Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Макарівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зняття арешту на нерухоме майно, в обґрунтування якого вказав, що відповідно до договору купівлі-продажу від 03.03.1998 року, посвідченого державним нотаріусом Макарівської районної державної нотаріальної контори [PERSON], реєстровий номер 649, він придбав цегляний гараж загальною площею 20,1 кв м, що знаходиться в смт Макарів Київської області, по вулиці Стуса Василя (колишня Калініна), 119. В січні 2017 року він вирішив продати зазначений гараж, та в ході збору документів необхідних для укладення договору купівлі-продажу зясувалося, що на гараж накладено арешт згідно постанови за №930 Макарівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 26.12.2001 року. Підставою для накладення арешту був виконавчий лист №2-377, виданий 09.11.2001 року Макарівський районним судом Київської області про стягнення з нього на користь [PERSON] 2470.60 гривень. 22.04.2003 року виконавче провадження закінчено у звязку з його виконання, що підтверджується записом у Книзі обліку виконавчих документів, переданих державному виконавцю, в якому міститься запис за №286/251, якою підтверджується виконання судового рішення в частині стягнення на користь стягувача [PERSON] 2470.60 гривень. Проте, незважаючи на виконання 22.04.2003 року судового рішення, арешт на належне [PERSON] майно, а саме гараж до теперішнього часу не знятий. Накладання арешту на належний позивачеві гараж суттєво обмежує його право власності на вказане майно, а тому на підставі ст.391, 392 ЦК України, Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, і звернувся до суду із вказаним позовом. Позивач просить: усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом зняття заборони на належний йому, [PERSON] цегляний гараж загальною площею 20,1 кв м, який розташований в смт Макарів Київської області, по вулиці Стуса Василя (колишня Калініна), 119. Представник позивача [PERSON] надала заяву про розгляд заяви у свою відсутність, заявлені вимоги задовольнити. В.о. начальника відділу [PERSON] надала заяву про розгляд справу без її участі, а рішення прийняти на розсуд суду. Встановлено, що згідно договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Макарівської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №649, [PERSON] від імені [PERSON] продав, а [PERSON] купив цегляний гараж загальною площею 20,1 кв м, який знаходиться в смт Макарів Київської області, по вулиці Стуса Василя (колишня Калініна), 119, (а.с.4). Згідно технічному паспорту, виданому ТОВ «Техінвент експерт», гараж побудований в 1998 році (а.с.5-9). По відомостям з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, на цегляний гараж, що знаходиться в смт Макарів Київської області, по вулиці Стуса Василя (колишня Калініна), 119, накладений арешт, підстава обтяження: постанова №930, 26.12.2001 року, Управління юстиції Макарівського району (а.с.13). Згідно відповіді №733 від 15.02.2017 року та №894 від 17.02.2017 року, наданої Макарівським районним відділом ДВС Головного територіального управління юстиції у Київській області, останній повідомив наступне: перевіркою Книги обліку виконавчих документів, переданих державному виконавцю за 2001 рік встановлено, що на виконанні відділу перебував виконавчий лист №2-377, виданий 09.11.2001 року Макарівським районним судом Київської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 2470,60 гривень. У відповідності до вимог Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби затвердженого наказом Міністерства юстиції України 25.12.2008 року №2274/5 виконавче провадження знищено у звязку із закінченням строку зберігання завершених виконавчих проваджень, а відтак достеменно встановити, що в рамках даного виконавчого провадження накладено арешт неможливо, а тому правові підстави для зняття арешту відсутні. Перевіркою Книги обліку виконавчих документів, переданих державному виконавцю за 2002-2003 роки встановлено, дата виконання виконавчого листа №2-377, виданого 09.11.2001 року Макарівським районним судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 2470,60 гривень. - 22.04.2003 року, однак пункт, частина та стаття Закону не вказана. Перевіркою бази даних ЄДРВП встановлено, що на виконанні відділу перебував виконавчий лист №2-241, виданий 01.07.1996 року Макарівським районним судом про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] в розмірі 1\\4 частини. 23.01.2009 року виконавче провадження закінчено у звязку з повноліттям дитини. В рамках даного виконавчого провадження арешт на майно боржника не накладався. На підставі вище викладеного рекомендовано позивачу звернутись до суду на предмет зняття арешту з майна накладеного відділом 26.12.2001 року (а.с.10-11). Згідно відповіді №Д-342/02.2 від 28.03.2017 року Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Київській області, останній повідомив: згідно інформації, наданої Макарівським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області встановлено, що згідно книги обліку виконавчих документів, переданих державному виконавцю за 2001 рік встановлено, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-377 від 09.11.2001 року, виданого Макарівським районним судом Київської області про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] боргу в розмірі 2 470,60 грн., яке завершено 22.04.2003 року та у відділі на виконанні не перебуває. Перевіркою бази даних Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень та спец розділу Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження №3370243 з примусового виконання виконавчого листа №2-241 від 01.07.1996 року, виданого Макарівським районним судом про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] аліментів у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів. У звязку із досягненням дитини повноліття, 23.01.2009 року державним виконавцем на підставі пункту 8 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону, чинного на момент прийняття рішення) винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. В рамках виконавчого провадження, арешт на майно боржника не накладався. Додатково повідомили, що відповідно до частини 1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» позивач маєте право оскаржувати рішення дії чи бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Частиною 1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (а.с.12). Відповідно запису за №286/251 в Книзі обліку виконавчих документів, переданих державному виконавцю, 22.04.2003 року виконавче провадження по виконанню судового рішення в частині стягнення з [PERSON] на користь стягувача [PERSON] 2470.60 гривень закінчено (а.с.14-16). Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Наведені вище норми статей 391, 392 ЦК України кореспондуються з положенням статті 60 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до положень ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд визнає їх належними, допустимими, достовірними, а позов таким, що підлягає задоволенню, оскільки достовірно встановлено, що позивач є власником гаража, виконавче провадження відносно якого виконане, тому арешт із належного йому гаража підлягає зняттю.

Outcome: approved