Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання відповідачки [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в обгрунтування заявлених вимог вказуючи на те, що являється власником житлового будинку [ADDRESS] , при цьому у вказаному будинку до теперішнього часу є зареєстрованою відповідачка [PERSON] , яка , в свою чергу, жодного дня у вказаному будинку не проживала , при цьому комунальні платежі не сплачує, в утриманні житла участі не приймає, кореспонденцію за місцем реєстрації не отримує, особистих речей в будинку не має. Реєстрація відповідачки у належному позивачу будинку перешкоджає останньому в повній мірі здійснювати свої права щодо розпорядження та користування вказаним майном. Посилаючись на ст. ст. 316, 317, 319, 321, 405 ЦК України позивач просив визнати відповідачку такою, що втратила право користування жилим приміщенням в житловому будинку [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву про розгляд справи в його відсутності, при цьому позовні вимоги повністю підтримав, судові витрати по справі просив залишити за ним , зазначивши, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення в справі (а.с. 56). Відповідачка по справі [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, хоча про дату, час та місце слухання справи сповіщена належним чином, шляхом направлення судової повістки про виклик до суду за зареєстрованим місцем її проживання (ас. 24, 25, 29), а окрім того, шляхом опублікування оголошення про виклик до суду на офіційному веб - порталі судової влади України (ас. 26, 27), при цьому, будь - яких заяв про розгляд справи в її відсутності, відзиву на позов не надала. В ході розгляду справи судом вчинено наступні процесуальні дії: - 12.08.2019 року постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та проведення її розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 20-22); - 10.09.2019 року постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи (ас.57). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з наведеного та приймаючи до уваги те, що позивач не заперечував проти заочного розгляду справи, про що зазначив в наданій суду заяві (ас.56) те, що відповідач не з`явився в судове засідання без повідомлення причин своєї неявки, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання та будь - який відзив, заперечення проти позову не подав, суд знаходить можливим провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за правилами спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими гл. ІІ «Заочний розгляд справи» ЦПК України, при цьому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснює фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв?язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з наступних підстав: - так, в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджено в судовому засіданні копією договору купівлі-продажу житлового будинку від 02.10.2014 року за реєстровим № 587, на підставі якого позивач набув право власності на 5/6 часток будинку (ас.8-9); копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.12.1997 року (ас.10); копією свідоцтва про право власності від 11.08.2014 року, згідно якого позивач набув право власності на 1/6 частку будинку (ас.10а); копіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за позивачем на 5/6 частки житлового будинку по [ADDRESS] № 27603454 від 02.10.2014 року та № 169896515 від 10.06.2019 року (ас.11,12). Відповідачка [PERSON] є зареєстрованою в належному позивачу на праві власності будинку, що підтверджено в судовому засіданні копією довідки про реєстрацію місця проживання позивача та склад сім`ї останнього № 784 від 05.06.2019 року, виданої Юр`ївською селищною радою Юр`ївського району Дніпропетровської області (ас.13). Судом встановлено, що з червня місяця 2008 року відповідачка [PERSON] не проживає в належному позивачеві будинку , що підтверджено в судовому засіданні актом обстеження дійсності не проживання останньої в будинку [ADDRESS] від 04.06.2019 року (ас. 14); копією довідки виконавчого комітету Юр?ївської селищної ради Юр?ївського району Дніпропетровської області № 784 від 05.06.2019 року (ас. 13). Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 64 ч. 2 ЖК України до членів сім`ї власника будинку належить дружина (чоловік) власника, їх діти і батьки, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом і ведуть спільне господарство. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд вважає доведеними обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Судом було встановлено, що відповідачка, будучи зареєстрованою в належному позивачу будинку, згідно досліджених в судовому засіданні доказів, більше 10 - ти років не проживає в належному позивачу будинку, при цьому спільним побутом з позивачем не пов`язана, спільне господарство з останнім не веде. Надані позивачем докази суд визнає належними і допустимими, оскільки вони містять в собі інформацію щодо предмета доказування та логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідачкою жодних доказів ані щодо її фактичного проживання в спірному будинку, ані щодо наявності поважних причин не проживання в даному будинку не надано. Суд звертає увагу і на той факт, що тривалість відсутності відповідачки в належному позивачу будинку об`єктивно свідчить про зміну її місця проживання, а тому визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням не буде свідчити про втрату нею житла взагалі і , в свою чергу, буде захищати права позивача. За таких обставин, враховуючи, що відповідачка по справі, більше десяти років не проживає в будинку за місцем реєстрації, суд приходить до висновку про те, що є всі , передбачені ст. 405 ЦК України підстави, для задоволення позову. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи волю позивача суд вважає можливим судові витрати по справі залишити за останнім, про що позивач просив в наданій на адресу суду заяві про розгляд справи за його відсутності (ас. 56).

Outcome: approved