Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, просив суд зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні ним жилим будинком [ADDRESS], надати ключ від вхідної двері будинку, або замінити замок на двері з видачею ключа. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 23.08.2001 року по 2.02.2012 року перебував у шлюбі з [PERSON], за час якого, 13.03.2002 року придбали вказаний будинок, який знаходився у ветхому стані, тому разом здійснили капітальний ремонт будинку без реконструкції та переобладнання, пристроївши до будинку кухню, веранду, ванну кімнату. Після розірвання шлюбу він звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на ? частину жилого будинку, грошових коштів та розподілу сумісного майна. Рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 12.08.2013 року позов задоволено в частині розділу грошових коштів, в іншій частині позовник вимог відмовлено, оскільки кухня, веранда, ванна кімната не прийняті в експлуатацію. В спірному будинку проживав до 20.03.2014 року, у вказаний день поїхав у гості до сина, який проживає в Російській Федерації, додому повернувся 26.04.2014 року, але із-за заміни замків до будинку потрапив за допомогою працівників міліції. В подальшому [PERSON] знов замінила замки внаслідок чого він позбавлений можливості проживати в будинку, тому на теперішній час знімає житло. Враховуючи, що за позивачем збережено право на проживання та користування вказаним житлом, а відповідач чинить перешкоди щодо його реалізації, він вимушений звернутися до суду із вказаним позовом, в якому просить усунути перешкоди щодо вселення у вказаний будинок. До розгляду справи по суті відповідач [PERSON] надала суду зустрічний позов про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування приміщенням за адресою: [ADDRESS], в обґрунтування позовних вимог зазначивши наступне. [PERSON] є колишній чоловік з ним знаходилась у шлюбних стосунках з серпня 2001 року, які були припиненні у серпні 2010 року, та офіційно розірвані 23 листопада 2012 року. Відповідач був зареєстрований у придбаному [PERSON] у 2002 році аварійному будинку по [ADDRESS], як чоловік з яким вона знаходилась у шлюбі. Знос аварійного будинку, який вона одержала у власність, відбувся у 2002 році, а саме, стара будівля була знищена, та на місті зносу самочинно побудована нова будівля, яку не введено в експлуатацію, тому реєстрація права власності на неї не здійснена. На теперішній час будинок є нежилим, інженерні комунікації в ньому відключені. У січні 2014 року [PERSON], забравши своє особисте майно добровільно вибув з приміщення вказаного будинку у невідомому напрямку, залишивши подвір'я незамкнутим та у стані сильної розрухи, потім в травні 2014 року повернувся, став проживати у сусідньому подвір'ї по [ADDRESS] де на цей час постійно мешкає, що є підставою для задоволення позовних вимог. Ухвалою Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 2.02.2015 року зустрічний позов [PERSON] об'єднаний в одне провадження з первісним позовом [PERSON] У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали заявлені вимоги з підстав, викладених у позові. Зустрічний позов не визнали, вважають його безпідставними та просять в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON], її представник [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнали, заперечували проти його задоволенні оскільки будинок [ADDRESS] є самовільною недобудованою забудовою. Відповідач є власником лише земельної ділянки та її забудовником. На підставах зазначених у зустрічному позові наполягали на його задоволені оскільки позивач добровільно вибув з вказаного будинку на друге постійне місце проживання, де перебуває вже рік, тому втратив право користування приміщенням. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши письмові матеріали справи суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини. Рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 12.08.2013 року, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 14.10.2013 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання об'єктом права спільної власності будинку [ADDRESS] та виділення йому в натурі 69/100 частини цього будинку відмовлено. При цьому судами обох інстанцій встановленого, що весь спірний будинок є об'єктом самочинного будівництва, будівельні роботи в ньому ще не закінчені. За приписами ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській, або адміністративній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлено ті обставини. В судовому засіданні встановлено, що в наслідок вчинення самочинного будівництва по [ADDRESS], яке не було завершено, це приміщення таке у якому не можливо проживати та за відсутністю проектів інженерних мереж будинок відключений від електропостачання, газопостачання та водопостачання. [PERSON] після розірвання шлюбу, на час судового розподілу майна та після завершення розподілу перебував деякий час у вказаному будинку самочинно зведеному та відключеному від життєво необхідних мереж. Тривале перебування [PERSON] призвело к значному пошкодженню та руйнуванню зведеної у 2002 році будівлі, про що свідчать фотознімки, які знаходяться у матеріалах справи. Крім того встановлено, що у травні 2013 року під час розгляду цивільної справи про розділ майна відповідач [PERSON] отримала від [PERSON] тілесні ушкодження. По факту було відкрите кримінальне провадження. Судовим вироком від 24.12.2013 року [PERSON] визнаний винним у вчиненні злочину передбаченого ч.ч.1,2 ст.125 КК України. На підставі представлених до суду матеріалів відомо, що у січні 2014 року [PERSON] зібравши своє особисте майно добровільно вибув з приміщення по [ADDRESS] залишивши подвір'я. У травні позивач повернувся та з'явився у сусідньому подвір'ї за адресою [ADDRESS], де на цей час постійно мешкає. У травні 2014 року [PERSON] звертався до суду з позовом про вселення в будинок та визначення порядку користування приміщенням у будинку, однак рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 11 серпня 2014 року у задоволені позову йому було відмовлено. 3 цього питання у судовому засіданні був допитаний свідок [PERSON], що мешкає за адресою: [ADDRESS], яка підтвердила, що у січні 2014 року [PERSON] добровільно виселився і вивіз усе належне йому майно з будинку [ADDRESS], добровільно залишивши своє місце проживання, вибув в інше жиле приміщення та постійно впродовж року проживає у [ADDRESS]. Також до матеріалів справи доданий акт №12 від 30.01.2015 року підписаний сусідами та представниками комітету самоорганізації населення «Парковий», які підтверджують факт відсутності [PERSON] у будинку[ADDRESS] з січня 2014 року. Відносно спору за первісним позовом з питання про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням суд вважає, що позивачем [PERSON] не доведено, не надано жодних доказів та не вказано жодної правової норми, яка б передбачала існування до введення житлового будинку в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності такого об'єкта, як незакінчений самочинним будівництвом житловий будинок, можливості користування у ньому приміщеннями до набуття права власності на нерухоме майно. Натомість, ч.3 ст.331 ЦК України чітко встановлює, що об'єктом цивільних та майнових прав до реєстрації права власності на нерухоме майно є лише будівельні матеріали та обладнання використане в процесі будівництва будинку. Отже, існування іншого об'єкту права власності до завершення будівництва жилого будинку, прийняття його до експлуатації та реєстрації права власності на нерухоме майно, окрім будівельних матеріалів - законодавчі акти України не передбачають. Згідно п.6 постанови Пленуму ВССУ від ЗО березня 2012 року №6 «Про практику застосування судами ст.376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі та споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку. Відносно спору за зустрічним позовом з питання про визнання особи такою що втратила право користування приміщенням, суд вважає, що [PERSON] було доведено, що дійсно [PERSON] був зареєстрований у придбаному нею у 2002 році аварійному будинку по [ADDRESS], як чоловік з яким вона знаходилась у шлюбі. У зв'язку зі зносом аварійного будинку який вона одержала у власність в 2002 році відбувся факт припинення її права власності на цю нерухомість, відповідно ст,ст.346-349 ЦК України, а саме, стара будівля була знищена, та на місті зносу самочинно побудована нова будівля. Житлові відносини припиняються у випадку припинення права власності на житло та не виникають у випадку проживання у самочинно збудованому житлі. Окрім того [PERSON] на підставі доказів, які були представлені до суду у вигляді документів та показань свідка було доведено, що [PERSON] у січні 2014 року добровільно виселився і вивіз усе належне йому майно з приміщення за адресою [ADDRESS] тобто добровільно змінив своє місце проживання, вибувши в інше жиле приміщення за адресою [ADDRESS]. Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного суду України від 1 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення. Право громадян на житло закріплено ст.47 Конституції України. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду Згідно п.53 «Правових позицій, висловлених судовою колегією в цивільних справах Верховного Суду України в зв'язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році» Ухвали Судової колегії в цивільних справах ВСУ від 01.12.1997 року, норми глави 2 розділу Ш Житлового кодексу Української РСР, (до якої входить ст. 107 ЖКУ), про користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, до житлових відносин у приватному житловому фонді застосовуються у випадках, коли у главі 6 ЖК України є посилання на них, або коли схожі житлові відносини не врегульовані нормами глави 6 і застосування до них норм глави 2 не суперечить їх змісту. Глава 6 розділу ІІІ ЖК України не містить норм, які б регулювали правовідносини між власником житла і колишніми членами сім'ї при добровільному вибутті їх з приміщення на інше місце постійного проживання, тому, у даному випадку, суд вважає правомірним застосування, при таких спірних відносинах, ч.2 ст.107 ЖК України за аналогією закону, якою врегульовані схожі відносини. Частиною 2 ст. 107 ЖК України передбачено, що у разі вибуття наймача або членів його сім'ї (в даному випадку [PERSON] який є колишнім членом сім'ї) на постійне місце проживання в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті право користування житловим приміщенням вважається розірваним (в даному випадку - право користування житловим приміщенням втраченим) з дня вибуття. За змістом ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.60 ЦПК України, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст.61 ЦПК України. Доказування не повинно ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги за первісним позовом про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням в такому вигляді в якому представлені позивачем, де позивач не обґрунтовує свої позовні вимоги на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити. Вимоги [PERSON] за зустрічним позовом про визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням, суд вважає обґрунтованими і такими що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved