Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача державного підприємства «Красноармійськвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання, на обґрунтування якого вказав, що він тривалий час працював у шкідливих підземних умовах з тяжкою фізичною працею. Донецькою обласною клінічною лікарнею йому встановлено діагноз: хронічну вертеброгенну попереково-крижову радикулопатію в стадії тривалого загострення з вираженим мязово-тонічним лівостороннім больовим корінцевим синдромом, статикодинамічними порушеннями. 8.01.2008року за наслідками розслідування професійного захворювання було складено акт професійного захворювання за формою П-4. 17.03.2008року висновком МСЕК йому вперше було встановлено 50% втрати професійної працездатності та призначено третю групу інвалідності безстроково, в звязку з чим Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві в м.Красноармійську йому виплачено одноразову допомогу та щомісячно сплачуються регресні виплати. Моральна шкода в звязку з профзахворюванням йому не призначалася та не виплачувалася. Вказуючи на те, що внаслідок отримання професійного захворювання йому заподіяна моральна шкода, яка полягає у втраті здоровя, фізичному болю і зазнаних стражданнях, що негативно відбивається на його душевному стані та вимагає він нього додаткових зусиль для організації свого життя, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь у відшкодування моральної шкоди, отриманої у звязку з професійним захворюванням на виробництві, 70000 грн. В судовому засіданні представник позивача, діючий на підставі довіреності, вимоги позивача підтримав, обгрунтовуючи їх викладеними в позовній заяві обставинами, і просив суд стягнути з відповідача на користь позивачу моральну шкоду в розмірі 70000грн. Представник відповідача вимоги позивача вважав необгрунтованими і занадто завищеними. Вислухавши сторони та дослідивши докази у справі, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач тривалий час працював на підприємствах вугільної промисловості. З 3.12.2001року по день звільнення 25.12.2006року працював на шахті «Родинська» ДП «Красноармійськвугілля» (арк.спр.5-7). Причиною звільнення є стан здоровя (інвалідність 3 групи за загальним захворюванням). Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання від 8.01.2008року, позивач пропрацював в умовах впливу шкідливих факторів 25 років 9 місяців (арк.спр.8-9). Відповідно за висновку лікарсько-експертої комісії Донецької обласної клінічної лікарні профзахворювань від 18.12.2007 року позивачу [PERSON] встановлено діагноз: хронічна вертеброгенна попереково-крижову радикулопатію в стадії тривалого загострення з вираженим мязово-тонічним синдромом, лівостороннім корінцевим больовим синдромом, статикодинамічними порушеннями. Захворювання професійне (арк.спр.10). Згідно довідки МСЕК від 17.03.2008 року позивачу у зв'язку з професійним захворюванням первинно встановлено 50% втрати професійної працездатності та встановлено безстроково 3 групу інвалідності (арк.спр.20-21). Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ст. 237-1 КЗпП України, згідно якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Згідно ч.1 і ч.2 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно ст. 6 Закону України «Про охорону праці» умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства. Сттаею 13 Закону України «Про охорону праці» визначено, що роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Як вбачається з акту розслідування хронічного професійного захворювання від 08.01.2008року, причиною професійного захворювання є тяжкість праці та тривала дія шкідливих факторів протягом 13 років на вугільних підприємствах (арк.спр.8-9). Тобто відповідач, за участю якого був складений цей акт, порушив право позивача на безпечні умови праці, що і є підставою для відшкодування моральної шкоди. Відповідно до роз'яснень п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до ст. 2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Враховуючи те, що позивач отримав професійне захворювання, за яким його визнано інвалідом 3 групи, внаслідок порушення відповідачем його права на безпечні умови праці, його доводи про заподіяння йому моральної шкоди, є обгрунтованими. Обовязок по відшкодуванню моральної шкоди застрахованим особам, які потерпіли на виробництві, до внесення змін до Закону № 1105-Х1У на підставі Закону України від 23.02.2007 року № 717-У, був покладений на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Оскільки Фонд на час виникнення спірних правовідносин не відповідав за завдану моральну шкоду, то у разі отримання працівником професійного захворювання таку шкоду особі, законні права якої були порушені, на підставі ст.237-1 КЗпП України повинен відшкодувати роботодавець , якщо порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань, втрати життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Внаслідок втрати позивачем 50% професійної працездатності йому встановлено 3 групу інвалідності безстроково, що свідчить про безповоротність змін у стані його здоровя, а також необхідність докладання додаткових зусиль для організації свого життя і відновлення нормальних життєвих звязків. Разом з тим суд вважає визначений позивачем розмір моральної шкоди, спричиненої йому внаслідок профзахворювання, завищеним і таким, що не відповідає отриманим ним моральним стражданням. Враховуючи засади виваженості, розумності і справедливості, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоровя на виробництві, в розмірі 16000 гривень. Вирішуючи питання про судові витрати в порядку ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь УДК в м. Димитров судовий збір в розмірі 243,60 грн. На підставі ст.ст.43, 46 Конституції України, ст.ст.153, 2371 КЗпП України, ст.9 Закону України «Про охорону праці», ,

Outcome: partial