Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить суд постановити рішення, яким визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування [ADDRESS]. Свої вимоги позивач мотивує тим, що [PERSON] є його донькою. 18.04.1995 року позивач отримав двокімнатну квартиру. Дана квартира до теперішнього часу не приватизована. У 2000 році відповідач почала вести аморальний спосіб життя, дома майже не проживала, та переїхала проживати до свого хлопця в Київську область Васильківського району. У 2002 році позивач дізнався, що його донька народила сина - [PERSON], [INFO]. Вона продовжувала зловживати спиртними напоями і її цивільний чоловік вигнав зі своєї квартири. У 2006 році відповідач стала проживати з іншим чоловіком, зареєструвала з ним шлюб. [INFO] року [PERSON] народила від шлюбу другого сина - [PERSON]. Першого сина відповідач залишила у сім'ї першого чоловіка. Оскільки вона залишила сина у свого чоловіка, а сама зникла, то її другий син [PERSON] залишився проживати у батька. [PERSON] помер [INFO] року. Його цивільна дружина [PERSON] оформила онука позивача до Київського обласного центру соціально-психологічної реабілітації дітей м. Узин. Вихованням своїх дітей відповідач не займалася, проживала за різними адресами і де вона зараз знаходиться позивачу не відомо. Під час своєї відсутності, відповідач не попередила позивача, зареєструвала своїх синів за адресою позивача. За свою відсутність на протязі 16 років, відповідач за квартиру та комунальні послуги не сплачувала. Весь тягар матеріальних витрат поклала на позивача, у зв'язку з чим звернувся до суду (а.с. 2). У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, пояснивши, що позовні вимоги обумовлені необхідністю зменшення розміру сплати комунальних платежів і отримання державної допомоги на їх сплату. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, повідомлялась належним чином, в тому числі шляхом публікації оголошення в газеті «Урядовий кур'єр» №77 від 25 квітня 2017 року, про причини неявки суду не повідомила, заперечень, пояснень щодо позову не надала, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило (а.с.19, 28). Представник третьої особи Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився. Через канцелярію суду надійшло клопотання про слухання справи без їх участі та рішення постановити відповідно до чинного законодавства (а.с. 21). Свідок [PERSON], яка є сусідкою позивача з 1993 року, зазначила про те, що знає позивача з 1993 року, товаришує із ним, проте ніколи не бачила, щоб в його квартирі проживала його донька. [PERSON] вона в будинку ніколи не бачила в квартирі вона не проживає і не проживала. Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України (а.с.39). Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідно до ордеру № 75669 серії Б, [ADDRESS] видана [PERSON] на праві зайняття житлового приміщення (а.с. 3). Відповідно до довідки № 02/08/2-5168 від 02.11.2016 р. у [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 4). 09.12.2015 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва було позбавлено батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON] (а.с.5). Відповідно до Актів від 06.10.2016 р., 28.10.2015 р., 06.11.2015 р., 04.11.2016 р., 26.05.2017 р. у [ADDRESS] [PERSON] не знаходилась, за вказаною адресою не проживаю (а.с. 6, 7, 8, 9). За змістом частини 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.7 Закону України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Частина 2 ст.405 ЦК України вказує про те, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, відповідно до ст. 9 Житлового Кодексу України ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У разі порушення цих прав, статтями 3, 4 ЦПК України передбачено право на судовий захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено також і в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року, ратифікованому Верховною радою УРСР 19 жовтня 1973 року (ст. 11), з якого вбачається, що держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на достатній життєвий рівень для нього і його сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг і житло, і на неухильне поліпшення умов життя. Держави-учасниці вживуть належних заходів щодо забезпечення здійснення цього права. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Згідно з вимогами ст. 8 ЦПК України суд вирішуючи справу діяв відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, з яких вбачається, що право на житло є невідчужуваним та непорушним правом особи, тому воно гарантується і не може бути скасовано. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] більше не проживає в даній квартирі. Витрати по оплаті квартирної плати та комунальних послуг відповідач не несе. Невід'ємною умовою застосування норм ст. 405 ЦК України є відсутність особи без поважних причин понад один рік. Згідно статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про те, що позовна заява підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved