Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , треті особи - приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко Олександра Сидорівна, Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру» Тернопільська регіональна філія, Комунальне підприємство «Земельно-кадастрове бюро» про визнання недійсними та скасування договору дарування земельної ділянки від 16 листопада 2009 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко Олександрою Сидорівною, зареєстрованого в реєстрі за №4364, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 13288710 від 11 лютого 2016 року на земельну ділянку площею 0,0414 га, кадастровий номер 6110100000:12:010:0059 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по [ADDRESS] , зареєстрованої за [PERSON] та проектно-технічної документації земельної ділянки площею 0,0414 га, кадастровий номер 6110100000:12:010:0059 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по [ADDRESS] , на прізвище [PERSON] . В обґрунтування заявлених вимог вказує на те, що 19 червня 2002 року він та [PERSON] уклали договір дарування серії АЕК № 879157 21/50 частин будинковолодіння по [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Л. О., зареєстрований в реєстрі за № 2871. Відповідно до вказаного договору [PERSON] передав йому безоплатно у власність 21/50 частину будинковолодіння по [ADDRESS] ,зокрема : цегляний житловий будинок загальною площею 39,05 кв. м., надвірні будівлі - дерев`яна вбиральня, огорожа,які належали [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою Тернопільської нотаріальною конторою 04 лютого 1999 року, зареєстрованого Тернопільським міським госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації 10 лютого 1999 року за № 830. Також, 19 червня 2002 року він та [PERSON] уклали договір дарування АЕК № 879156 земельної ділянки по [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Л. О., зареєстрований в реєстрі за № 2868. Відповідно до вказаного договору [PERSON] передав йому безоплатно у власність 0,0228 га з належної [PERSON] земельної ділянки, площею 0,0414 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, розташовану на території Тернопільської міської ради по [ADDRESS] . Вказана земельна ділянка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ТР№ 017671, виданого Тернопільською міською радою 17 травня 1999 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1836. 23 жовтня 2002 року він отримав Державний акт про право приватної власності на землю серії Р1 №6658812 виданий 23 жовтня 2002 року Тернопільською міською радою народних депутатів на підставі договору дарування. Також , отримав реєстраційне посвідчення, видане 09 серпня 2002 року Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації, бюро про те , що 21/50 частина будинковолодіння [ADDRESS] зареєстрована за ним на праві власності на підставі договору дарування від 19 червня 2002 року. В подальшому у липні 2017 року під час звернення у КП «Земельно- кадастрове бюро « із заявою стосовно виготовлення технічної документації щодо встановлення (відновлення ) меж земельної ділянки в натурі, він взнав що за даною адресою зареєстровано відомості в базі ДЗК на земельну ділянку кадастровий номер 6110100000:12:010:0059 за відповідачкою [PERSON] . Вважає , що за таких обставин спірний договір дарування є недійсним, також підлягають до визнання недійсними та до скасування : витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 13288710 від 11 лютого 2016 року на земельну ділянку площею 0,0414 га, кадастровий номер 6110100000:12:010:0059 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по [ADDRESS] , зареєстрована за [PERSON] та проектно-технічна документація земельної ділянки площею 0,0414 га, кадастровий номер 6110100000:12:010:0059 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по [ADDRESS] , виготовлена Комунальним підприємством «Земельно- кадастрове бюро « на прізвище [PERSON] . За таких обставин він будучи законним власником земельної ділянки, позбавлений права належним чином використовувати її та розпоряджатись нею з вини [PERSON] . Посилаючись на наведене просив позовні вимоги задоволити . Представник відповідачки адвокат Чудопалов Ю. Ю. подав відзив на позовну заяву, вказав, що позов є цілком необґрунтованим та безпідставним, оскільки позовні вимоги є неконкретизованими, позивач одночасно просить визнати недійсними та скасувати договір дарування, витяг з державного реєстру та так звану проектно-технічну документацію. Однак ці вимоги є взаємовиключаючими. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. В той час як скасування не має зворотньої дії в часі і таке відбувається з моменту набрання чинності актом в якому зафіксовано рішення про скасування. Тобто дія правочину, який скасовується припиняється не з моменту його вчинення, а з моменту прийняття відповідно рішення про скасування. Разом із тим позивач просить визнати недійсним та скасувати витяг з Державного реєстру, однак витяг неможливо визнати недійсним чи скасувати , оскільки він сам по собі є носієм лише інформації про подію - реєстрацію права власності, яка міститься у відповідному реєстрі і за своєю правовою природою витяг не встановлює , не змінює і не припиняє жодних прав та обов`язків особи. Також, чинне законодавство не містить поняття проектно-технічна документація земельної ділянки. Відповідно до вимог ст. 25 Закону України «Про землеустрій» - документація із землеустрою, залежно від мети оформлення, поділяється на : схеми, проекти, робочі проекти і технічну документацію із землеустрою. Крім цього позивачем необґрунтовано чим саме оскаржувані ним Витяг та проектно-технічна документація земельної ділянки порушують чи обмежують права позивача та які саме. За таких обставин вважає, що підстав для задоволення позову немає. (а. с.127-128 т. 1 ) Представник позивача [PERSON] подав відповідь на відзив на позовну заяву, у якому вказав, що з думками та позицією сторони відповідача викладеним у відзиві, сторона позивача не погоджується. Щодо твердження представника відповідача про те,що позивач не вказує коли та при яких обставинах йому стало відомо про факт дарування належної йому земельної ділянки, зазначає, що інформація щодо земельної ділянки була здобута 17 липня 2017 року при зверненні із заявою до КП «земельно-кадастрове бюро « з приводу виготовлення Технічної документації щодо встановлення (відновлення ) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості ) на земельну ділянку за адресою : [ADDRESS] згідно Державного акту від 23 жовтня 2002 року за № 4019. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Вважає, що усі наведені представником відповідача посилання, що містяться у відзиві не містять ніяких аргументів, які б спростовували позовні вимоги, або які б вказували на те, що вони є безпідставними. Натомість, договір дарування земельної ділянки площею 0,0414 га, що розташована по [ADDRESS] є недійсним оскільки , щоб укладати новий договір дарування з приводу одного і того ж самого майна необхідно, щоб попередній договір дарування укладений між [PERSON] та [PERSON] 19 червня 2002 року , був розірваний або визнаний недійсним, або скасований. Натомість протягом строку (1 рік ) встановленого ЦПК України та на сьогоднішній день такого не було. Оскільки [PERSON] вже відчужив належну йому земельну ділянку і не був її власником, а право на розпорядження майном належить лише власнику ( ч. 1 ст. 317 ЦПК України ). У відповідності до вимог ч. 1 ст. 722 ЦК України право власності у обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття . Частина 4 ст. 722 ЦК передбачає, що прийняття обдарованим документів, що посвідчують право власності на річ, інших документів,які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів (ключів, макетів, тощо ) є прийняттям подарунка. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами ) вимог, які встановлені частинами першою - п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом , такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин ). Таким чином вважає , що спірний договір дарування укладений між [PERSON] та [PERSON] є незаконним. Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу ,іншим актам цивільного законодавства, а також інтересах держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі . Правочин має вчинятися у формі встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків , що обумовлені ним. ( а. с. 142 т. 1 ) Відповідач [PERSON] та представник відповідача подали заперечення на відповідь на відзив позовну заяву , вказали, що сторона позивача умисно уникає надати пояснення щодо обставин коли позивачеві стало відомо про наявність спірного договору дарування, оскільки, із відповіді від 17 липня 2017 року наданої позивачу [PERSON] . Комуальним підприємством «Земельно-кадастрове бюро « не вбачається, що позивачеві не було відомо про існування оспорюваного ним договору дарування раніше. За таких обставин представник відповідачки подав заяву про застосування строків позовної давності, згідно із якою просив у позові відмовити у зв`язку зі спливом строку позовної давності, оскільки позивачеві [PERSON] про наявність спірного договору було відомо ще у 2009 році. Також, з 01 січня 2013 року вступив в силу Закон України «Про Державний земельний кадастр» Органи земельних ресурсів реєструють земельні ділянки у державному реєстрі земель, відкривають поземельну книгу, присвоюють унікальні кадастрові номери, видають витяги з Державного земельного кадастру. У 2013 році земельна ділянка була зареєстрована за [PERSON] як власником, а доступ до кадастрової карти мав кожен громадянин України . (а. с. 164, 166-167 , 168-170 т. 1 ) У судовому засіданні позивач та його представники заявлені позовні вимог підтримали та просили задоволити їх у повному обсязі. Вказали, що укладенням спірного договору порушені права позивача як власника земельної ділянки . [PERSON] укладаючи 16 листопада 2009 року Договір дарування земельної ділянки площею 0,0414 га, кадастровий номер 6110100000:12:010:0059 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по [ADDRESS] , на користь [PERSON] , фактично розпорядився майном , яке йому не належало . Окрім цього, звертали увагу суду на те, що про таке порушення своїх прав та охоронюваних законом інтересів , [PERSON] йому стало відомо у липні 2017 року після отримання відповіді із Комунального підприємства «земельно-кадастрове бюро», що зумовило і подальше звернення [PERSON] до суду зі вказаним позовом. Представник відповідачки у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечив з підстав викладених у відзиві поданому на позовну заяву. Окрім цього вказав , що стороною позивача не наведено жодних підстав для визнання недійсним спірного договору дарування, позивач чітко не визначився зі способом захисту своїх прав . Також, акцентував увагу суду на тому , що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду зі вказаним позовом, тому просив відмовити у задоволенні позову і з цих підстав, про що подав письмову заяву. Зазначив , що у відповіді на яку посилається позивач йдеться про те, що відомості у базі ДЗК щодо земельної ділянки площею 0,0414 га, кадастровий номер 6110100000:12:010:0059 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по [ADDRESS] , зареєстровані за [PERSON] , а не про укладення договору дарування від 16 листопада 2009 року. Третя особа - приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко Олександра Сидорівна,будучи належним чином повідомленою до суду не прибула , про причини неявки суду не повідомила . Представник третьої особи - Комунального підприємства «Земельно-кадастрове бюро», будучи належно повідомленим до суду не прибув, попередньо надіслав до суду заяву про розгляд цивільної справи за відсутності представника Комунального підприємства «Земельно-кадастрове бюро». Представник третьої особи - Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» Тернопільська регіональна філія, будучи належно повідомленим до суду не прибув, попередньо надіслав до суду заяву про розгляд цивільної справи за відсутності представника Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» Тернопільська регіональна філія . Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази встановив наступне : 19 червня 2002 року позивач [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування серії АЕК № 879157 21/50 частин будинковолодіння по [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Л. О., зареєстрований в реєстрі за № 2871. Відповідно до вказаного договору [PERSON] передав [PERSON] безоплатно у власність 21/50 частину будинковолодіння по [ADDRESS] ,зокрема : цегляний житловий будинок загальною площею 39,05 кв. м., надвірні будівлі - дерев`яна вбиральня, огорожа,які належали [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою Тернопільської нотаріальною конторою 04 лютого 1999 року, зареєстрованого Тернопільським міським госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації 10 лютого 1999 року за № 830. ( а. с. 42, 136 т. 1 ) Також, 19 червня 2002 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування АЕК № 879156 земельної ділянки по [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Л. О., зареєстрований в реєстрі за № 2868. Відповідно до вказаного договору [PERSON] передав [PERSON] безоплатно у власність 0,0228 га з належної [PERSON] земельної ділянки, площею 0,0414 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, розташовану на території Тернопільської міської ради по [ADDRESS] . Вказана земельна ділянка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ТР№ 017671, виданого Тернопільською міською радою 17 травня 1999 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1836. (а. с. 41, 136 т. 1 ) Відповідно до Державного акту про право приватної власності на землю серії Р1 №6658812 виданого 23 жовтня 2002 року Тернопільською міською радою народних депутатів [PERSON] у тому, що - на підставі договору дарування від 19 червня 2002 року за № 2870 йому передано у приватну власність земельну ділянку площею 228 кв. м. в межах згідно із планом. Земельна ділянка розташована на території Тернопільської міської ради по [ADDRESS] . Землю передано для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №4019. ( а. с. 138 т. 1 ) Як убачається із реєстраційного посвідчення, виданого 09 серпня 2002 року Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації, - бюро посвідчує те , що 21/50 частина будинковолодіння [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору дарування 21/50 частини будинковолодіння посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Л. О. 19.06. 2002 р. за реєстровим № 2971 і записано в реєстрову книгу за № 830. ( а. с. 13 , 139 т. 1 ) Згідно із заявою [PERSON] від 14 вересня 2002 року, посвідченої Василишин С. Й., приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу , зареєстрованої в реєстрі за № 812, - [PERSON] не заперечив проти вилучення земельної ділянки плошею 145 кв. м. гр. [PERSON] для обслуговування житлового будинку, із земельної ділянки загальною площею 227 кв. м, що знаходиться у його користуванні і розташована по [ADDRESS] . У постійному користуванні йому, [PERSON] залишається земельна ділянка розміром 82 кв. м.( а. с. 149 т. 1) Відповідно до розпорядження заступника Тернопільського міського голови № 41 від 23 квітня 2003 року будинковолодінню, що належить позивачеві [PERSON] присвоєно адресний номер [ADDRESS] . ( а. с. 140 т. 1 ) Як убачається із відповіді за № 48 від 17 липня 2017 року наданої директором Комунального підприємства «Земельно- кадастрове бюро « на заяву [PERSON] - позивача повідомлено про те, що на його заяву щодо виготовлення Технічної документації на встановлення (відновлення ) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості ) на земельну ділянку за адресою : [ADDRESS] згідно Державного акта від 23.10. 2002 р. № 4019 , під час підготовчих робіт виявлено , що за даною адресою зареєстровано відомості в базі ДЗК на земельну ділянку площею 0,0414 га кадастровий номер 6110100000:12:010:0059 за гр. [PERSON] .( а. с. 23, 141 т. 1 ) Згідно із відповіді від 18 серпня 2017 року наданої заступником начальника Відділу у м. Тернополі Міськрайонного управління у Тернопільському районі та у м. Тернопополі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області на заяву представника [PERSON] - згідно даних Державного земельного кадастру державну реєстрації земельної ділянки за адресою : [ADDRESS] проведено ДП «Центр державного земельного кадастру» у 2009 році ( кад. номер 6110100000:12:010:0059) . Згадана земельна ділянка перебуває у приватній власності .( а. с. 25 т. 1 ) Як убачається із Інформації Державного земельного кадастру про право власності на речові права на земельну ділянку - Витяг від 22 серпня 2017 року - земельна ділянка кадастровий номер 6110100000:12:010:0059 для будівництва та обслуговування житлового будинку , господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) , площею 0,0414 га, за адресою : [ADDRESS] , зареєстрована на праві власності за [PERSON] , дата державної реєстрації права власності 11 лютого 2016 року, номер запису в державному реєстрі прав 13288710, орган, що здійснив державну реєстрацію Тернопільське міське управління юстиції .( а. с. 26 т. 1) Відповідно із Технічною документацією із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, землевласник [PERSON] , [ADDRESS] , виготовлену на замовлення [PERSON] - 17 червня 2009 року на замовлення [PERSON] начальником Управління Держкомзему у м. Тернополі було погоджено технічне завдання на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів , що посвідчують право власності на земельну ділянку, по [ADDRESS] , загальною площею 414,0 га. Серед документів, наданих [PERSON] для виконання робіт було оголошення із газети «RIA ПЛЮС « про втрату державного Акту ТР № 017761( а. с. с. 67-65 т. 1 ) Відповідно із рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 365 від 28 квітня 1999 року та додатку до нього - [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 414 кв. м., у користування - площею 227 кв. м. по [ADDRESS] . (а. с. 72,73 т. 1 ) Як убачається зі спірного Договору дарування земельної ділянки від 16 листопада 2009 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко Олександрою Сидорівною, зареєстрованого в реєстрі за №4364 - 16 листопада 2009 року [PERSON] подарував відповідачці [PERSON] належну йому земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку , господарських будівель і споруд, площею 0,0414 га,що розташована за адресою : [ADDRESS] .Відчужувана земельна ділянка належить [PERSON] на підставі дублікату державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧЗ № 08016 виданого виконавчим комітетом Тернопільської міської ради 08 жовтня 2009 року, зареєстрованого в Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010966100469, виданого взамін втраченого Державного акту серії ІV-ТР № 017671.( а. с. 95-97 т. 1 ) Згідно із свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції 26 березня 2009 року, відповідач [PERSON] 26 березня 2009 року зареєструвала шлюб із [PERSON] відповідно із актовим записом за № 275. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини [PERSON] .( а. с. 98 т. 1 ) Відповідно до Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань -Тернопільським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області , реєстратор слідчий Василик В. І. 04 січня 2018 року зареєтроване кримінальне №120182100100000050 за ч. 1 ст. 358 КК України за заявою позивача [PERSON] від 04 січня 2018 року про те, що відповідачка [PERSON] підробила документи, що дають право власності на земельну ділянку за адресою [ADDRESS] , яка перебуває у його власності ( а. с. 115 т. 1 ) Відповідно із Висновком експерта за результатами проведення судово- почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів Тернопільського відділення Київського науково - дослідного інституту судових експертиз № 941/942/19-22 від 10 березня 2020 року вбачається, що підписи від імені [PERSON] у двох примірниках договору дарування частини земельної ділянки під будинком , який був укладений 19 червня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] ( посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Л. О., запис в реєстрі за № 28968 ), а також підпис навпроти запису № 2868 у вказаному реєстрі нотаріальних дій виконано рукописним текстом без попередньої підготовки до їх виконання та використання технічних засобів відтворення . Записи « [PERSON] » у двох примірниках договору дарування частини земельної ділянки розміром 0,0228 га , який був укладений 19 червня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] ( посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Л. О., запис в реєстрі за № 2868 ) , виконано [PERSON] . Підписи від імені [PERSON] у двох примірниках договору дарування частини земельної ділянки розміром 0,0228 га , який був укладений 19 червня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] ( посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Л. О., запис в реєстрі за № 2868 ) , виконано [PERSON] . ( а. с. 219-231 т. 2 ) Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, приходить до висновку про те , позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи із наступного. Частиною 1 статті 2 ЦПК України установлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. За змістом ч.1 ст.12 ЦПК України, Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За умовами ч. 1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. За приписами ч. 3 та 5 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. За вимогами статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Судом установлено , що 19 червня 2002 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування серії АЕК № 879157 21/50 частин будинковолодіння по [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Л. О., зареєстрований в реєстрі за № 2871. Відповідно до вказаного договору [PERSON] передав йому безоплатно у власність 21/50 частину будинковолодіння по [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою Тернопільської нотаріальною конторою 04 лютого 1999 року, зареєстрованого Тернопільським міським госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації 10 лютого 1999 року за № 830. 19 червня 2002 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування АЕК № 879156 земельної ділянки по [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Л. О., зареєстрований в реєстрі за № 2868. Відповідно до вказаного договору [PERSON] передав [PERSON] безоплатно у власність 0,0228 га з належної [PERSON] земельної ділянки, площею 0,0414 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, розташовану на території Тернопільської міської ради по [ADDRESS] . За наслідками цих укладених правочинів позивач [PERSON] отримав Державний акт про право приватної власності на землю серії Р1 №6658812 виданий 23 жовтня 2002 року Тернопільською міською радою народних депутатів , згідно із яким [PERSON] у на підставі договору дарування від 19 червня 2002 року за № 2870 йому передано у приватну власність земельну ділянку площею 228 кв. м. в межах згідно із планом. Земельна ділянка розташована на території Тернопільської міської ради по [ADDRESS] . Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №4019. Крім цього , відповідно із реєстраційного посвідченням, виданим 09 серпня 2002 року Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації, бюро посвідчує те , що 21/50 частина будинковолодіння [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору дарування 21/50 частини будинковолодіння посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Л. О. 19.06. 2002 р. за реєстровим № 2971 і записано в реєстрову книгу за № 830. Натомість 16 листопада 2009 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко Олександрою Сидорівною, було посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №4364 , Договір дарування земельної ділянки між [PERSON] та відповідачкою [PERSON] . Відповідно до цього договору [PERSON] подарував відповідачці земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку , господарських будівель і споруд, площею 0,0414 га,що розташована за адресою : [ADDRESS] , власником 0,0228 га із якої є позивач [PERSON] , і яка станом на день укладення спірного договору дарування [PERSON] на праві власності не належала . [INFO] [PERSON] помер у місті Тернополі. Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи із змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню . Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України). Натомість судом установлено, що [PERSON] укладаючи із [PERSON] спірний Договір дарування земельної ділянки від 16 листопада 2009 року, подарував їй земельну ділянку, вже відчужену ним [PERSON] відповідно із договором дарування земельної ділянки АЕК № 879156 від 19 червня 2002 року . Будь-яких доказів на спростовування наведеного стороною відповідача не надано. Наведене свідчить про те, що [PERSON] на час укладення спірного договору дарування, не будучи власником земельної ділянки вчинив дії щодо її відчуження, уклавши 16 листопада 2009 року спірний договорі дарування . При цьому згідно із вимогами ст. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом , але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин ) . З урахуванням наведених вимог закону та встановлених обставин справи, досліджених та оцінених у їх сукупності доказів наданих позивачем та відповідачем, суд приходить до висновку про те , що спірний договір дарування укладений між [PERSON] та [PERSON] є незаконним , тому його необхідно визнати недійсним. Також, вимогами статті 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Вимогами 2 ч. 1 ст. 16 ЦК України передбачене право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно п.2 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту у цивільних прав та інтересів можуть бути: 2 визнання правочину недійсним . Частина 3 ст. 16 ЦК України передбачено також право суду захистити цивільне право або інтерес особи іншим способом, що встановлений договором або законом З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Про це вказується у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018 року. З урахуванням наведеного суд приходить до висновку про те , що оскільки спірним договором дарування земельної ділянки від 16 листопада 2009 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко Олександрою Сидорівною, зареєстрованим в реєстрі за №4364, порушені права та охоронювані законом інтереси позивача [PERSON] як власника земельної ділянки , вказаний договір слід визнати недійсним. Щодо заявлених позовних вимог [PERSON] в частині визнання недійсними та скасування витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 13288710 від 11 лютого 2016 року на земельну ділянку площею 0,0414 га, кадастровий номер 6110100000:12:010:0059 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по [ADDRESS] , зареєстровану за [PERSON] та проектно-технічної документації земельної ділянки площею 0,0414 га, кадастровий номер 6110100000:12:010:0059 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по [ADDRESS] , виготовленої Комунальним підприємством «Земельно- кадастрове бюро « на прізвище [PERSON] , то суд вважає , що вони до задоволення не підлягають через їх безпідставність, оскільки як і витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно так само й Технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, виготовлена на ім`я [PERSON] , самі по собі не можуть бути оскаржені. Щодо посилання сторони відповідача як на підставу відмови у задоволенні позову - пропущення визначеного ст. 258 ЦК України строку позовної давності в один рік , суд зазначає наступне . Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Вимогами ч. 1 ст. 254 ЦК України передбачено , що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність : скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю . Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 254 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог до розірвання договору дарування (стаття 728 цього Кодексу ) Згідно з приписами ч. 3-5 статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Натомість судом установлено, що лише 17 липня 2017 року із відповіді № 48 від 17 липня 2017 року наданої директором Комунального підприємства «Земельно- кадастрове бюро « на його заяву, позивач дізнався, що за даною адресою зареєстровано відомості в базі ДЗК на земельну ділянку площею 0,0414 га кадастровий номер 6110100000:12:010:0059 за гр. [PERSON] , та надалі про наявність спірного Договору дарування земельної ділянки від 16 листопада 2009 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Вказані обставини й слугували підставою для звернення [PERSON] до суду зі вказаним позовом у вересні 2017 року . Доказів зворотнього стороною відповідача не надано, відтак доводи сторони відповідача про пропущення позивачем строку позовної давності суд вважає неспроможними та не бере до уваги. Підсумовуючи наведене суд приходить до висновку про те , що заявлені позивачем [PERSON] позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Також, оскільки згідно із вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог , із відповідачки в користь позивача підлягає до стягнення 640 гривень сплаченого ним судового збору при зверненні до суду із позовом. На підставі наведеного та

Outcome: partial