Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вищезазначеною позовною заявою, обґрунтовуючи вимоги наступним. 18.12.1979 року на підставі договору купівлі -продажу його батько [PERSON] та рідна сестра батька [PERSON] - відповідач по справі придбали житловий будинок № [ADDRESS], розташований на земельній ділянці розміром 400.00 кв.м., разом із надвірними та господарськими будівлями. [INFO] його батько помер. Відповідно до витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно від 20.10.2015 року йому на праві приватної спільної власності належить 1/2 частка зазначеного вище житлового будинку. З 1994 року по сьогоднішній день він постійно проживає в зазначеному будинку. Відповідач з часу придбання фактично не проживала в будинку, а з 15.10.2000 року остаточно перестала з'являтися в будинку та не користувалась своєю часткою. Весь цей час він ніс усі витрати по утриманню усього будинку. У зв'язку із тим, що відповідач не цікавилась своєю часткою він запропонував викупити у відповідача належну їй частину будинку. Так, 25.06.2005 року вони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу частини будинку та в усній формі уклали договір купівлі-продажу. В рахунок виконання укладеного договору він сплатив відповідачу 1500 доларів США, про що була надана розписка від 12.03.2006 року. Через відсутність правовстановлюючих документів та брак грошей відповідач зобов'язалась в подальшому нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу. Чого так і не зробила. 13.08.2005 відповідач надала йому генеральну довіреність для отримання дублікату договору купівлі-продажу будинку від 18.12.1979 року та подальшого нотаріального оформлення укладеного між ним та відповідачем договору купівлі-продажу 1/2 частини будинку. 13.08.2008 року термін дії генеральної довіреності закінчився, він звернувся до відповідача з метою укладення належним чином договору купівлі-продажу 1/2 частини будинку та подальшого його нотаріального посвідчення, але відповідач йому в цьому відмовила, посилаючись на незадовільний стан свого здоров'я, небажання відлучатися із дому та брак грошей. Через вищезазначені неправомірні дії відповідача позивач звертається до суду і просить встановити факт укладення договору купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку № [ADDRESS], визнати даний договір укладеним та дійсним, визнати право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними та господарськими будівлями та визнати [PERSON] такою, що втратила право користування 1/2 частиною житлового будинку. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала з підстав, викладених у ньому. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явилася, причину неявки суду не повідомила, про час та місце розгляду справи завчасно повідомлялася у встановленому законом порядку, про що свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення, заперечень до позовної заяви не надала, тому, зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Свідок [PERSON] та свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що на початку весни 2006 року в їх присутності [PERSON] передав 400 доларів США [PERSON] за 1/2 житлового будинку № [ADDRESS]. Іншу суму, а саме 1100 доларів США відповідач отримала від [PERSON] у 2005 році, про що була складена розписка. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, покази свідків, вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи і оцінюючи надані докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 18.12.1979 року на підставі договору купівлі -продажу [PERSON] та [PERSON] придбали житловий будинок № [ADDRESS], розташований на земельній ділянці розміром 400.00 кв.м., разом із надвірними та господарськими будівлями (а.с. 16). [INFO] батько позивача - [PERSON] помер (а.с. 19-20). Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 01.07.2015 року встановлено факт прийняття спадщини [PERSON], що відкрилась після смерті батька - [PERSON] на 1/2 частину житлового будинку № [ADDRESS] (а.с. 21-23). Відповідно до витягу від 20.10.2015 року [PERSON] зареєстрував право приватної спільної власності на 1/2 частку житлового будинку № [ADDRESS] (а.с. 18). Відповідно до розписки від 12.03.2006 року [PERSON] в присутності [PERSON] отримала від [PERSON] суму в розмірі 1500 доларів США за 1/2 житлового будинку, житлові прибудови, вбиральню, паркан, водовід, гараж, навіс та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS]. Отримання валюти проводилось частинами: 1100 доларів США - 25.06.2005 року та 400 доларів США - 12.03.2006 року (а.с. 24). Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами ,засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків, через що судом не приймаються у якості належних доказів свідчення [PERSON] та [PERSON] Крім того, згідно з нормами ст. 657 ЦК України, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до положень ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Проте, ч. 2 вказаної статті встановлено, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але один із сторін ухилився від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Правовими нормами ст. 640 ЦК України, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Також в статті 210 ЦК України передбачено, що правочин, який підлягає державній реєстрації у відповідності до вимог закону, є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Із системного аналізу наведених правових норм та роз'яснень, які містяться в п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року вбачається, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не може бути застосована щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін, а тому суд позбавлений права встановлення відповідного факту. Судом не приймаються посилання представника позивача на неможливість укладення, належного нотаріального посвідчення та реєстрації договору через брак коштів та стан здоров'я позивача, адже судом згідно норм ЦК України розглядається лише факт ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору. Щодо посилань позивача з приводу ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу спірної частини житлового будинку, суд також критично ставиться до них, адже всі аргументи зводяться до відсутності в певний час правовстановлюючих документів, що не відповідає дійсності, адже сам позивач в позовній заяві зазначає і надає в якості доказів дублікат договору купівлі-продажу, що має силу оригіналу, який отримала його цивільна дружина [PERSON] ще 17.08.2005 року. Щодо відсутності коштів та поганого стану здоров'я відповідача, суд також не може прийняти ці доводи в підтвердження факту ухилення відповідача від нотаріального посвідчення. Крім того, ці та інші доводи щодо небажання відповідача посвідчувати договір у порушення вимог ст.ст. 57, 60 ЦПУ України не підтверджені належними та допустимими доказами. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту укладення договору купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку, про визнання договору купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку укладеним та дійсним не підлягають задоволенню з вищенаведених підстав, крім того суд вважає, що у позивача ще не втрачена можливість належного оформлення, нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору купівлі-продажу спірної частки житлового будинку. Оскільки суд прийшов до висновку про залишення без задоволення позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку укладеним та дійсним, тому не підлягають задоволенню вимоги про визнання права власності на ? частку житлового будинку з надвірними та господарськими будівлями. Щодо позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування 1/2 частиною житлового будинку, суд вважає, що в цій частині позовні вимоги також не підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Посилання представника позивача на те, що відповідач з 15.10.2000 року остаточно перестала з'являтися в будинку та не користувалась своєю часткою, не несе витрати по його утриманню не є підставою для позбавлення її права користування належною їй частиною спірного будинку, адже право користування в даному випадку у відповідача, як у власника майна, є складовою її права власності, а згідно зі статтею 346 ЦК України підстав для припинення права власності не вбачається.

Outcome: dismissed