Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача [PERSON] , третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Плахотнюк О.В. про визнання договору купівлі - продажу недійсним. Позов мотивовано тим, що з судової справи, що перебувала в провадженні Вінницького міського суду Вінницької області № 127/27274/17 ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення позивачу стало відомо, що її квартирою заволодів [PERSON] . Стало відомо, що між відповідачами, банком та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу від 04.12.2017 року квартири, що за адресою: [ADDRESS] , і відповідно квартира тепер належить [PERSON] . Згідно з п.1.1 Договору купівлі-продажу від 04.12.2017 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., укладеного між ПАТ «ДельтаБанк» та [PERSON] , Продавець передає майно, вказане в п.1.2 цього Договору у власність покупцю, а покупець приймає майно і сплачує за нього обумовлену суму. В зв`язку із чим позивачкою було подано позов до [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння, справа №127/20335/19, суддя - Бойко В.М. 25.07.2019 року ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області в справі №127/20335/19 було накладено арешт на квартиру що за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] . Розгляд справи триває тривалий час. По справі неодноразово викликався відповідач [PERSON] . Надав відзив по справи, а тому був обізнаний про існування даної справи. Однак, з метою зловживання правом, [PERSON] відчужив належну раніше позивачці і [PERSON] квартиру на іншу особу, а саме, 05.09.2019 року приватним нотаріусом Плахотнюк О.В. було посвідчено договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, номер 2648, на нового покупця [PERSON] . Вважає, що зазначений договір купівлі-продажу був укладений з порушенням вимог чинного законодавства, є незаконним та підлягає визнанню недійсним з наступних підстав. Згідно із Свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Вінницької міської ради, 18 травня 1993 року на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради від 18.05.1993 року №322, яке зареєстровано КП «ВООБТІ» в Реєстрі прав власності на об`єкти нерухомого майна за реєстраційним №1562/6615, квартира за адресою: [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] та [PERSON] . Продавати чи відчужувати дану квартиру позивачка не збиралась і таких намірів на майбутнє не мала. В квартирі живе її сім`я тривалий час і по сьогоднішній день. Згідно п.1.1 Договору купівлі-продажу від 04.12.2017 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., укладеного між ПАТ «ДельтаБанк» та [PERSON] , Продавець передає майно, вказане в п.1.2 цього Договору у власність покупцю, а покупець приймає майно і сплачує за нього обумовлену суму. Відповідно до п.1.2 Договору предметом купівлі-продажу за цим Договором є наступне майно: житлова квартира [ADDRESS] . Як зазначається в договорі нерухоме майно належить продавцю на праві приватної власності на підставі заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05.08.2014 року по справі №127/30623/13- ц (провадження №2/127/354/14). Право власності продавця на нерухоме майно зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05.02.2016 року, номер запису про право власності 13206700, реєстраційний номер нерухомого майна 845956105101. Проте, згідно постанови апеляційного суду Вінницької області від 11.09.2018 року по справі №127/30623/13-ц, суд вирішив заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 серпня 2014 року скасувати і ухвалити нове рішення. В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи - Державної реєстраційної служби України про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття права власності - відмовити. Таким чином, заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області є скасованим, а тому подальше відчуження вищевказаної квартири не ґрунтується на законі, а тому позивач (власник квартир) має право на захист свого права. Просила суд, визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири від 05.09.2019 року, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Плахотнюк Оленою Владиленівною та зареєстрований в реєстрі за № 2648. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідачі: [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялись вчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Треті особи в судове засідання не з`явились, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялись вчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідачі, належним чином повідомлялись про дату, час і місце судового засідання, не з`явились у судове засідання, про причини неявки не повідомили, не подали відзив та з урахуванням згоди представника позивача на заочний розгляд справи та у відсутність сторін. Дослідивши матеріали справи, оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 27.12.2017 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення (а.с.4). Постановою апеляційного суду Вінницької області від 11.09.2018 року заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05.08.2014 року скасовано, і ухвалено нове рішення. В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до [PERSON] , [PERSON] , за участі третьої особи - Державної реєстраційної служби України про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття права власності відмовити (а.с.5-8). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25.07.2019 року накладено арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] (а.с.9). Відповідно до відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, 05.09.2019 року квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована за [PERSON] (а.с.10). Згідно п.1.1 Договору купівлі-продажу від 04.12.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., укладеного між ПАТ «ДельтаБанк» та [PERSON] , Продавець передає майно, вказане в п.1.2 цього Договору у власність покупцю, а покупець приймає майно і сплачує за нього обумовлену суму. Відповідно до п.1.2 Договору предметом купівлі-продажу за цим Договором є наступне майно: житлова квартира [ADDRESS] . Як зазначається в договорі нерухоме майно належить продавцю на праві приватної власності на підставі заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05.08.2014 року по справі №127/30623/13-ц (провадження №2/127/354/14) (а.с.53). Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин першої - третьої, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Положеннями ст. 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини. Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція дійсності правочину - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Приватно - правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно - правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). Очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони договору купівлі-продажу від 05 вересня 2019 року квартири) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу від 05 вересня 2019 року) зумовив для [PERSON] настання негативних наслідків. Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05.08.2014 року є скасованим, подальше відчуження вищевказаної квартири не ґрунтується на законі, а тому [PERSON] має право на захист свого права. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ст. 76, 77, 78 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. У відповідності до положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищенаведене, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому їх слід задовольнити. На підставі викладеного та

Outcome: approved