Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся із позовом про визначення місця проживання малолітньої дитини до відповідачки [PERSON], посилається на те, що з відповідачкою по справі проживав у фактичних відносинах, від яких мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], який на даний момент фактично проживає разом із матір'ю відповідачкою [PERSON] в с. Затишшя Фрунзівського району Одеської області, куди переїхала 09.01.2016 року. Проживають вони у будинку, який належить її сестрі, в цьому будинку 15 кв. метрів житлової площі проживають 11 чоловік, з них семеро - діти. За час окремого проживання відповідачка створює йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, не дозволяє бачитися з сином. Відповідачка проживає із співмешканцем, більшу частину свого часу проводить з ним, кидаючи дітей на сестру, вона їздить по Україні, не з'являючись вдома по кілька днів, а його син весь цей час знаходиться з чужими людьми. Добровільно вирішити питання щодо місця проживання сина вони не можуть, просить вирішити спір у судовому порядку, він не згоден із тим, щоб син проживав із відповідачкою, наполягає на визначенні місця проживання дитини з ним, позивачем. Він проживає один у власному будинку, в якому є дитяча кімната, всі необхідні умови для проживання в ньому дитини, має дохід від заробітної плати, земельної ділянки, утримує підсобне господарство, від якого також має дохід, тому має всі необхідні умови та бажання виховувати сина. Він має вільний графік роботи, а тому матиме можливість повноцінно виховувати дитину, що відповідатиме її інтересам. Гарантує, що не чинитиме жодних перешкод для спілкування відповідачки із сином. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, пославшись на обставини, викладені у позовній заяві, пояснив, що проживав у фактичних шлюбних відносинах із відповідачкою, утримував та виховував свого сина [PERSON], [INFO], а також дочку відповідачки від попереднього шлюбу. Під час проживання сина разом із ним, він відвідував дитячий садок, був привязаний до нього як до батька, любив проводити із ним час, мав із ним доброзичливі стосунки. У січні 2016 року відповідачка залишила своє місце проживання, без будь-яких попереджень забрала сина та виїхала у невідомому напрямку, відмовлялась повідомляти його в телефонному режимі про місце перебування сина, лише через кілька місяців він зміг відшукати її за місцем проживання її сестри в Одеській області, яка проживає без реєстрації у будинку із житловою площею 15 кв.м., якої недостатньо для повноцінного проживання та задоволення потреб дитини. Відповідач свідомо створює перешкоди йому у спілкуванні з дитиною, чим зловживає своїми батьківськими правами, не працює, проживає за рахунок співмешканця, не має власного житла, вважає, що остання не зможе нормально виховувати сина. У нього є постійний дохід 1200 грн., оскільки він працює кочегаром у школі, також він отримує дохід від наданої в оренду земельної ділянки, крім цього має підсобне господарство, а також обробляє присадибну ділянку, від якої також має дохід. Просить задовольнити позов. Представник позивача [PERSON] позов підтримала, послалась на обставини, викладені у позовній заяві, пояснила, що факт ігнорування відповідачкою виклику до суду на розгляд справи свідчить про її байдуже ставлення, а тому поведінка матері не може відповідати інтересам дитини. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, про що свідчать поштові повідомлення, які надсилались їй за зареєстрованим місцем проживання, а також оголошення про виклик до суду в газеті «Урядовий курєр», в судове засідання не зявилась, заперечень проти позову чи будь-яких доказів на спростування позовних вимог не надала, а тому, за згодою позивача та його представника, суд ухвалив про заочний розгляд справи у відсутності відповідачки на підставі наявних доказів. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Новоукраїнської РДА до суду не зявився, надавши письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, повідомивши про згоду із позовними вимогами, а тому суд ухвалив про розгляд справи у відсутності представника третьої особи. Вирішуючи вказаний позов, суд керується наступними положеннями чинного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частиною другою цієї статті передбачено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, відповідно до ч.3\~цієї статті,\~\~у разі, якщо батьки проживають окремо, визначається нею самою. Відповідно до ч.1 ст.161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати\~\~малолітня дитина,\~\~спір між ними може вирішуватися судом. Згідно ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст.ст 3,9 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією ГА ООН від 20.11.1989 року, ратифікованою Постановою ВРУ №789-XII від 27.02.91, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Судом встановлено, що сторони перебували у фактичних шлюбних стосунках, від яких мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], проживали разом та протягом тривалого часу виховували сина (а.с.7,10). За попереднім місцем проживання за адресою позивача у с. Глодоси Новоукраїнського району по вул. Б.Хмельницького, 5, у будинку, належному позивачеві, житловою площею 50 кв.м., для малолітнього сина була виділена окрема кімната, облаштована, у відповідності до потреб малолітньої дитини (а.с.14). За теперішнім місцем проживання за адресою Одеська обл., Захарівський (кол. Фрунзівський) район, с. Затишшя, вул. Московська, 16, малолітній син [PERSON] проживає із відповідачкою, в цьому будинку житловою площею 15 кв.м. також проживають ще 9 осіб, в будинку створені задовільні умови (а.с.12). Згідно характеристик Глодоської сільської ради Новоукраїнського району, відповідач [PERSON], [INFO], станом на березень 2016 року ніде не працювала, є матірю двох дітей, займається вихованням дітей, байдужа, бували випадки сварок із сусідами, правопорушень в громадських місцях не допускала, позивач [PERSON], [INFO], працює кочегаром в Глодоській ЗОШ, проживав разом із співмешканкою відповідачкою [PERSON] та двома дітьми [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], останній відвідував дошкільний навчальний заклад, позивач [PERSON] приділяв дітям належну увагу, до роботи відноситься добросовісно, за характером добрий, чуйний, небайдужий до чужої біди, користується авторитетом колег та односельчан, правопорушень в громадських місцях не допускав, за місцем роботи також характеризується позитивно (а.с.8,9). Позивач [PERSON] має власний житловий будинок в с. Глодоси по вул. Б.Хмельницького, 5 Новоукраїнського району, в якому є всі необхідні меблі, речі побуту, утримує підсобне господарство, є фізично здоровим, згідно записів в особистій медичній книжці (а.с.10,11). Мати дитини відповідачка [PERSON] без узгодження із батьком позивачем самовільно змінила місце проживання сина, перевізши його з будинку із житловою площею 50 кв.м., в якому він проживав разом з обома батьками, до будинку із житловою площею 15 кв.м., в якому загалом проживають 11 осіб, чим погіршила умови його проживання. Суд погоджується із твердженнями позивача про те, що відповідач навмисно та усвідомлено чинить йому як батькові перешкоди у спілкуванні із дитиною, не даючи йому можливості брати повноцінну участь у вихованні дитини, оскільки такі обставини відповідачкою не спростовані. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини\~\~суд бере до уваги ставлення батьків\~\~до виконання своїх батьківських обовязків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Суд приходить до переконання, що обоє батьків під час спільного проживання добросовісно ставилися до виконання своїх батьківських обовязків, проте після фактичного припинення подружніх стосунків відповідачка без попередження забрала дитину із собою, чинить перешкоди батькові у спілкуванні із дитиною, що свідчить про зловживання нею своїми батьківськими правами, остання ігнорує виклики до судового засідання, не бажає в добровільному порядку вирішувати питання спілкування батька із дитиною, порушує вимоги ст.9 Конвенції про права дитини, згідно яких дитина не повинна без достатніх причин розлучатися як з обома батьками, так і з будь-ким із батьків. У суду відсутні докази того, що відповідачка розлучила дитину із батьком у звязку із поважними причинами, напр. через загрозу її життю чи здоровю, а тому така поведінка відповідачки є недобросовісною та такою, що суперечить інтересам малолітньої дитини, яка має беззастережне право на спілкування з обома батьками. Також суд вважає, що в найкращих інтересах малолітньої дитини буде її проживання у будинку із достатнім життєвим простором, в якому вона матиме окрему кімнату для повноцінного розвитку, а тому погоджується із тим, що проживання дитини в будинку із житловою площею 15 кв.м. разом з 10-ма іншими особами є неприпустимим, оскільки не відповідає, навіть, мінімальним санітарним нормам про розмір житлової площі для дитини. Натомість, позивач створив для дитини відповідні умови проживання, виділив для дитини окрему кімнату, проживання в якій сприятиме повноцінному та гармонійному розвитку сина. Суд також погоджується із твердженнями позивача про прихильність сина як до матері, так і до батька, оскільки позивач під час проживання із відповідачкою налагодив доброзичливі стосунки з дитиною, дбав про її виховання, ця обставина доводиться і характеристикою з місця проживання. За змістом ч.2 ст.161 СК України, суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Суд бере до уваги наявність у позивача стабільного прибутку за місцем праці, отримання ним додаткових коштів у виді орендної плати за землю, доходів від утримання підсобного господарства та обробітку присадибної ділянки, що переконує суд у спроможності позивача в достатній мірі забезпечити дитині матеріальне утримання. Натомість, відповідачка за час проживання із позивачем ніде не працювала, й відомостей про наявність у неї будь-яких інших самостійних доходів у суду немає. Крім цього, суд прийшов до переконання про недоцільність зясування думки дитини щодо даного спору, зважаючи на малий вік дитини, в силу якого дитина нездатна свідомо висловити свою думку. Суд не вбачає підстав для надання відповідачці як матері будь-яких переваг під час вирішення даного спору, у звязку із наступним. Статтею 24 Конституції України гарантовано, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, й не може бути привілеїв чи обмежень за будь-якими ознаками, в т.ч. й за ознакою статі. Рівність батька та матері у питаннях виховання і проживання з ними дітей передбачено також іншими нормативно-правовими актами: ст.ст. 7,141 СК України, ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства». Статтею 18 Конвенції ООН про права дитини, ратифікованої ВРУ в 1991 р. закріплено обовязок держави забезпечувати однакову відповідальність обох батьків за виховання та розвиток дитини. Принцип 6 Декларації прав дитини про те, що малолітня дитина не може бути розлучена з матірю, крім виключних обставин, суперечить статті 9 Конвенції ООН про права дитини, в якій зазначено, що дитина не повинна розлучатися з батьками, а не лише з матірю. Таким чином, суд не бере до уваги Принцип 6 Декларації прав дитини, оскільки остання є урочистим загальним актом і має рекомендаційний характер, дана Декларація не є правовим актом, перелік яких визначено ст.151 Конституції України, і також не є міжнародним договором, тому суд не вправі обґрунтувати свої рішення на підставі цієї Декларації. Крім цього, положення Принципу 6 цієї Декларації є явно дискримінаційними, оскільки надають невиправдані привілеї жінкам як матерям, що є неприпустимим, з огляду на положення ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які визначають, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. В будь-якому разі, поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Також суд застосовує рекомендації ЄСПЛ, сформульовані під час розгляду наступних справ, а саме: -гендерні стереотипи, які диктують сприйняття жінки як особи, яка здебільшого піклується про дітей, а чоловіка як годувальника, самі по собі не можуть становити достатнє виправдання різниці у поводженні (п.143 рішення у справі «[PERSON] проти Росії (KonstantinMarkinv.\~Russia від 22 березня 2012 року, № 30078/06); -що стосується твердження про особливу ролі жінки у вихованні дітей, Європейський суд зазначає, що у справі «Петровіц проти Австрії» він відмічав про поступову еволюцію суспільства в сторону рівного поділу обовязків чоловіків і жінок по вихованню дітей (п.139 рішення у справі «[PERSON] проти Росії (KonstantinMarkinv.\~Russia); -різниця у ставленні є дискримінаційною, якщо немає жодних обєктивних чи обґрунтованих причин для цього (п.125 рішення у справі «[PERSON] проти Росії (KonstantinMarkinv.\~Russia); -відмінність у ставленні не може бути виправдана традиціями, які панують у країні (п.142 рішення у справі «[PERSON] проти Росії (KonstantinMarkinv.\~Russia); Таким чином, провівши заочний розгляд справи на підставі наданих позивачем доказів, суд прийшов до висновку, на основі вищенаведених обґрунтувань, про необхідність визначення місця проживання малолітньої дитини із батьком, оскільки це відповідатиме найкращим інтересам дитини. Суд не вбачає порушень інтересів дитини в тому, що дитина буде проживати із батьком окремо від матері та сестри [PERSON], [INFO], так як позивач переконав суд в тому, що не буде чинити жодних перешкод у спілкуванні дитини із матірю та сестрою, вживатиме заходів до налагодження постійного контакту із ними, сама лише практика деяких судів про недоцільність розлучення братів і сестер не може бути підставою для проживання дитини у вкрай недостатніх житлових умовах, в атмосфері недобросовісної поведінки матері, яка всіляко намагається ізолювати дитину від батька. З огляду на вищевикладене, суд погоджується із наданим Службою у справах дітей Новоукраїнської РДА висновком про можливість проживання малолітнього [PERSON] біля батька [PERSON] від 18.05.2016 року (а.с.14), оскільки його правомірність і підставність перевірена в судовому засіданні та не спростована будь-якими належними і допустимими доказами. За згодою позивача, суд залишає за ним понесені судові витрати.

Outcome: approved