Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], Хустського районного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Закарпатській області про визнання права власності на автомобіль марки OPEL COMBO, 2004 року випуску, шасі (рама) № WOLOX CF [NUMBER], колір СИНІЙ, обєм двигуна 1686, см.куб, реєстраційний № [NUMBER]. В обґрунтування вимог позивач вказує,що спірний автомобіль він придбав 13 жовтня 2008 року у [PERSON], який отримав за цей автомобіль 9 000 (девять тисяч) доларів США, за курсом Національного банку України, що становило 72 000 (сімдесят дві тисячі) грн., що підтверджується відповідною розпискою від 13 жовтня 2008 року, яка була надана в цей день. Також, в цей день [PERSON], для підтвердження свого волевиявлення видав позивачу, доручення з правом керування, розпорядженням транспортним засобом, з правом виїзду за межі України, та правом передоручення, яке посвідчено приватним нотаріусом 13.10.2008 року. Також, 13 жовтня 2008 року [PERSON], отримавши кошти в сумі 9 000 (девять тисяч) доларів США, що за курсом Національного банку України становило 72 000 (сімдесят дві тисячі) грн., передав позивачу свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серія А ОС 661572, видане Ужгородським ВРЕР УДАІ УМВС України в Закарпатській області, та транспортний засіб, марки OPEL COMBO, 2004 року випуску, шасі (рама) № WOLOX CF [NUMBER], колір синій, обєм двигуна 1686, см.куб, реєстраційний № [NUMBER]. Починаючи із 13 жовтня 2008 року позивач добросовісно та відкрито володіє спірним автомобілем, несе витрати по його утриманню, здійснює поточний ремонт. У звязку з браком часу, та відсутності коштів на його переоформлення, оскільки всі заощадження було витрачено на купівлю транспортного засобу, сторони домовились оформити доручення, з правом володіння, користування та розпорядження даним транспортним засобом, для підтвердження свого волевиявлення [PERSON], видав доручення з правом керування, розпорядженням транспортним засобом, з правом виїзду за межі України, та правом передоручення, яке посвідчено приватним нотаріусом 13.10.2008 року. Таким чином, відповідно до ст.ст. 316, 317, ЦК України позивачем та відповідачем [PERSON], було фактично виконано всі істотні умови договору купівлі-продажу, а саме: позивач отримав у володіння, користування та розпорядження автомобіль і став фактичним його власником, а [PERSON] отримав у [PERSON] попередньо домовлену суму грошей, тобто ними був фактично укладений договір купівлі- продажу автомобіля. З вище зазначеного випливає, що [PERSON] купив автомобіль, однак не є його власником, хоча виконав всі істотні умови по договору купівлі-продажу. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 208 Цивільного кодексу України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, належить вчиняти у письмовій формі. З наведених підстав вбачається, що між сторонами була укладена розписка, про отримання коштів та позивачу передано транспортний засіб для його використання, та подано заяву до Хустського ВРЕР ДАІ, за якою [PERSON] видано тимчасовий реєстраційний талон ДАП №065672. Також за весь період володіння транспортним засобом [PERSON] проводив страхування, транспортного засобу, що підтверджується автоцивілкою. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Факт, що між сторонами дійсно був укладений договір купівлі продажу транспортного засобу підтверджується документами, які додані до матеріалів справи. Таким чином, позивач та відповідач приховали вчинений ними правочин купівлі-продажу транспортного засобу, уклавши розписку та доручення від 13 жовтня 2008 р., який знаходиться у його володінні та користуванні. Позивач вважає, що він правомірно набув право власності на згадуване майно та іншого способу захисту своїх прав, окрім звернення до суду із позовом, не має. Посилаючись на наведене, позивач просить позов задовольнити. В матеріалах виконавчого провадження містяться наступні документи: виконавчий лист №2-5284/11 виданий 06.04.2015 року про стягнення з [PERSON], [PERSON], солідарно на користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованості в розмірі 83 198, 06 грн.; постанова від 08.05.2013 року про арешт мана боржника, постанова від 26.03.2015 року про розшук майна боржника. Зважаючи на матеріали виконавчого провадження вбачається що, боргові зобовязання та всі виконавчі дії відділу Державної виконавчої служби вчинено через 7 років. Тобто, правочин який вчинено між позивачем та відповідачем не стосується боргових зобовязань боржника перед банком. В судове засідання позивач не з»явився. Представник позивача адвокат [PERSON] надіслав суду заяву про слухання справи за його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує та просить задовольнити у повному обсязі. Відповідачі у судове засідання не з»явилися. Відповідач [PERSON] в судове засідання подав до суду заяву, в якій просить розглянути справу без його участі, позовні вимоги визнає. Представник Хустського районного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Закарпатській області [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи без участі представника відділу ДВС. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. В порядку, передбаченому ст. ст. 158, 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін, без фіксування судового процесу і постановити рішення на підставі наявних у справі доказів. Встановивши обставини та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що починаючи з жовтня 2008 року транспортний засіб, марки OPEL COMBO, 2004 року випуску, шасі (рама) № WOLOX CF2543054508, колір синій, обєм двигуна 1686, см.куб, реєстраційний № [NUMBER] перебуває у користуванні позивача. Позивач добросовісно, безперервно починаючи із 2008 року та відкрито володіє спірним автомобілем, несе витрати по його утриманню, здійснює поточний ремонт. В силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності дост. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Як передбачено п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, за удаваним правочином сторонни умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Навідміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено сааме цей правочин, та вирішити спір і ззастосуванням норм, що регулюють цей правочин. Крім того, Узагальненням Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24 листопада 2009 року, удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторонн насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. Спільною ознакою фіктивного та удаваного правочинів є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. Різниця полягає в тому, що за удаваного правочину настають інші права та обов'язки, ніж ті, що передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, виходячи з вищевикладених обставин, норм актів законодавства України та судової практики, в дійсності між позивачем та відповідачем був укладений не односторонній правочин у вигляді довіреності на право володіння, користування та розпорядження транспортним засобом, а договір купівлі-продажу на підставі якого відповідач передав у власність позивача автомобіль, а останній прийняв його та сплатив за нього грошову суму коштів, визначену між сторонами. Зазначене підтверджується розпискою та не заперечується самим відповідачем. Таким чином, довіреність була видана відповідачем виключно з метою приховання іншого правочину, договору купівлі-продажу, який сторонн насправді вчинили, тому до відносин між ними, як учасників данного правочину, необхідно застосовувати відповідні правила правочину, який вони мали на увазі та який було приховано, оскільки воля сторін в удаваному правочині булла спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені довіреністю. У відповідності до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як передбачено ч. 1ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Підтвердженням того, що був укладений удаваний правочин свідчить те, що фактично позивачу булл передані всі повноваження власника, в тому числі ті, що пов'язані з розпорядженням автомобіля, зняття його з обліку в органах державної автомобільної інспекції, що про реальнее відчуження шляхом видання відповідної довіреності з метою приховання іншого правочину - купівлі-продажу автомобіля. Тому, на підставі вказаного вище договору купівлі-продажу до позивача перейшло право власності на вказаний вище транспортний засіб, зокрема право володіння, користування та розпорядження цим майном, що випливає з положень ст.ст. 316,317,319 ЦК України. Відповідно до ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Як передбаченост. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Крім того, у відповідності дост. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. На підставіст. 319 Цивільного кодексу Українивласник майна володіє, користується та розпоряджається своїм майном на свій власний розсуд, а на підставіст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод в праві користування та розпорядження своїм майном. Норми-принципи ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України гарантують та забезпечують непорушність права власності. Ніхто не може бути позбавлений цього права, або обмежений в його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності, або обмежена в його здійсненні лише у випадках і порядку, встановленому законом. Беручи до уваги наведене, та те, що між сторонами досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами наявними в матеріалах справи, і відбулося повне виконання договору, тобто відповідач [PERSON] передав , а позивач [PERSON] прийняв автомобіль та оплатив за нього обумовлену суму, суд вважає, що невизнане право позивача підлягає захисту шляхом визнання дійсним даного договору купівлі-продажу автомобіля. Визнання договору купівлі-продажу автомобіля дійсним тягне за собою визнання права власності на автомобіль за позивачем, оскільки право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 391 ЦК України особа має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджатися своїм майном. Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту. Отже, визнання права власності на транспортний засіб за позивачем тягне за собою звільнення з-під арешту вказаного автомобіля, оскільки позивач [PERSON] не має жодного відношення до боргів [PERSON] та не несе відповідальності за його зобовязанням. У відповідності до положень ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів і вважається набутим правомірно якщо інше не встановлено законом, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оцінивши в сукупності здобуті по справі докази, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому їх слід задовольнити в повному обємі.

Outcome: approved