Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив наступне. Між позивачем [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого позивач передав, а відповідач отримав у борг кошти у сумі 1 500 дол. США. з обов`язком повернути їх до 15 вересня 2016 року. На підтвердження позики [PERSON] була надана власноруч складена розписка. Оскільки до теперішнього часу відповідач добровільно не повернув борг, позивач просить стягнути з відповідача суму боргу у заборгованості у розмірі 1 584, 31 долар США., з яких: 1 500 доларів США сума боргу та 84, 31 долар США - три проценти річних від простроченої суми боргу. Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2018 року провадження у справі було відкрито, призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 28 грудня 2018 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська цивільна справа передана на розгляд до Комунарського районного суду м. Запоріжжя для розгляду. Ухвалою суду від 05 лютого 2019 року цивільна справа прийнята у провадження судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя Варнавської Л.О. 15 квітня 2019 року на підставі розпорядження керівника апарату № 121-к через перебуванням судді Варнавської Л.О. у відпустці призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи, у зв`язку із чим відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 квітня 2019 року справа передана у провадження судді Дмитрієвої М.М. Ухвалою суду від 16 квітня 2019 року цивільна справа прийнята у провадження судді Дмитрієвої М.М., призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження. 20 червня 2019 року ухвалою суду підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду. У судове засідання позивач [PERSON] , повідомлений своєчасно та належним чином, не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, вказав, що проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] , повідомлений своєчасно та належним чином у судові засідання на 16 липня 2019 року та 11 вересня 2019 року не прибув, викликався через публікацію оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади України, причини його неявки суду невідомі. Оскільки суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, враховуючи відсутність відзиву, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд ухвалив на підставі ст. 280 ЦПК України розглянути справу заочно та згідно зі ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювати фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувальнуваного технічного засобу. Встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд дійшов до наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 81, 76 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Після укладення договору позики всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Відповідно до ч. 2 ст. 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна, або вчинення певної дії. Верховний Суд України в своїй постанові від 11.11.2015 року по справі №6-1967цс15 зазначив, що «...за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної суми… Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання , має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів». При цьому, згідно правової позиції, сформованої Верховним Судом України в постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Водночас, відповідно до положень ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи і які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ч.1 ст. 76 та ч. 1 ст. 77 ЦПК України. Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Так, на підтвердження існування між сторонами договірних відносин на підставі договору позики, позивачем надано до суду розписку відповідача, відповідно до якої [PERSON] , [INFO] , отримав від [PERSON] у борг грошові кошти у розмірі 1 500 дол. США. та зобов`язався повернути їх до 15 вересня 2016 року. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що надана позивачем на підтвердження своїх позовних вимог розписка відповідає визначеним вимогам, у зв`язку із чим з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму боргу. Щодо вимог про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми боргу, то слід вказати наступне. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки відповідач зобов`язувався відповідно до розписки повернути позику у строк до 16 вересня 2016 року, позивач просить стягнути з відповідача три проценти річних станом на 31 липня 2018 року, то кількість днів прострочення складає 684 дні Розмір трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 1 500 дол. США при кількості днів 684 складає 84, 31 дол. США. Щодо вимог позивача про стягнення заборгованості в іноземній валюті, то оскільки кошти були надані саме в іноземній валюті - доларах США, сума заборгованості повинна визначатися саме у вказаній валюті. Окрім цього, ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» передбачені особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень під час обчислення боргу в іноземній валюті. Поряд із викладеним, перерахування суми у національній валюті України на офіційним курсом НБУ не вважається неналежним виконанням зобов`язання. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного суду від 04 липня 2018 року по справі № 761/12665/14-ц. У відповідності зі п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позов підлягає задоволенню повністю, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений позивачем при подачі позову судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved