Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до ПрАТ «Електротермометрія» про стягнення моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом. Свій позов обґрунтовує тим, що 13 травня 1975 року вона була прийнята на роботу учнем фрезерувальника в механічний цех Луцького приладобудівного заводу, правонаступником якого є ПрАТ «Електротермометрія». 13 лютого 1981 року о 22 год. 30 хв., перебуваючи на роботі, в звязку з незабезпеченням підприємством безпечних умов праці, вона отримала тяжку травму правої кисті руки. За результатами розслідування вказаного нещасного випадку на виробництві роботодавцем було складено відповідний акт за формою Н-1 від 14 лютого 1981 року. Вважає, що причиною нещасного випадку, який з нею трапився, є технічна причина, а саме: не спрацювання фіксатора зупинки стола горизонтально фрезерного станка, який повинен був спрацювати після відведення стола при зміні деталей. Внаслідок нещасного випадку на виробництві на виробництві вона отримала ушкодження здоровя у вигляді різаних ран ІІ та ІІІ пальців правої кисті з пошкодженням розгиначів ІІІ-го пальця правої кисті, відкритий вивих головки ІІ-ї фаланги ІІІ-го пальця правої кисті. 26 липня 2012 року висновком Луцької МСЕК їй вперше встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 10 відсотків довічно. Вказує, що внаслідок ушкодження сухожиль пальців вона не може повноцінно користуватись правою рукою, що супроводжується постійним фізичним болем та душевними стражданнями. Отримане нею ушкодження здоровя є непоправним. Пережиті страждання та завдану їй моральну шкоду вона оцінює в 100\~000 грн. З огляду на наведене, просить стягнути з ПрАТ «Електротермометрія» моральну шкоду у звязку з отриманим трудовим каліцтвом в розмірі 100\~000 грн. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі з підстав, зазначених в позовній заяві. Просить позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, заперечувала з підстав, зазначених в письмових запереченнях директора ПАТ «Електротермометрія», в яких зазначено, що право на відшкодування шкоди в трудових відносинах закріплено лише 2000 році, тобто після отримання травми позивачкою, а тому право на відшкодування моральної шкоди в неї не виникло. Крім того, зазначила, що отримане позивачкою каліцтво є наслідком її власної необережності. Просила в позові відмовити. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч. 3 ст.10, ч. ч. 1, 2 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 13 травня 1975 року [PERSON] була прийнята на роботу учнем фрезерувальника в механічний цех Луцького приладобудівного заводу, правонаступником якого є ПрАТ «Електротермометрія», що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с.7-8,9). 13 лютого 1981 року о 22 год. 30 хв., під час виконання трудових обов'язків на підприємстві, з [PERSON] трапився нещасний випадок, в результаті чого вона отримала виробничу травму у вигляді різаних ран ІІ та ІІІ пальців правої кисті з пошкодженням розгиначів ІІІ-го пальця правої кисті, відкритий вивих головки ІІ-ї фаланги ІІІ-го пальця правої кисті. За результатом розслідування нещасного випадку 14 лютого 1981 року було складено відповідний акт за формою Н-1, зі змісту якого вбачається, що причиною нещасного випадку були: незадовільний контроль і нагляд зі сторони ІТП цеху за виконанням працівниками правил техніки безпеки (а.с.5-6). Крім того встановлено, що 23 липня 2012 року Луцькою міською МСЕК [PERSON], у зв'язку з отриманим нею трудовим каліцтвом, було встановлено ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 10 % довічно (а.с.10). Постановою начальника відділення ВД ФССНВ у м. Луцьк від 17 серпня 2013 року № 0310/1228/1228/1 [PERSON] було взято на облік у Фонді соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та призначено страхові виплати (а.с.12). Таким чином, встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли з 23 липня 2012 року, тобто з дня встановлення позивачу стійкої втрати працездатності. Як розяснив Пленум Верховного Суду України від 27 березня 1992 року в п.п. 1, 11 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV ( 1105-14 ) «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон N 1105-XIV), Закону від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII «Про охорону праці» (в редакції Закону від 21 листопада 2002 р. N 229-IV ( 229-15 ), Кодексу законів про працю України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. У разі настання страхового випадку Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, страхові виплати, передбачені ст. 28 Закону N 1105-XIV. Право на отримання потерпілим одноразової допомоги та щомісячної страхової виплати настає з дня встановлення йому медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) стійкої втрати професійної працездатності. На підставі статей 1, 5 та ч. 3 ст. 28 Закону N 1105-XIV страхова виплата за моральну шкоду провадиться потерпілому незалежно від втрати ним професійної працездатності. Порядок і розміри виплат, передбачені ч. 3 ст. 34 цього Закону, застосовуються лише при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, які не спричинили втрати потерпілим професійної працездатності. Наведене дає підстави для висновку, що спори про відшкодування шкоди заподіяної ушкодженням здоровя повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Відтак, суд дійшов висновку, що право позивача на виплату компенсації за моральну шкоду виникло з дня встановлення їй стійкої втрати працездатності згідно висновку МСЕК. Відповідно до вимог ст. 173 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Статтею 13 Закону України «Про охорону праці» визначено, що роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання прав працівників у галузі охорони праці. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 27.01.2004 р. (п. 4.1) зазначив, що ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіює йому моральні та фізичні страждання. Досліджені судом докази свідчать про те, що ушкодження здоровя, повязане з виконанням позивачем трудових обовязків, заподіює їй моральні та фізичні страждання, обмежує можливості вести активний спосіб життя, що призвело до втрати нормальних життєвих звязків і вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя, а тому суд вважає доведеним факт заподіяння позивачеві моральної шкоди. Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу, суд бере до уваги роз'яснення викладені у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якої розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили. Враховуючи наведене суд враховує ступінь вини працівника та підприємства у настанні нещасного випадку, що вбачається з акту форми Н-1, який міститься в матеріалах справи, ступінь втрати позивачем професійної працездатності, а також те, що отримане нею ушкодження здоров'я є незворотнім, що призводить до тяжких моральних, а також до фізичних страждань позивача та визначає розмір моральної шкоди в розмірі 20 000 грн.

Outcome: partial