Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до товариства власників гаражів №2 про визнання дій неправомірними, мотивуючи позовні вимоги тим, що у товаристві власників гаражів №2 (надалі ТВГ №2) позивачу належить гараж. А тому, для реалізації права на захист своїх законних прав та інтересів просив визнати застосування в статуті ТВГ №2 терміну «уповноважені» з встановленим обсягом повноважень і використання його в ужитку неправомірним; визнати неправомірним ухилення ТВГ №2 від виконання рішення Вінницького міського суду від 21.02.2013 року; усі рішення, прийняті органами правління ТВГ №2 з часу набрання законної сили рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.03.2013 року у справі №212/13513/12, визнати неправомірними і скасувати; від ТВГ №2 як власника і розпорядника усієї інформації щодо діяльності ТВГ №2 в порядку ст.137 ЦПК України витребувати її для судового дослідження, а також з архіву суду справу №212/12513/12. 28.04.2015 року позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій позивач просив також в Законі України «Про обєднання громадян», яким врегульовані відносини в ТВГ №2 і видано статут, визнати відсутнім зазначення уповноважених, застосування його в статуті товариства праве за доказ суперечення нормам вказаного Закону; передбачені статутом ТВГ №2 повноваження так званих уповноважених представляти інтереси і права власників гаражів, визнати перешкодою їх вільному волевиявленню, а також суперечливим нормам ст.ст.237, 244 ЦК України; визнати відсутність тотожності між терміном «представник», що встановлено ст.6 Закону України «Про обєднання громадян» та ст.ст.237, 244 ЦК України з так званими «уповноваженими», самоправно вжитих в статуті; визнати, що після рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21.03.2013 року у справі №212/13513/12 статут ТВГ №2 у відповідність з чинним законодавством, зокрема ст.ст.6, 13 Закону України «Про обєднання громадян» та ст.ст.237, 244 ЦК України приведеним не був, останнім протирічить, що праве за доказ неправомочності; визнати, що громадянин [PERSON] власником гаражу і членом ТВГ №2 ніколи не був, а відтак понад 10 років посаду голови правління ТВГ №2 займав незаконно; визнати, що у відповідність з чинним законодавством первісна ланка управління ТВГ №2 дотепер не сформована, а відтак й інші органи, що праве за доказ їх неправомочності і тягне незаконність усіх прийнятих ними рішень; визнати, що витяг з протоколу №8 загальних зборів так званих уповноважених від 25.01.2014 року суперечать істинному змісту самого протоколу і один одному, а також правлять за прямий доказ ухилення від виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21.02.2013 року у справі №212/13513/12, що згідно ст.211 ЦПК України є підставою для постановлення ухвали з направленням до прокуратури для притягнення винних до кримінальної відповідальності, у тому числі за підроблення документів; дослідити особові справи, зокрема Саліхова, Буракова, Смолінського та інших на предмет підроблення даних про належність до ТВГ №2; встановити конкретно присутніх на зборах 08.12.2012 року, час і підстави переобрання ними повноважених та які саме були збори, оскільки замінено весь склад правління. В судовому засіданні позивач [PERSON] збільшені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представники відповідача голова правління ТВГ №2 [PERSON], адвокат [PERSON] заперечили проти задоволення позовних вимог у звязку з безпідставністю. Окрім того, просили суд стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 850 грн. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних міркувань. Так, в судовому засіданні обєктивно встановлено та сторонами не оспорюється, що позивач являється власником гаража під №48, який розташований в ТВГ №2, та знаходиться за адресою: м. Вінниця, Сабарівське шосе, 1-а, згідно договору дарування гаража від 13.06.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №5-888, котрий раніше належав на праві власності батькові позивача [PERSON] Дана обставина встановлена у рішенні Вінницького міського суду Вінницької області від 16.05.2014 року у цивільній справі №127/29028/13-ц за позовом [PERSON] до Товариства власників гаражів №2 про визнання недійсним правочину з правовими наслідками недійсності правочину (а.с.19-20). Статутом ТВГ №2 в редакції від 23.05.2011 року передбачено, що товариство власників гаражів №2 є юридичною особою, добровільним обєднанням громадян і діє на підставі Закону України «Про обєднання громадян» (який був чинний на момент проведення державної реєстрації змін до установчих документів), інших законодавчих актів України, а також Статуту, що також встановлено вищезазначеним рішенням суду. Закон України «Про обєднання громадян» від 16.02.1992 року з 01.01.2013 року втратив чинність на підставі Закону України «Про громадські обєднання» від 22.03.2012 року. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про громадські обєднання», громадське об'єднання це добровільне об'єднання фізичних осіб та/або юридичних осіб приватного права для здійснення та захисту прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема економічних, соціальних, культурних, екологічних, та інших інтересів. Згідно ч.1 ст.3 Закону України «Про громадські обєднання» громадські обєднання утворюються і діють на принципах: добровільності; самоврядності; вільного вибору території діяльності; рівності перед законом; відсутності майнового інтересу їх членів (учасників); прозорості, відкритості та публічності. Як вбачається з пояснень представників відповідача в судовому засіданні на засіданні правління ТВГ №2 від 17.05.2014 року за дорученням загальних зборів уповноважених ТВГ №2 від 25.01.2014 рок (п.5.2 Протоколу №8 від 25.01.2014 року), відповідно до п.п.3 п.4 розділу 4 Статуту ТВГ №2 в редакції від 23.05.2011 року, було прийнято рішення про виключення [PERSON] із складу членів ТВГ №2. Окрім того, позивачем було оскаржено вищезазначене рішення щодо виключення його з членів ТВГ №2, проте рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27.06.2014 року, яке ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 11.09.2014 року залишено без змін, у цивільній справі №124/10936/14-ц за позовом [PERSON] до Товариства власників гаражів №2 про визнання правочину недійсним, в задоволенні позову було відмовлено (а.с.62-64). За положеннями ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України яка регулює право особи на звернення до суду за захистом, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом вказаних положень законодавства звернення особи до суду за захистом має бути зумовлене порушенням, невизнанням або оспорюванням її права, свободи чи інтересу, у протилежному випадку, за відсутності такого порушення судовий захист чинним законодавством України не передбачений. Зі змісту поданої 20.03.2015 року позовної заяви, поданої 28.04.2015 року заяви про збільшення позовних вимог та пояснень позивача в судовому засіданні не вбачається у чому саме полягає порушення прав, свобод чи інтересів позивача діями чи бездіяльністю відповідача за викладених у позовній заяві обставин і як саме обрані позивачем способи захисту, які, до речі, не передбачені ні ст.16 ЦК України, ні договором або спеціальним законом, усувають вказані порушення, відновлюють та захищають його права. А відтак, з огляду на вищенаведене та з урахуванням встановленого факту, що позивач виключений з членів ТВГ №2 та не являється таким в даний час, підстав для задоволення позовних вимог не має. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягають. У відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Зокрема, до витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (ч.3 ст.79 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Відповідно до ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. З матеріалів справи встановлено, що правову допомогу відповідачу надавав адвокат [PERSON] (а.с.35, 36), та який згідно акту-розрахунку виконаних робіт (наданих послуг) по правовій допомозі від 31.08.2015 року отримав від відповідача винагороду за надання правової допомоги у розмірі 850 грн., згідно квитанції №47 від 31.08.2015 року (а.с.67, 68). При подачі позову до суду позивач не сплачував судовий збір, оскільки вважався звільненим від сплати судового збору як інвалід війни на підставі п.8 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Проте, під час судового розгляду стороною відповідача була надана суду ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.06.2015 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до товариства власників гаражів №2 про захист цивільного права, за касаційною скаргою [PERSON] на ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 10.03.2015 року, зі змісту якої встановлено, що згідно п.п.8, 9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди Великої Вітчизняної війни та сім`ї воїнів (партизанів), які загинули чи пропали безвісти і прирівняні до них у встановленому порядку особи; інваліди І та ІІ груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів І та ІІ груп. За змістом ч.2 ст.22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» ветеран війни та особи, на яких поширюється дія цього Закону, отримують безоплатну допомогу щодо питань, повязаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, повязаних з розглядом цих питань. Оскільки спір у цій справі виник не з приводу захисту прав [PERSON] як ветерана війни та інваліда війни, а предметом спору є визнання протиправними дій відповідача щодо невиконання рішення суду, тому його не може бути звільнено від сплати судового збору у цій справі (а.с.52-53). Таким чином, з огляду на вищенаведене, позивач у даній справі не являється таким, що звільнений від сплати судового збору, оскільки спір у даній справі виник не з приводу захисту прав позивача як ветерана війни та інваліда війни. А тому, підлягають стягненню з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 850 грн. та судовий збір у розмірі 243,60 грн. в дохід держави за звернення позивача до суду з даним позовом. На підставі викладеного,

Outcome: approved