин звільнення; роботодавець у наказі про звільнення безпідставно посилається на пункт 2.2.16 Контракту, але ніякого насильства до неповнолітньої [PERSON] не застосовувалось, вона добровільно вступала в статевий звязок з громадянином [PERSON], з яким в подальшому зареєструвала шлюб; роботодавцем не зазначено, яка саме довідка про перевірку та пояснювальна записка стали підставою для ухвалення наказу про звільнення; позивач вважає, що на момент звільнення з роботи минули строки накладення дисциплінарного стягнення, які передбачені положеннями частини 2 статті 148 КЗпП України; на думку позивача, відповідачем порушено вимоги частини 3 статті 40 КЗпП України, тому, що на час звільнення позивач знаходився на стаціонарному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності; позивач вважає, що відповідачем порушено пункт 4.2 Положення про порядок призначення на посади та звільнення з посад, укладення контрактів з керівниками комунальних підприємств, закладів, установ і організацій спільної власності територіальних громад сіл, селищ і міст Кіровоградської області, затвердженого рішенням сесії Кіровоградської обласної ради від 27 січня 2015 року № 706, тому, що роботодавець не погодив звільнення з Кіровоградською обласною радою; позивач вважає, що відповідач порушив вимоги статті 116 КЗпП України, тому, що не повідомив про належні грошові кошти та не виплатив їх у день звільнення. Позивач вважає, що відповідач зобовязаний виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду, яку оцінює в 50000 гривень. У судовому засіданні позивач підтримав предявлений позов, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та пояснив, що вважає звільнення з роботи незаконним і проведеним з чисельними правопорушеннями. Представник позивача позов підтримала, посилаючись на те, що позивача було безпідставно звільнено з роботи. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, посилаючись на те, що наказ про звільнення позивача [PERSON] видано обґрунтовано і з дотриманням вимог чинного законодавства. Представник вважає, що позивач, як опікун, допустив одноразове порушення посадових обовязків щодо виховання неповнолітньої дитини, догляду, піклуватися про її здоров'я, фізичний і духовний розвиток, що потягло за собою тяжкі наслідки у вигляді вагітності неповнолітньої [PERSON] та позбавлення права отримати повну загальну середню освіту. Представник зазначив, що позивач, як опікун неповнолітньої, систематично допускав спілкування неповнолітньої із сторонньою дорослою особою протилежної статі, що призвело до настання ранньої вагітності неповнолітньої учениці школи. Представник впевнений, що недогляд та бездіяльність позивача як опікуна та керівника закладу став наслідком для дитини втрати можливості отримати освіту і пільги, які передбачені для дітей, позбавлених батьківського піклування. Крім того, представник переконаний, що ранні пологи негативно вплинули на здоровя дитини, тому вважає правомірним наказ про звільнення позивача з роботи. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала, посилаючись на те, що видаючи наказ про звільнення позивача з роботи, управління враховувало всі обставини і тяжкість проступку. До застосування дисциплінарного стягнення від порушника трудової дисципліни було відібрано письмові пояснення. Питання звільнення позивача з роботи вивчалося комісією, після чого була складена довідка, яка долучена до матеріалів справи. Звільнення позивача з роботи проведено на підставі пункту 1 статті 41 КЗпП України, видано відповідний наказ, в якому є чітке визначення причин звільнення у вигляді порушення прав вихованки на захист від всяких форм як фізичного, так і психічного насилля. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представників відповідача, дослідивши матеріали справи, матеріали цивільної справи № 392/1958/15-ц та допитавши свідків, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що дійсно на виконання наказу начальника управління освіти і науки Кіровоградської обласної державної адміністрації від 03 серпня 2012 року, між роботодавцем і позивачем [PERSON] укладено контракт терміном з 06 серпня 2012 року до 05 серпня 2017 року на виконання обовязків директора Маловисківської загальноосвітньої школи інтернату І-ІІ ступенів (а.с. 16-19, 24 том 1). Коло посадових обовязків та інші питання правового статусу директора Маловисківської загальноосвітньої школи-інтернату І-ІІ ступенів [PERSON] визначено умовами контракту, посадовою інструкцією та новою редакцією Статуту загальноосвітньої школи-інтернату І-ІІІ ступенів Кіровоградської обласної ради (а.с. 11-12, 16-19, 26-49 том 1). 10 березня 2016 року наказом начальника управління освіти, науки, молоді та спорту Кіровоградської обласної державної адміністрації № 67-к позивача [PERSON] звільнено з посади директора Маловисківської загальноосвітньої школи-інтернату І-ІІІ ступенів у звязку з одноразовим грубим порушенням трудових обовязків керівником (пункт 1 статті 41 КЗпП України), за порушення пункту 10.3 Статуту загальноосвітньої школи-інтернату І-ІІІ ступенів Кіровоградської обласної ради, пункту 2.2.16 Контракту, в частині забезпечення прав вихованців школи-інтернату на захист від будь-яких форм фізичного або психічного насильства, та враховуючи випадок неналежного догляду за вихованцями школи-інтернату, що в подальшому призвело до вагітності неповнолітньої з числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, [PERSON]; підстава видання наказу довідка за результатами перевірки у Маловисківській загальноосвітній школі-інтернаті І-ІІІ ступенів від 07 грудня 2015 року та пояснювальна записка [PERSON], директора Маловисківської загальноосвітньої школи-інтернату І-ІІІ ступенів Кіровоградської обласної ради (а.с. 9 том 1). Позивач [PERSON] ознайомлений з наказом про звільнення 10 березня 2016 року о 13.30 (а.с. 9 том 1). У довідці за результатами перевірки у Маловисківській загальноосвітній школі-інтернаті І-ІІІ ступенів від 07 грудня 2015 року робочої групи, до складу якої увійшли представники департаменту освіти і науки обласної державної адміністрації, служби у справах дітей обласної державної адміністрації, управління Національної поліції у Кіровоградській області та обласного навчально-методичного центру психологічної служби системи освіти, рекомендовано директору департаменту освіти і науки обласної державної адміністрації розглянути можливість притягнення до дисциплінарної відповідальності осіб, з вини яких допущено порушення чинного законодавства з питань зарахування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, до навчального закладу, захисту їх прав, організації виховної роботи у закладі, а адміністрації Маловисківської загальноосвітньої школи-інтернату І-ІІІ ступенів забезпечити дотримання вимог чинного законодавства з питань зарахування дітей до навчального закладу, захисту їх прав, організації виховної роботи у закладі; посилити контроль за роботою психологічної служби та організувати проведення комплексної соціально-психологічної та медичної допомоги для [PERSON] (а.с. 13-15 том 1). У письмових поясненнях, наданих на адресу директора департаменту освіти і науки обласної державної адміністрації, директор Маловисківської загальноосвітньої школи-інтернату І-ІІІ ступенів [PERSON] зазначив про відсутність своєї вини щодо випадку вагітності вихованки навчального закладу (а.с. 96-97 том 1). Відповідно до листка непрацездатності серії АГХ № 098780, позивач [PERSON] у період з 10 по 18 березня 2016 року перебував на стаціонарному лікуванні в комунальному закладі «Кіровоградська міська лікарня швидкої допомоги» (а.с. 10 том 1). Вирішуючи спір у частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення працівника і поновлення його на роботі, суд враховує такі обставини і відповідні правовідносини. Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у статтях 40, 41 КЗпП України. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний, зокрема, у випадку одноразового грубого порушення трудових обовязків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу). Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обовязків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, та істотності наслідків порушення трудових обовязків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обовязку, який входить до кола його трудових обов`язків, а й можливість виконання ним зазначеного обовязку за встановлених судом фактичних обставинах справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного звязку між невиконанням працівником трудових обовязків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення. Зазначені висновки викладено у пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» та правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 травня 2014 року (справа № 6-33цс14). В ухвалі від 18 листопада 2004 року Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України зазначила, що виходячи зі змісту пункту 1 статті 41 КЗпП України підставою для звільнення керівника за цією нормою є вчинення ним одноразового грубого порушення трудових обов'язків, а не тривале, зокрема, неналежне керівництво роботою установи, ослаблення контролю за роботою підлеглих тощо. Між тим, аналіз змісту письмових пояснень від 08 грудня 2015 року директора Маловисківської загальноосвітньої школи-інтернату І-ІІІ ступенів [PERSON] та довідки за результатами перевірки у Маловисківській загальноосвітній школі-інтернаті І-ІІІ ступенів від 07 грудня 2015 року робочої групи, до складу якої увійшли представники департаменту освіти і науки обласної державної адміністрації, служби у справах дітей обласної державної адміністрації, управління Національної поліції у Кіровоградській області та обласного навчально-методичного центру психологічної служби системи освіти, не дає підстав для висновку про наявність факту вчинення позивачем одноразового грубого порушення трудових обовязків та вини працівника в такому порушенні. Так, відповідно до змісту розділу V Статуту навчального закладу, пунктів 1,2 Контракту та розділу ІІІ Посадової інструкції, директор Маловисківській загальноосвітній школі-інтернаті І-ІІІ ступенів здійснює керівництво і контроль за діяльністю закладу, організовує навчально-виховний, корекційно-відновлювальний, лікувальний процес, здійснює контроль за його ходом та наслідками, відповідає за правильну організацію навчального процесу та виховання. Безпосередніми відповідальними особами, які обовязані здійснювати опікування, виховання і нагляд за учнями під час їх перебування у виховних групах закладу, організацію і проведення позаурочної навчальної роботи в закріпленій групі, є вихователі, що вбачається з відповідної посадової інструкції та змісту довідки за результатами перевірки від 07 грудня 2015 року (а.с. 13-15, 242-243 том 1). Як вбачається з матеріалів особової справи неповнолітньої [PERSON], [INFO], дитина зарахована до Маловисківської загальноосвітньої школи-інтернату І-ІІІ ступенів на підставі наказу директора № 20-р від 06 жовтня 2014 року; батьки дитини позбавлені батьківських прав за ухилення від виконання батьківських обовязків по вихованню дітей; дитина особливої уваги до навчання не проявила, доручення вчителів та вихователів виконувала під контролем, правила поведінки виконувала на вимогу вчителів, неодноразово самовільно залишала територію школи (а.с. 200-207 том 1). З показань свідків [PERSON] і [PERSON] у судовому засіданні вбачається, що вони у складі комісії брала участь у перевірці Маловисківської загальноосвітньої школи-інтернату І-ІІІ ступенів в грудні 2015 року. Під час бесіди з неповнолітньою [PERSON] було встановлено, що вона познайомилась з повнолітнім чоловіком, двадцяти двох років, у квітні 2015 року на території школи-інтернату; у період з травня 2015 року вона неодноразово добровільно вступала з ним у статеві зносини за місцем проживання чоловіка; неповнолітня не змогла вказати строк, коли вона завагітніла. З показань свідка [PERSON] у судовому засіданні вбачається, що приблизно в кінці листопада на початку грудня, на нараді, директор школи [PERSON] повідомив про виявлення факту вагітності неповнолітньої учениці шкоди [PERSON]. За вказівкою директора вихователь Лисенко водив дитину на медичне обстеження у лікарню, де було підтверджено факт вагітності. Матеріалами службового розслідування підтверджується, що після того, як 01 грудня 2015 року позивачеві стало відомо від заступника директора з навчально-виховної роботи [PERSON] про підозру на те, що учениця школи [PERSON] має ознаки вагітності, він невідкладно зібрав нараду, організував проведення медичного огляду неповнолітньої, службове розслідування та повідомив про даний випадок Маловисківський відділ поліції і службу у справах дітей, а також відібрав письмові пояснення від учениці школи [PERSON], поставив її на відповідний облік, провів зустріч з громадянином [PERSON], який звернувся із проханням надати згоду на одруження з неповнолітньою [PERSON] (а.с. 216-217, 227-228, 247-250 том 1, а.с. 1-2 том 2). 16 грудня 2015 року наказом № 307-к голови комісії з припинення юридичної особи оголошено догану [PERSON], вихователю Маловисківської загальноосвітньої школи-інтернату І-ІІІ ступенів Кіровоградської обласної ради, за неналежне виконання посадових обовязків, у звязку із виявленим фактом порушення прав та інтересів вихованки [PERSON], позбавленої батьківського піклування (а.с. 239 том 1). Матеріалами цивільної справи № 392/1958/15-ц підтверджується, що 03 грудня 2015 року неповнолітня [PERSON] звернулась до суду із заявою про надання права на шлюб із громадянином [PERSON], [INFO] (а.с. 2-3). 07 грудня 2015 року Маловисківський районний суд Кіровоградської області ухвалив рішення про задоволення заяви про надання права на шлюб (а.с. 19). Рішення суду не оскаржено і набрало чинності. 23 грудня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маловисківського районного управління юстиції у Кіровоградській області зареєстровано шлюб між громадянами [PERSON] і [PERSON] (а.с. 60 том 1). Наведені обставини не дають законних підстав для висновку про наявність факту вчинення позивачем одноразового грубого порушення трудових обовязків та його вини у порушення права на захист від будь-яких форм фізичного або психічного насильства учениці школи [PERSON], тому суд вважає помилковою думку відповідача про наявність підстав для звільнення позивача з роботи, які передбачені пунктом 1 частини 1 статті 41 КЗпП України. Крім того, за положеннями частини другої статті 41 КЗпП України розірвання трудового договору у випадках, передбачених цією статтею, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40, а у випадках, передбачених пунктами 2 і 3, - також вимог статті 43 цього Кодексу. Тобто, положення частини третьої статті 40 КЗпП України слід застосовувати також до випадків звільнення працівника з підстав частини першої статті 41 КЗпП України. Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Таким чином, трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40, частини другої статті 41 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності. Між тим, як вбачається з матеріалів справи звільнення працівника [PERSON] було проведено в період його тимчасової непрацездатності, оскільки позивач 10 березня 2016 року о 12.05 був госпіталізований в комунальний заклад «Кіровоградська міська лікарня швидкої медичної допомоги, а з наказом про звільнення з роботи його було ознайомлено 10 березня 2016 року о 13.30 (а.с. 9, 10, 147-148, 167-168, 211-212 том 1). Суд вважає помилковою думку відповідача про те, що в день звільнення позивач фактично перебував на роботі. Згідно з пунктом 1.3. Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоровя України від 9 квітня 2008 року № 189, непрацездатність (утрата непрацездатності) це стан здоровя (функцій організму) людини, обумовлений захворюванням, травмою тощо, який унеможливлює виконання роботи визначеного обсягу, професії без шкоди для здоровя. Тимчасова непрацездатність це непрацездатність особи внаслідок захворювання, травми або з інших причин, що не залежить від факту втрати працездатності (пологи, карантин, догляд за хворим тощо), яка має тимчасовий зворотний характер під впливом лікування та реабілітаційних заходів, триває до відновлення працездатності або встановлення групи інвалідності, а в разі інших причин до закінчення причин відсторонення від роботи. Тимчасова непрацездатність застрахованих осіб засвідчується листком непрацездатності. Твердження відповідача про те, що в день звільнення позивач фактично перебував на роботі спростовується записами листка непрацездатності, наданого позивачем, які відповідають записам у медичній картці стаціонарного хворого № 2133, тому суд не приймає до уваги як докази фактичного перебування працівника у відрядженні наказ про відрядження, посвідчення про відрядження та табель обліку робочого часу (а.с. 116-119 том 1). Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240 1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом. Вирішуючи спір у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд враховує наступні обставини. Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Відповідно до довідки № 62 від 13.04.2016 року Маловисківської загальноосвітньої школи-інтернату І-ІІІ ступенів, середньомісячна заробітна плата позивача [PERSON] за останні 2 календарні місяці роботи, що передували звільненню, склала 5158 гривень 53 копійки (а.с. 69 том 1). Виходячи з кількості робочих днів у січні-лютому 2016 року, яка відповідно складає 19 і 21 робочий день, розмір середньої заробітної плати за один день складає: 5158 гривень 53 копійки : (19 + 21 = 40 : 2 = 20 днів) = 257 гривень 93 копійки. Таким чином, за період вимушеного прогулу з 10 березня 2016 року по 24 травня 2016 року розмір середнього заробітку складає: (5158 гривень 53 копійки х 2 місяці) + (257 гривень 93 копійки х 9 днів) = 12638 гривень 43 копійки. Вищезазначену суму слід стягнути з відповідача як належні позивачеві кошти середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вирішуючи спір у частині відшкодування моральної шкоди, суд враховує наступні обставини. Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Тобто зазначена норма передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема, шляхом повернення вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру і обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин. Судом достовірно встановлено факт завдання позивачеві моральної шкоди у вигляді душевних страждань з приводу втрати роботи та можливості заробляти собі на життя працею, втрати нормальних життєвих звязків, що вимагає додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди позивач зазначив про те, що незаконні дії відповідача призвели до моральних переживань, втрати душевного спокою, можливості забезпечення належного рівня життя своєї родини, погіршення стану здоровя. Поясненнями позивача у судовому засіданні підтверджується, що він з 2003 року перебував на посаді директора навчального закладу, неодноразово отримував грамоти за багаторічну сумлінну працю та професійну майстерність, неодноразово обирався депутатом районної ради, тому незаконне звільнення з роботи вплинуло на його репутацію. Суд враховує характер порушення прав позивача у вигляді незаконного звільнення з роботи, глибину та тривалість моральних страждань позивача, тяжкість та істотність вимушених змін у житті після звільнення з роботи. Відповідно до статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обгрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Таким чином, суд визначає розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 гривень, який відповідає обставинам справи та вимогам розумності і справедливості. Для задоволення іншої частини позову, в частині відшкодування моральної шкоди, суд не вбачає законних підстав. Вимоги позивача щодо покладання відповідальності по виплатах належних коштів на начальника управління освіти, науки, молоді та спорту Кіровоградської обласної державної адміністрації, не підлягають задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Начальник управління освіти, науки, молоді та спорту Кіровоградської обласної державної адміністрації [PERSON] не залучався до участі у справі як відповідач, а здійснював представницькі повноваження управління у порядку, передбаченому статтею 44 ЦПК України. Тому, ухвалення судового рішення, яке може вплинути на права і обовязки особи, яка не залучалась до участі в справі, порушує принципи змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. Крім того, відповідно до частини 1 статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Матеріалами справи підтверджується, що однією з підстав для винесення наказу від 10 березня 2016 року № 67к про звільнення [PERSON], була довідка за результатами перевірки Маловисківської загальноосвітньої школи-інтернату І-ІІІ ступенів від 07 грудня 2015 року, висновки якої грунтуються на неповно досліджених фактах. Тому, суд не вбачає законних підстав для покладання у порядку, передбаченому статтею 237 КЗпП України, матеріальної відповідальності на на начальника управління освіти, науки, молоді та спорту Кіровоградської обласної державної адміністрації [PERSON]. Судові витрати слід віднести за рахунок відповідача, за виключенням витрат на правову допомогу, які не підтверджені документально.

Outcome: partial