Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом [PERSON] про розірвання шлюбу обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він із 08.09.2001 р. перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO] р. н. Проте подружнє життя не склалося, шлюбні відносини припинені. Позивач постійно з 2015 р. перебуває у Республіці Словенія, де має приватний бізнес. Відповідач проживає в Україні, спільне проживання подружжя неможливе, шлюб носить формальний характер. У судовому засіданні позивач свій позовні вимоги підтримав, просив шлюб розірвати. Відповідач позов визнала, та просила суд після розірвання шлюбу відновити своє дошлюбне прізвище «[PERSON]». Заслухавши думку учасників справи, дослідивши наявні докази та матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 08 вересня 2001 р. між [PERSON] та [PERSON] у Відділі реєстрації актів цивільного стану Оболонського РУЮ у м. Києві було зареєстровано шлюб за актовим записом № 1136, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER]. Від шлюбу у сторін народилася донька [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим повторно 26.11.2014 р. Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського РУЮ у м. Києві. Причиною розпаду сім'ї сторін стали різні погляди на сімейне життя, зокрема на виховання дітей, відсутність взаєморозуміння і поваги в сім'ї. Сторони проживають окремо, і шлюбні відносини фактично припинені. Подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам обох із подружжя. Спір про місце проживання та умови утримання неповнолітньої дитини відсутній. Відповідно до ст. 1 Сімейного Кодексу України побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки. Відповідно до ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу жінки та чоловіка не допускається. Відповідно до ч.3, 4 ст. 56 Сімейного Кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 110 Сімейного Кодексу України , позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Аналізуючи та оцінюючи всі вищевикладені обставини у їх сукупності, суд дійшов висновку, що шлюб підлягає розірванню, так як сторони мають різні інтереси та погляди, шлюбні відносини існують лише формально, сімейно-шлюбні стосунки сторін розпались і поновлені бути не можуть, тому шлюб повинен бути розірваний. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. На підставі викладеного та

Outcome: approved