Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся із вказаним позовом до відповідачів, в якому прохає визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 22.03.2004 року між [PERSON] та [PERSON], що посвідчений приватним нотаріусом за реєстровим № 526 та стягнути на його користь понесенні у справі судові витрати. Уточнивши заявлені вимоги позивачем було порушено також питання щодо поновлення йому строків звернення до суду, посилаючись на той факт, що про існування оспорюваного договору [PERSON] дізнався лише у грудні 2013 року від працівників житлово-експлуатаційного підприємства. Заявлені вимоги вмотивовані позивачем тим, що під час шлюбу з відповідачем [PERSON] у 2002 році вони придбали спірну квартиру, право власності на яку було оформлено лише на відповідача. У 2004 році вказане нерухоме майно відповідач, без згоди позивача, подарувала своєму синові - відповідачу [PERSON] Оскільки, предметом договору дарування є спільне майно подружжя, позивач прохає визнати укладений договір недійсним. Будучи належними чином повідомленими про час і місце розгляду справи сторони, представник позивача та представник Комсомольської державної нотаріальної контори до суду не з'явились, звернувшись із відповідними клопотаннями про розгляд справи за їх відсутності. Від [PERSON] та його представника адвоката [PERSON] на адресу суду надійшла спільна заява про підтримання позовних вимог у повному обсязі. Відповідач [PERSON] надала на адресу суду письмові пояснення, у яких позов визнала повністю, при цьому підтвердила викладені [PERSON] обставини та не заперечувала факту укладення спірного договору без згоди позивача та факту необізнаності останнього про існування такого договору вцілому (а.с.77). Дослідивши приєднані до справи письмові докази, судом встановлено, що починаючи з 25.05.1990 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають у шлюбі, що зареєстрований у Комсомольському міському відділі ЗАГС за актовим записом № 219 від 25.05.1990 року. Згідно з наданою копією договору купівлі-продажу (а.с.5), 14.11.2002 року відповідач [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS]. Реєстрація права власності на вказане нерухоме майно була поведена за [PERSON] Кременчуцьким МБТІ за реєстровим № 253 у реєстровій книзі № 3 від 25.11.2002р. Як убачається з матеріалів справи (а.с.4) 22.03.2004 року відповідачем [PERSON] було укладено договір дарування, за яким остання подарувала, а відповідач [PERSON] прийняв у дав квартиру [ADDRESS] Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Комсомольського міського нотаріального округа [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 526. За наданою копією витягу про реєстрацію права власності (а.с.10), одноосібним власником вказаного нерухомого майна, з часткою 1/1 на підставі договору дарування від 22.03.2004 р. зазначений [PERSON] У технічному паспорті виготовленому 15.04.2004 р. КП «Кременчуцьким МБТІ» власником квартири [ADDRESS] зазначений відповідач [PERSON] Розглянувши справу у межах заявлених вимог, заслухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання та оцінивши досліджені письмові докази у їх сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, виходячи з наступних підстав. Виходячи із змісту ст.ст.10 та 60 ЦПК України, правосуддя у цивільних справах здійснюється на засадах змагальності сторін, тому кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно із вимогами ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Встановивши всі обставини справи суд звертає увагу, що виниклі між сторонами спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного та Сімейного Кодексів України. Відповідно до норм ст.ст.717,718,719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно із ст.ст.60,65 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Розпорядження вказаним майном здійснюється подружжям за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Враховуючи, що подарована [PERSON] квартира за оспорюваним у справі правочином була придбана подружжям [PERSON] та [PERSON] під час шлюбу, вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю останніх. Отже, при укладенні оспорюваного правочину згода позивача мала бути безумовною. Згідно з поясненнями [PERSON] у судовому засіданні, протягом усього часу вони разом із відповідачкою спільно проживали у вказаній квартирі. Йому було відомо, що право власності при купівлі квартири було оформлено на відповідачку, проте про існування договору дарування він дізнався лише в грудні 2013 року із телефонної розмови з працівником КЖЕП. Згоду на укладення оспорюваного договору він не давав. В судовому засіданні позивач [PERSON] визнала факт укладення нею договору дарування без повідомлення та згоди позивача, протягом усього часу з моменту укладення договору до грудня 2013 року про існування оспорюваного договору позивач відомо не було, факт дарування квартири [PERSON] нею тримався у таємниці, тому у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України згадані обставина не підлягає доказуванню. З огляду на викладене, враховуючи положення частини першої статті 261 ЦК України, суд вважає, що позивачем не було пропущено строк позовної давності, так як про порушення свого права він довідався лише у грудні 2013 року. Відповідачі не заявляли в суді про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Виходячи із змісту ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.215 ЦК України Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). З наведеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача, тому вважає за необхідне задовольнити На підставі викладеного та

Outcome: approved