Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем з 25 травня 1999 року по 2 липня 2016 р. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 22.06.2016 р., яке набрало чинності 02.07.2016 р., шлюб між ними розірвано. На підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Шевченківською райдержадміністрацією міста Києва 27 травня 2002 року згідно з розпорядженням від 27 травня 2002 року за номером 31176, що зареєстроване в Київському бюро технічної інвентаризації 03 червня 2002 року у реєстровій книзі за реєстровим номером 5501, позивачу [PERSON] , доньці [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належала квартира [ADDRESS] . Право власності на квартиру [ADDRESS] було набуте позивачем внаслідок приватизації, а тому відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 57 СК України зазначена квартира була особистою приватною власністю позивача. 13 липня 2002 року був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Вказана квартира була продана за 80000,00 гривень, і позивач одержала свою частину коштів від продажу цієї квартири, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 13.07.2002 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою В.Ю., зареєстрованого в реєстрі за №1821. Кожен із продавців (співвласників квартири) отримав по 11428,57 грн. (80000 : 7 = 11428,57). Цього-ж дня, 13 липня 2002 року позивачем та її донькою [PERSON] (на момент укладення договору купівлі-продажу носила прізвище [PERSON] ), за кошти, отримані від продажу квартири [ADDRESS] , була придбана у рівних частках квартира [ADDRESS] за 3700,00 гривень, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 13 липня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво- Святошинського районного нотаріального округу Київської області Апишковою З.І., зареєстрованого в реєстрі за №3796, що зареєстрований Києво-Святошинським БТІ 17.07.2002 р. в реєстровій книзі №2 за реєстровим №29/4. При купівлі квартири [ADDRESS] були використані кошти: 1/2 частка квартири була куплена позивачем за кошти, отримані від продажу квартири [ADDRESS] ; 1/2 частка квартири була куплена моєю донькою [PERSON] виключно за кошти, отримані нею від продажу квартири [ADDRESS] . Оскільки право власності на квартиру [ADDRESS] було набуте позивачем внаслідок приватизації - тому, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 57 СК України, зазначена квартира була її особистою приватною власністю і відповідно кошти, отримані від продажу цієї квартири - є її особистими коштами. Тому позивач просила визнати його особистою приватною власністю 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Позивач подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, вимоги позову підтримала та просила їх задоволити. Відповідач [PERSON] подав до суду заяву про визнання позову, згідно якої повністю визнаю заявлені вимоги і не заперечував проти ухвалення судом рішення про задоволення позову. Просив розгляд справи провести у його відсутності. Третя особа [PERSON] про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Письмових пояснень до суду не подавала. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, дослідивши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи, 25 травня 1999 року у відділі реєстрації актів громадського стану Залізничного районного управління юстиції у м. Києві актовий запис №269, між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. Згідно з розпорядженням органу приватизації Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 27.05.2002 № 31176 що зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації 03 червня 2002 року у реєстровій книзі за реєстровим номером 5501, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] в рівних частках кожному, належала на праві власності квартири [ADDRESS] . На підставі договору купівлі-продажу квартири від 13.07.2002 року [PERSON] , діюча за себе особисто та за неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , діюча за себе особисто та за своїх неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , продали квартиру за номером [ADDRESS] . Продаж квартири було вчинено за 80000 (вісімдесят тисяч) гривень 00 копійок, які продавці одержали у відповідних частинах від покупця до підписання цього договору. 13 липня 2002 року [PERSON] та її донькою [PERSON] (на момент укладення договору купівлі-продажу носила прізвище [PERSON] ), за кошти, була придбана у рівних частках квартира [ADDRESS] за 3700,00 гривень, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 13 липня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво- Святошинського районного нотаріального округу Київської області Апишковою З.І., зареєстрованого в реєстрі за №3796, що зареєстрований Києво-Святошинським БТІ 17.07.2002 р. в реєстровій книзі №2 за реєстровим №29/4. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 22.06.2016 р., шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. В силу ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Разом з цим, п.3 ч.1 ст. 57 СК України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Стаття 49 ЦПК України визначає що сторони користуються рівними процесуальними правами. Крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Стаття 76 ЦПК України передбачає що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. В силу ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Аналізуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позову, оскільки відповідач [PERSON] в своїй заяві адресованій суду визнав вимоги заявлені [PERSON] , тим самим не заперечував факту придбання позивачем 1/2 частки квартири [ADDRESS] , під час шлюбу але за кошти, які належали їй особисто. Таким чином суд знаходить доведеним факт набуття спірного майна за особисті кошти позивача та відповідно розповсюдження на таке майно режиму особистої приватної власності. Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність задоволення вимог позову. Відповідно ст. ст. 59, 60, 69, 70, 71, 72 СК України, та

Outcome: approved