Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, витребування та визнання права власності на квартиру, виключення з реєстру прав власності відповідного запису. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що у 2000 році за договором купівлі-продажу від 06.04.2000 р. він набув у власність квартиру [ADDRESS] . Вже 19 років (по теперішній час) проживає у квартирі, зареєстрований у ній, сплачує комунальні послуги, укладає договори із різними організаціями, що надають послуги (на електропостачання, на постачання газу, інші договори) є членом ОСББ будинку, в якому знаходиться квартира, тощо, тобто на протязі 19 років здійснює всі повноваження власника Квартири. 04 лютого 2019 року у двері квартири була залишена записка зі змістом «Перезвони мне. [PERSON] . тел. [NUMBER] ». Як з`ясувалося далі, спочатку відповідач [PERSON] зателефонував у домофон сусідам (двері навпроти) та просив його телефон, але вони відмовилися його надавати невідомій людині. Тоді [PERSON] піднявся, подзвонив у дзвоник іншим сусідам, які відкрили йому та дозволили залишити записку у двері. [PERSON] є сином другого відповідача [PERSON] , з якою він зустрічався та періодично проживав у цивільному (незареєстрованому) шлюбі з січня 2005 року по січень 2008 року (три роки). Він зателефонував [PERSON] , який повідомив, що у 2007 році його мати [PERSON] переоформила на нього квартиру та йому терміново потрібні грошові кошти у розмірі 7000 доларів, які він повинен надати йому, щоб повернути собі квартиру. Спочатку він не повірив [PERSON] , адже з 2007 року минуло 12 років, він як жив так і живе в квартирі, сплачує за комунальні послуги та ніколи не мав підстав вважати, що перестав бути власником квартири. Але його занепокоїв цей дзвінок, він згадав, що у 2007 році на прохання [PERSON] (з якою вони проживали у цивільному шлюбі) він видавав довіреність, оскільки після смерті батьків у 2006 році він опікувався дачею та іноді подовгу не бував вдома, а вони збиралися робити вдома ремонт із переплануванням, яке на той час потребувало реєстрації у БТІ. Цю довіреність він відкликав невдовзі після того, як розірвав свої стосунки з [PERSON] . Тоді, у 2008 році, він зробив заповіт на Квартиру на свого племінника, що підтверджується копією заповіту. Він розповів про це своїй рідній сестрі, яка зателефонувала [PERSON] , він сказав їй те ж саме та на підтвердження надіслав на телефон за допомогою месенджера «Вайбер» фотографії, з яких його слова підтвердилися. [PERSON] почав вимагати терміново сплатити гроші, а в іншому випадку погрожував продати квартиру третій особі. Щоб якось «загальмувати» продаж Квартири третій особі, він попросив свою сестру вести з ним діалог, що вона начебто збирається викупити Квартиру. Серед іншого, [PERSON] надіслав на телефон сестри за допомогою месенджера «Вайбер» фотографію першої сторінки технічного паспорту та відомостей з реєстру прав власності, з яких вбачається, що у 2007 році за [PERSON] було зареєстровано право власності на Квартиру на підставі договору від 12.07.2007 року купівлі-продажу, посвідченого Шостою державною нотаріальною конторою. Отже, у лютому 2019 року він дізнався, що 12 років тому, належна йому на праві власності Квартира була без його відома перереєстрована на [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. На теперішній час він не знає, як це відбулося. Може припустити, що [PERSON] (з якою вони проживали у цивільному шлюбі) без його відома, скориставшись виданою ним довіреністю, уклала договір купівлі-продажу, покупцем в якому був вказаний її син [PERSON] . Йому не відомо яку суму за продаж квартири вказали у цьому договорі купівлі-продажу, але звісно, що ніяких грошей за продаж Квартири він не отримував (12 років навіть не здогадувався, що квартира продана). Сину [PERSON] у 2007 році було 22 роки, він навчався тоді та звісно не мав грошових коштів, щоб придбати Квартиру та сплатити якусь ринкову вартість квартири своїй матері. Взагалі це все виглядає абсурдно та більше схоже на шахрайство. При цьому, 12 років тому 23 річний хлопець придбав квартиру (фактично не у власника, а у своєї матері, та ці 12 років взагалі не намагався здійснювати хоч якісь повноваження власника) Тоді, у 2007 році, він не вчиняв жодних дій, спрямованих на відчуження Квартири. Перереєстрація Квартири відбулася потайки від нього. Довіреність він видав тоді [PERSON] для того, щоб від його імені представляти його інтереси в БТІ. На той час, після смерті батьків він опікувався дачею і подовгу не бував у місті. Вони з [PERSON] мали намір зробити ремонт у Квартирі, а потім знайти більшу квартиру та зробити обмін із доплатою. В подальшому, їх стосунки із [PERSON] припинилися та він відкликав цю довіреність. На той час, у 2007 році, без виходу техніка до Квартири, неможливо було оформити договір купівлі-продажу квартири. Він не викликав техніка. Виклик техніка БТІ було зроблено [PERSON] у той момент, коли він був на дачі. У 2007 році він взагалі не мав наміру продавати Квартиру. Не було його волі на укладення із [PERSON] договору купівлі-продажу квартири від 12.07.2007 року, про існування якого він дізнався через 12 років. Він не бачив ще самого договору купівлі-продажу квартири від 12.07.2007 року та не знає його змісту. Але, у будь-якому випадку, якщо в цьому договорі [PERSON] від мого імені вказано «його» волевиявлення на продаж Квартини , то воно не відповідає його внутрішній волі. Вважає, що у 2007 році [PERSON] (з якою він тоді проживав у цивільному шлюбі), домовилася із своїм сином [PERSON] , та скориставшись довіреністю, уклала із своїм сином договір купівлі-продажу Квартири. За наведених обставин, наявні всі підстави для визнання недійсним договору від 12.07.2007 року купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідченого Шостою державною нотаріальною конторою, покупцем за яким є [PERSON] . Посилаючись на вищенаведені обставини в уточнених позовних вимогах [PERSON] просить суд, визнати недійсним договір від 12.07.2007 року купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений Шостою державною нотаріальною конторою, покупцем за яким є [PERSON] , витребувати на користь позивача [PERSON] та визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] ; виключити з реєстру прав власності запис від 24.09.2007 р. за 3 35141 про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , що зареєстрована на [PERSON] . Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2019 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Справу призначено у підготовче судове засідання на 02.05.2019 року на 08 год. 45 хв. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду на 05.12.2019 року на 10 год. 00 хв. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник позов підтримали. Надали суду письмові пояснення в яких зазначено, що видання довіреності саме «на продаж квартири» не носило зобов`язального характеру і було пов`язано перш за все з наявністю у приватного нотаріуса заготовленого тексту відповідних бланків та шаблонів, саме із визначенням умов щодо можливої вірогідності відчуження квартири у майбутньому. Першочерговою метою укладення довіреності на той час, було саме уповноваження [PERSON] на здійснення необхідних дій на узгодження проектної документації на проведення реконструкції спірної квартири та на дозвіл на її здійснення. Саме для цього позивач [PERSON] надав [PERSON] право представляти його інтереси в будь-яких установах, підприємствах, організаціях незалежно від їх підпорядкувань та форм власності України (в тому числі ЖЕД, БТІ, органах нотаріату та інших) із зазначених вище питань, а також подавати та одержувати необхідні довідки та документи (в тому числі витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно в БТІ та інші), подавати від нього будь-які заяви (в тому числі заяви про сімейний стан), оплачувати необхідні платежі та виконувати всі інші необхідні дії за цією довіреністю. Підтвердженням того, що довіреність видавалась саме на можливе відчуження квартири в майбутньому та не була спрямована на негайний її продаж, є також термін на який вона видавалась - три роки. В подальшому, стосунки між позивачем та [PERSON] були розірвані і 03 березня 2008 року він звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Петрушенко Т.М. із заявою про скасування довіреності. 23 червня 2008 року він склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Петрушенко Т.М., яким належну йому квартиру [ADDRESS] заповів [PERSON] (своєму племіннику), оскільки відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а тому, саме беззаперечно, вважаючи себе власником квартири в той час він вирішив скласти такий заповіт відносно єдиної своєї квартири. Проте, у лютому 2019 року він дізнався, що [PERSON] без його відома, скориставшись виданою довіреністю, уклала договір купівлі-продажу, в якому покупцем був її син [PERSON] . Ніяких і ніколи грошей за продаж своєї квартири він не отримував. За умовами спірного договору передбачено, що продавець зобов`язався передати Покупцю квартиру для вільного користування і безперешкодного володіння нею в день підписання сторонами цього договору; звільнити квартиру від наявних в ній речей домашнього вжитку в день підписання сторонами цього договору; знятися з реєстраційного обліку з відчужуваної квартири до 12 серпня 2008 року (п. 5 Договору). Однак, і до теперішнього часу позивач [PERSON] проживає в цій квартирі. Зі змісту спірного договору купівлі-продажу вбачається і підтверджується, що право приватної власності належало саме йому. Спірний договір купівлі-продажу від 12 липня 2007 року не відповідав його внутрішній волі, оскільки вже після його укладання ним свідомо було складено (надано) вищевказаний заповіт, та протягом 12 років після укладання цього договору він проживає у вказаній квартирі, що свідчить про відсутність спрямування на настання реальних наслідків умов цього договору відповідачами, а тому є всі підстави для визнання такого правочину недійсним. За змістом вищезазначеної довіреності від 19 січня 2007 року, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Петрушенко Т.І., позивач уповноважив [PERSON] підготувати необхідні документи для оформлення та продажу квартири [ADDRESS] . Насправді, як він собі розумів і як про це повідомляла і переконала [PERSON] , що довіреність дає їй право оформити саме перепланування квартири, підписання відповідних документів(договору) про заставу квартири та отримання ними банківського кредиту, з чим необхідно було представляти інтереси позивача, як власника квартири в будь-яких установах, підприємствах та організаціях (в тому числі ЖЕД, БТІ, органах нотаріату та інших) із зазначених вище питань, а також подавати та одержувати необхідні довідки та документи (в тому числі витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно в БТІ та інші), подавати [PERSON] вже від свого імені будь-які заяви (в тому числі заяви про сімейний стан), в подальшому підписувати договір застави квартири під ймовірний отриманий банківський кредит, оплачувати необхідні витрати і платежі та виконувати всі інші необхідні дії, пов`язанні з виконання цієї довіреності. Довіреність була видана з правом передовірю повноважень третім особам та дійсна до 19 січня 2010 року. Тобто, скориставшись обставинами розірвання особистих відносин, зловживаючи довірчими стосунками до неї ( [PERSON] ), остання шляхом обману, таємно від позивача, не повідомивши його про свої дійсні наміри, позбавила його права власності на вказану квартиру. [PERSON] обманула позивача, оскільки при складанні довіреності, вона неодноразово запевняла його, що ніколи без його відома і згоди не продасть вказану квартиру будь-кому. Помилково повіривши [PERSON] , він позбавився своєї квартири, яка є єдиним місцем мого проживання. [PERSON] шляхом обману і зловживанням його довірою до неї, заздалегідь спланувала позбавити його квартири, вибудовуючи таким чином спільні відношення, «обставини і плани, які привели до його згоди на видачу їй довіреності, після чого вона стрімко сприяла розірванню відносин і саме в цей час, одразу здійснила продаж моєї квартири. За умовами вказаного спірного договору купівлі-продажу Продавець зобов`язалась передати у власність, а Покупець зобов`язався прийняти належну Продавцю квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] і сплатити за неї визначену за домовленістю сторін грошову суму. Пунктом 2 Договору сторони узгодили, що продаж квартири здійснюється за 30000 гривень. Зазначену суму [PERSON] одержала від Покупця готівкою повністю до підписання цього договору. Відповідно до п. 5 Договору Продавець зобов`язався передати квартиру Покупцю для вільного користування і безперешкодного володіння нею в день підписання сторонами цього договору; звільнити квартиру від наявних в ній речей домашнього вжитку в день підписання сторонами цього договору; знятися з реєстраційного обліку з відчужуваної квартири до 12 серпня 2008 року. Відповідно до п. 7 Договору, Покупець зобов`язався прийняти квартиру у стані, що відповідає санітарним та технічним нормам щодо житлових приміщень разом з документами та інше до цієї квартири (технічний паспорт, ключі, документи з оплати комунальних послуг, вартості використаної електроенергії та інших обов`язкових платежів, тощо) в день підписання сторонами цього договору; провести державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру. Однак, насправді ніякої угоди між сторонами (відповідачами) спірного договору не відбувалося, ніяких грошей за продаж цієї квартири не передавалось і не одержувалось, інші умови цього договору також не виконувались і до теперішнього часу, оскільки він продовжує проживати (більш 12 років) в квартирі і сплачувати послуги за її утримання. Так, матеріалами позовної заяви та іншими підтверджується, що учасниками справи визнається факт проживання позивача у спірній квартирі після укладення договору купівлі-продажу по сьогоднішній день. Договорами про надання комунальних послуг також підтверджується, що позивач здійснював повноваження власника. Також, з письмових і усних пояснень [PERSON] вбачається, що вона визнає обставини проведення ремонтних робіт та перепланування у спірній квартирі, які потребували внесення до технічного паспорту з викликом представника ЗМБТІ, в строк ще до укладення спірного (оскаржуваного) договору купівлі-продажу, що також підтверджується із змісту обсягу наданих повноважень у зазначеній довіреності. Тобто, правочин між сторонами (відповідачами) за цим договором купівлі-продажу має характер зловмисної домовленості між сторонами, а саме між представником - Продавцем ( [PERSON] ) та Покупцем ( [PERSON] ), який був направлене на умисне введення позивача в оману, використовуючи його довірчі відносини з [PERSON] , яка позбавила [PERSON] в подальшому таким чином єдиного житла. Будь-якого іншого житла або нерухомого майна у позивача немає, що підтверджується Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ( [PERSON] ) за № 207156922 від 21.04.2020 р. та № 207381533 від 23.04.2020 p.. Крім того, дослідивши зміст довіреності, можна дійти висновку, що позивач дійсно уповноважив [PERSON] , серед іншого, підготувати та в подальшому продати належну йому на праві власності квартиру. Але, разом з тим, із матеріалів справи і відповідачами не доведено, а тому не встановлено і не підтверджено його особистої беззаперечної спрямованості як довірителя на відчуження належного йому спірного майна, існування дійсної волі, як власника майна на відчуження спірної квартири станом на липень 2007 року. Зокрема, зазначене підтверджується скасуванням в подальшому довіреності на продаж квартири та наявністю заповіту від 03 березня2008 року, яким спірну квартиру позивач заповів своєму племіннику [PERSON] . У разі вчинення правочину представником, необхідно довести, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він в межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив у подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин. Договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Спеціальним законом, який регулював порядок вчинення нотаріальних дій на день укладення спірного договору купівлі-продажу квартири, був Закон України «ГІро нотаріат», а спеціальним підзаконним нормативно правовим актом - наказ Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 № 20/5 «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України». Відповідно до пункту 63 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в редакції, яка діяла на дату посвідчення спірного правочину, крім право встановлювального документа на житловий будинок, садибу та інше нерухоме майно (за винятком земельної ділянки), якщо воно підлягає державній реєстрації, нотаріус вимагає витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно. З пункту 1 Договору купівлі-продажу від 12 липня 2007 року вбачається, що належність Продавцю відчужуваної квартири на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Ніколаєвською Л.Б., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької «області, 06.04.2000 року за № 2772, зареєстрованого ОП ЗМТБІ 11.04.2000 року в книзі 190, номер запису 35141, було встановлено державним нотаріусом Масловець Л.С. лише з витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 14747471. Тобто, за змістом Договору не вбачається, що нотаріусу було надано правовстановлювальний документ, а саме Договір купівлі-продажу, посвідчений Ніколаєвською Л.Б., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області, 06.04.2000 року. Отже, спірний правочин вчинявся лише на підставі витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 14747471. З огляду на те, що на час посвідчення 12 липня 2007 року договору купівлі-продажу квартири, приватний нотаріус отримав від продавця [PERSON] , діючої в інтересах [PERSON] лише витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно № 14747471, який не вважається правовстановлюючим документом, тому укладення такого договору проведено з порушенням вимог цивільного законодавства. Відсутність дій відповідача [PERSON] на протязі 12 років, спрямованих на виселення позивача з квартири, яка йому не належить, тим більш після його обізнаності щодо тимчасової несплати ним комунальних послуг, заборгованість за якими була стягнута з [PERSON] , тобто обізнаності недобросовісності позивача як орендаря, порушує саме принцип «неприпустимості суперечливої поведінки». Також, відповідачами не надано належних доказів суду на підтвердження сторонами виконання умов правочину, зокрема п.п. 5, 7 Договору купівлі-продажу від 12 липня 2007 року. Відомо, що позивач квартиру покупцю для вільного користування в день підписання договору, так і протягом наступних 12 років не передав, від наявних в ній речей домашнього вжитку в день підписання договору не звільнив, з реєстраційного обліку не знявся. В свою чергу [PERSON] квартиру у стані, що відповідає санітарним та технічним нормам щодо житлових приміщень разом з при належностями та документами до цієї квартири (технічний паспорт, ключі, документи з оплати комунальних послуг, вартості використаної електроенергії та інших обов`язкових платежів, тощо), в день підписання сторонами цього договору не прийняв, що є також підтвердженням до недійсності такого договору. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] проти позову [PERSON] заперечувала. Надала суду письмовий відзив в якому зазначено, що [PERSON] є теперішнім власником квартири [ADDRESS] . Право власності на зазначену квартиру було набуто ним на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Масловець Л.С. 12 липня 2007 року. р. № 1 - 1777. Від імені продавця [PERSON] договір укладався за довіреністю його матір`ю - відповідачем [PERSON] 24.09.2007 року його право власності було зареєстроване у відповідності до чинного на той час порядку в ОП «Запорізьке МБТІ», що підтверджується відміткою на виданому і технічному паспорті. Позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду із позовом про захист свого права власності шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу, оскільки з моменту укладення зазначеного договору купівлі-продажу до дати подання [PERSON] позову до суду минуло майже 12 років. В своїй позовній заяві позивач зазначив, що довіреність на ім`я [PERSON] було видано ним з метою оформлення перепланування в квартирі. Ці доводи позивача спростовуються текстом виданої ним довіреності. Позивачу достовірно було відомо про те. що 19 січня 2007 року ним видано довіреність на ім`я [PERSON] саме для продажу належної йому спірної квартири. Так. в тексті довіреності зазначено: «Я. [PERSON]... уповноважую гр. [PERSON] .... підготувати необхідні документи для продажу квартири [ADDRESS] , та в подальшому продати належну мені на праві приватної власності квартиру за ціну та на умовах за її розсудом». При цьому, ним було передано [PERSON] оригінали правовстановлюючих документів, без яких договір купівлі-продажу продаж квартири не міг бути посвідчений нотаріусом. Так. згідно тексту Договору-купівлі продажу ( гг 1 абзац 2 ) , «квартира , що відчужується...належить продавцю на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Ніколаєвською Л.Б., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області, 06.04.2000 року за р.№ 2772....» У позивача, як вбачається з доданих до позовної заяви документів, оригінал договору від 06.04.2000 р. відсутній, до позовної заяви додано дублікат, отриманий в нотаріальному архіві вже після укладення спірного договору купівлі-продажу - 26 червня 2008 року. Також [PERSON] було передано [PERSON] технічний паспорт на квартиру, який на теперішній час знаходиться у відповідача. Крім того, згідно відомостей, відображених в старому технічному паспорті від 05 квітня 2000 р. та чинного технічного паспорту від 11 травня 2007 року, вбачається, що перепланування в квартирі було здійснено та оформлено ще до видачі [PERSON] довіреності на ім`я [PERSON] . Так, технічний паспорт від 05 квітня 2000 року погашено 11.05.2007 року та в той же день видано новий на ім`я [PERSON] в якому відображено перепланування - об`єднання кухні пл..7,04 кв.м та коридору пл.. 3,89 кв.м, в одне приміщення пл.. 11,1 кв.м. Таким чином, позивач підписанням довіреності однозначно виявив свою волю на продаж належної йому квартири. Після укладення договору і відповідачка [PERSON] і він особисто ставили позивача до відома про укладення договору купівлі-продажу. Він мав намір проживати в придбаній квартирі, але так склалися обставини, що вже в серпні 2007 року він виїхав в місто Київ у зв`язку з роботою, де проживає та зареєстрований до тепер. Оскільки, житло в Запоріжжі стало непотрібним, з його згоди в квартирі залишився проживати колишній власник [PERSON] на умовах, що він буде дбати про квартиру та сплачувати комунальні послуги. До позовної заяви долучено копію заяви, поданої [PERSON] до нотаріуса Петрушенко Т.І. , про відміну виданої раніше на ім`я [PERSON] довіреності па продаж квартири. Зазначену заяву було подано 03 березня 2008 року, тобто через 7 місяців після оформлення [PERSON] на підставі цієї довіреності договору купівлі-продажу 12 липня 2007 року. Перед скасуванням довіреності [PERSON] зобов`язаний був пересвідчитись, чи не скористалася [PERSON] зазначеною довіреністю, оскільки з дня видачі довіреності минуло більше року. Тим більше, правовстановлюючі документи на квартиру йому повернуті не були. Будь-яких об`єктивних перешкод для пересвідчення в цьому у позивача не було. Укладений договір купівлі-продажу був належним чином зареєстрований в Державному реєстрі правочинів, його право власності було зареєстроване в ОП «Запорізьке МБТІ». Отримання витягів із зазначених реєстрів особою, що вважає себе власником, передбачено законодавством і не пов`язане з великими матеріальними витратами. Таким чином, з моменту реєстрації договору купівлі-продажу в Державному реєстрі правочинів (12.07.2007 р.) та в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно (24.09.2007 р.) позивач міг довідатись про те, що право власності на квартиру перейшло до іншої особи. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник проти позову [PERSON] заперечували. [PERSON] надала суду письмовий відзив в якому зазначено, що 12 липня 2007 року було укладено договір купівлі-продажу однокімнатної квартири [ADDRESS] . Зазначений договір купівлі-продажу від 12.07.2008 року був укладений нею від імені та в інтересах позивача [PERSON] на підставі довіреності, виданою останнім 19.01.2007 року, існування якою було підтверджене позивачем в позовній заяві. Ця довіреність давала право їй вчиняти та здійснювати дії, пов`язані з продажем спірної квартири на свій розсуд. На підставі вказаної довіреності вона продала квартиру за визначену в договорі купівлі-продажу суму (30000 тридцять тисяч гривень п.2 Договору), на що мала всі підстави, оскільки це обумовлено довіреністю. Отже, спірний договір було укладено у відповідності до вимог та норм Цивільного Кодексу (у письмовій формі), незаконних дій з боку нотаріуса при нотаріальному посвідчені договору купівлі-продажу спірної квартири не вбачається, укладання договору відповідало дійсної волі сторін, він створений з наміром правових наслідків. Доводи позовної заяви не спростовують вище зазначеного. Не відповідають дійсності обставини викладені Позивачем у позові, що він не був повідомлений про відчуження квартири [ADDRESS] . Адже, довіреність однозначно має посилання саме на продаж спірної квартири. Крім того, після складання відповідної довіреності Позивач передав їй усі необхідні документи на квартиру (договір купівлі-продажу,витяг та технічний паспорт). Оскільки, в квартирі були зроблені певні ремонти роботи, перепланування, то ці зміни потребували внесення до технічного паспорта за викликом представника ЗМБТІ. Всі ці дії відбувалися з належним повідомленням та за обізнаністю [PERSON] . В день укладання договору купівлі-продажу від 12.07.2007 року договір купівлі-продажу за яким [PERSON] придбав спірну квартиру був анульований попередній договір купівлі-продажу від 06.04.2000 року. Так, суму в розмірі 30000 гривень вона особисто передала Позивачу по справі, оскільки суму в розмірі 7000 Доларів США (еквівалент на 12.07.2007 рік 35350 гривень) [PERSON] за договором позики, укладеної у простій письмовій формі брав у [PERSON] на придбання квартири та ремонтні роботи в ній. Зазначений договір позики було укладено також у присутності Позивача по справі. Після отримання грошей [PERSON] віддав їх своєї сестрі на збереження , поки не буде знайдений відповідний варіант з квартирою. За домовленістю сторін було вирішено, що деякий час [PERSON] залишиться проживати в спірній квартирі (поки не буде придбана інша квартира). Час минав, а позивач так нічого і не придбав, про наявність або відсутність грошей після продажу квартири [PERSON] почав уникати розмов, що фактично і стало причиною розпаду будь-яких відносин між ними. [PERSON] мав намір проживати в спірній квартири, для цього і почалися ремонтні роботи до укладання спірного договору, але так склалися обставини, що з серпня 2007 року він проживає, працює та має родину у м. Києві. П. 19 Договору передбачено, що покупець має використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів родини, інших осіб. [PERSON] залишився проживати в зазначеному приміщенні в якості наймача (орендаря) квартири, за домовленістю, що він буде сплачувати комунальні послуги і доглядати квартиру, договір оренди не укладався, бо не було в цьому потреби. Позивач зловживав правом відповідального орендаря, що призвело до наявності боргових зобов`язань за комунальними послугами. Так, Жовтневий районний суд м. Запоріжжя 25.05.2014 року ухвалив судовий наказ 2-н/ЗЗ 1/348/14 про стягнення з [PERSON] суму боргу в розмірі 4533,82 гривень на користь Концерну MTM за комунальні послуги за квартиру [ADDRESS] , що доводить про те, що Позивач заводить суд в оману про належне виконання ним «повноважень власника». Зазначений вище борг було сплачено відповідачем [PERSON] . Надана Позивачем копія договору про надання послуг з центрального опалення,постачання гарячої води від 11.12.2010 року не наводить викладені в позові докази, а лише підтверджує що зазначений договір було укладено без надання відповідній організації правовстановлюючих документів на квартиру. В позовній заяві [PERSON] не наводить жодного доказу, що Позивачу не було відомо про наявність укладеного договору купівлі-продажу, про дії, які свідчать що він виконує належним чином повноваження власника, адже навіть комунальні витрати він не сплачує. Більш того, до позовних вимог визнання договору купівлі-продажу недійсним поширюється позовна давність, до них застосовується строк позовної давності - 3 роки. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові. Зазначені положення містяться у ст. ст. 256, 257, 267, 268 Цивільного Кодексу України. Отже, укладення договору купівлі-продажу від 12.07.2007 відбувалося на підставі довіреності, яка не була скасована, а така довіреність є правомірною (презумпція правомірності правочину - ст. 204 ЦК України), в момент вчинення договору купівлі-продажу не мало місто недодержання вимог закону, укладання договору купівлі-продажу відбувалося за волевиявленням сторін, а тому підстав для задоволення позовних вимог не має. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу вивчивши надані письмові докази, дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] у 2000 році за договором купівлі-продажу від 06.04.2000 р. набув у власність квартиру [ADDRESS] . Договір посвідчений нотаріально, зареєстрований в реєстрі за № 2772. 19.01.2007 року [PERSON] склав довіреність, в якій зазначено, що він уповноважує [PERSON] підготувати необхідні документи для продажу квартири [ADDRESS] та в подальшому продати належну йому направі приватної власності квартиру за ціну та на умовах за її розсудом. Для чого надав їй право представляти його інтереси в будь-яких установах, підприємствах, організаціях незалежно від їх підпорядкувань та форм власності України (в тому числі ЖЕД, БТІ, органах нотаріату та інших) із зазначених вище питань, а також подавати та одержувати необхідні довідки та документи (в тому числі витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно в БТІ та інші), подавати від його імені будь-які заяви (в тому числі заяви про сімейний стан), оплачувати необхідні платежі та виконувати всі інші необхідні дії за цією довіреністю. Довіреність нотаріально посвідчена в реєстрі за № КД-310, дійсна до 19.012010 р. 03.03.2008 р. [PERSON] склав на нотаріально посвідчив заяву (зареєстровано в реєстрі за № 956), в якій зазначено: «прошу передати [PERSON] , яка зареєстрована у [ADDRESS] заяву такого змісту: «Я, гр. [PERSON] , довожу до Вашого відома те, що видану мною на Ваше ім*я довіреність з продажу квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідчену Петрушенко Т.І., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 19 січня 2007 року за реєстровим номером КД-310, я відміняю. Екземпляр довіреності прошу повернути мені або приватному нотаріусу Петрушенко Т.І., за адресою: [ADDRESS] ». 23.06.2008 р. [PERSON] склав та нотаріально посвідчив заповіт в якому зазначено, що належну йому на праві власності квартиру кв. [ADDRESS] він заповідає [PERSON] , який мешкає в [ADDRESS] . Заповіт зареєстровано в реєстрі за № 3196. Згідно з договором від 12 липня 2007 року № 1 - 1777 купівлі-продажу квартири, [PERSON] , яка діє від імені [PERSON] за довіреністю від 19.01.2007 р. продала а гр. [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . Договір посвідчено державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Масловець Л.С. Вказане підтверджується вивченими та оголошеним в судовому засіданні письмовими доказами: договором купівлі-продажу від 06.04.2000 р. № 2772; довіреністю від 19.01.2007 року № КД-310; заявою 03.03.2008 р. № 956; заповітом від 23.06.2008 р. № 3196.; договором від 12 липня 2007 року № 1 - 1777 та витягом ОП «Запорізьке МБТІ» про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 24.09.2007 р. № 16032894. В судовому засіданні позивач [PERSON] пояснив що, з січня 2005 року по січень 2008 року спільно проживав разом з відповідачкою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка [PERSON] не заперечувала проти цього факту. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Згідно ч.1 статті 237, ст.239 ЦПК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Відповідно до статті 655 ЦК України,за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Аналізуючи вищенаведені норми чинного законодавства, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] , уповноваживши [PERSON] згідно довіреності від 19.01.2007 року продати належну йому на праві приватної власності квартиру, мав право на отримання справедливої грошової компенсації за відчужене житло. Статтями 77, 81 ЦПК визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем [PERSON] не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що нею були повернуті [PERSON] гроші з тих 30000 грн., які вона отримала від [PERSON] . Тому, вказане твердження [PERSON] суд розцінює як голослівне. Згідно наданих суду довідок №-№ 207156922, 207381533 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру іпотек, позивач [PERSON] на час розгляду справи у суді не має у власності нерухомого майна - квартири, будинку тощо. Тобто, згідно договору від 12 липня 2007 року купівлі-продажу квартири, було відчужене єдине належне [PERSON] нерухоме майно, в якому він мешкає з 2000 року. Згідно частин 1-5 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. З аналізу змісту вказаної статті ЦК України слід, що волевиявлення особи тісно пов`язане з категорією волі, що трактується як здатність людини до вибору мети діяльності і мобілізації зусиль, необхідних для її реалізації. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі статтею 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. В судовому засіданні встановлено та визнається сторонами те, що [PERSON] постійно проживає в спірній квартирі за адресою: [ADDRESS] майже двадцять років. Іншого житла [PERSON] не має, що підтверджується відповідними довідками. 03.03.2008 р. [PERSON] склав нотаріальну заяву згідно з якою відмінив довіреність від 19 січня 2007 року з продажу вказаної квартири. 23.06.2008 р. [PERSON] склав нотаріальний заповіт в якому зазначив, що належну йому на праві власності квартиру кв. [ADDRESS] він заповідає [PERSON] . Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила суду, що [PERSON] є її рідним братом. Підтвердила, що [PERSON] ніколи не мав наміру продавати єдине належне йому житло. Під час спільного мешкання з відповідачкою [PERSON] в 2007 році вона від нього чула про можливість передачі квартиру в іпотеку для отримання кредиту. Як поясняв їй [PERSON] , кошти були потрібні для розвитку особистого бізнесу [PERSON] , яка займалась торгівлею. Саме після видачі довіреності від 19.01.2007 року, відповідачка [PERSON] припинила спільні відносини з [PERSON] . Про існування довіреності на продаж квартири вона дізналась в 2008 році від брата. Про продаж квартири вона і [PERSON] дізнались в лютому 2019 року від [PERSON] , який вимагав від [PERSON] 6000 дол.США. За умови сплати [PERSON] цієї суми, [PERSON] погоджувався переоформити квартиру на [PERSON] . В 2007 році в спірній квартирі вони з братом робили ремонт за кошти отримані від продажу автомобіля та гаражу, які залишились після смерті батька. Свідок [PERSON] пояснив суду, що приблизно в 2006-2007 роках робив ремонт у квартирі [ADDRESS] . Всі питання щодо обсягу робіт, оплати він вирішував з [PERSON] . На той час в квартирі фактично проживав [PERSON] . Під час ремонту в квартиру приходив технік БТІ, робив заміри. В судовому засіданні був допитаний в порядку ст.74 ЦПК України фахівець -працівник «ЗМБТІ» [PERSON] , який пояснив суду, що 11.05.2007 року техніком «ЗМБТІ» здійснювалось обстеження квартири [ADDRESS] у зв`язку з необхідністю отримання витягу з реєстру прав власності. Згідно акту, складеного техніком, в квартирі розпочато ремонт сан.тех. обладнання, між коридором та кухнею відсутні двері, суміщений сан.вузол. В заяві від 07.04.2007 р. зазначено, що виклик техніка зроблений [PERSON] . В судовому засіданні, при огляді учасниками процесу матеріалів інвентарної справи, відповідачка [PERSON] підтвердила, що в заяві від 07.04.2007 р. про виклик техніка «ЗМБТІ» міститься її особистий підпис. В узагальненні Верховного Суду України від24.11.2008 «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення. Вважаємо, що такими є помилки щодо правової природи правочину, його змісту, предмета, ціни, сторони, якості об`єкта тощо. Істотною може вважатись помилка, наслідки якої взагалі неможливо усунути або для їх усунення стороні, яка помилилася, необхідно здійснити значні витрати. Найчастіше хибне сприйняття стосується правової природи та предмета правочину, що може виникнути при визначенні тотожності предмета або його якості. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину. Оцінюючи здобуті в судовому засіданні докази як окремо, так і у їх взаємному зв`язку, суд дійшов висновку про те, що на момент видачі довіреності від 19.01.2007 року [PERSON] істотно помилявся щодо правової природи вказаного правочину, а саме вважав, що надає [PERSON] , з якою мешкав без укладення шлюбу, право передати належну йому квартиру в іпотеку, за що, ймовірно, вона мала би отримати кредитні кошти. Саме хибне сприйняття [PERSON] правої природи представництва та меж дій представника за довіреністю призвели до помилки позивача у вигляді безкоштовного відчуження єдиного належного йому житла, для усунення наслідків якої позивачу необхідно здійснити значні витрати. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що право приватної власності є непорушним і ніхто не може бути позбавленим своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В зв`язку з вищевикладеним, є законною, обґрунтованою та підлягає задоволенню вимога [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 12.07.2007 року. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК (435-15) необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Позивачем [PERSON] не надано суду доказів на підтвердження факту зловмисної домовленості його представника [PERSON] з другою стороною, тому вказані доводи не приймаються до уваги судом. Згідно положень ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Встановлено, що [PERSON] дізнався про порушення свого права лише в 2019 році після спілкування з відповідачем [PERSON] , який повідомив його про необхідність сплати коштів. Відповідачами [PERSON] , [PERSON] не надано суду доказів на підтвердження обізнаності позивача стосовно укладення спірного договору купівлі-продажу від 12 липня 2007 року, раніше, ніж про це було вказано ним у позові. Не підлягає задоволенню позовна вимога про визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] , оскільки така вимога є неналежним способом захисту прав позивача. Суд виходить з того, що позов про визнання права власності на майно (стаття 392 ЦК України) є належним способом захисту, якщо позивач вимагає залишення у нього майна, відчуженого третьою особою за договором, учасником якого він не був, і це майно ще не вибуло з його володіння. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у Постанові від 26.06. 2014 року (справа № 6-67 цс 14). Суд вважає такою, що є передчасно заявленою вимогу позивача про виключення з реєстру прав власності запис від 24.09.2007 р. за № 35141 про реєстрацію права власності на квартиру за [PERSON] з огляду на положення п. 51 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою КМУ від 26 жовтня 2011 р. № 1141 згідно з яким: «внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав здійснюється за заявою особи, заінтересованої у внесенні/скасуванні відповідних записів, виключно у випадках, передбачених законом».

Outcome: partial