Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач та відповідач з 10.02.2007 по 07.02.2018 перебували у шлюбі, за час якого було набуто: транспортний засіб марки «GELLY», модель «MK JL7152», тип «Легковий седан-В», 2013 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами): [NUMBER] , LB37624S9EL000790, вартістю 79 500 грн.; грошові кошти в розмірі 2000 доларів США, що еквівалентно 55 961,60 грн.; набір меблів загальною вартістю 4045 грн.; матеріали для дверей загальною вартістю 6810 грн. та 3054 грн. Вказані набір меблів та матеріали для дверей є об`єктами права спільної сумісної власності позивача та відповідача, оскільки були придбані за їх спільні кошти, а транспортний засіб та грошові кошти в розмірі 55 961,60 грн. (гривневий еквівалент 2000 доларів США) не є об`єктом права спільної сумісної власності через те, що є особистою приватною власністю позивача. Враховуючи вищенаведене, позивач просить поділити між нею та відповідачем спільне майно на рівні ідеальні частки, визнавши за нею право власності на Ѕ частину майна, яке знаходиться у квартирі [ADDRESS] (набір меблів, матеріали для дверей), стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію вартості Ѕ частини зазначеного майна у розмірі 6954,50 грн., припинивши з дня отримання такої компенсації право власності позивача на Ѕ частину цього майна, визнати за позивачем право власності на транспортний засіб марки «GELLY», модель «MK JL7152», реєстраційний номер [NUMBER] , та грошові кошти в сумі 55 961,60 грн., які стягнути з відповідача, з якого також стягнути всі судові витрати позивача у зв`язку з розглядом справи. Ухвалою суду від 06.02.2019 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. За заявою позивача судом 08.02.2019 вжито заходів забезпечення позову накладено арешт на спірний транспортний засіб шляхом заборони відчуження та користування ним. У відзиві на позовну заяву відповідач визнає позов частково та просить при поділі майна подружжя: визнати за ним право власності на транспортний засіб, стягнути з нього грошову компенсацію вартості 1/2 частки цього транспортного засобу в розмірі 39\~750 грн., стягнути з позивача на свою користь судові витрати. Ухвалою суду від 24.04.2019 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилась, але її представник подав через канцелярію суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримує в повному обсязі з обставин, наведених у позовні заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, раніше подав заяву про розгляд справи за його відсутності. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України через неявку в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. На підставі наявних матеріалів суд встановив такі факти, відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 60, ч. 1 ст. 61 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту; майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. 10.02.2007 між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, який 07.02.2018 було розірвано рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 07.02.2018. Під час шлюбу позивачем та відповідачем було набуто транспортний засіб марки «GELLY», модель «MK JL7152», тип «Легковий седан-В», 2013 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами): [NUMBER] , LB37624S9EL000790, вартістю 79 500 грн., що підтверджується копією договору застави транспортного засобу № [NUMBER] -ЗАСТ від 10.02.2014. Власником даного транспортного засобу у свідоцтві про його реєстрацію зазначено відповідача, а позивача користувачем. Оскільки позивачем не доведено факт придбання транспортного засобу за особисті кошти, то він в силу ст. 60, ч. 1 ст. 61 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України є об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача і підлягає поділу. Також на час розірвання шлюбу у відповідача залишились спільно нажиті з позивачем грошові кошти у розмірі 2000 доларів США, що еквівалентно 55 961,60 грн. за офіційним курсом гривні до долара США на момент пред`явлення позову згідно з доданою до позовної заяви копією інформації АТ КБ «Приватбанк» про курси валют. Факт наявності цих грошових коштів та перебування їх у відповідача на час розірвання шлюбу визнано самим відповідачем у відзиві на позовну заяву та встановлено на підставі доданих до позовної заяви та відзиві на позовну заяву копій розписок від 07.02.2018 відповідача та позивача. Утримання відповідачем спільних коштів подружжя після розірвання шлюбу не свідчить про виникнення між ними правовідносин позики, а представлені розписки не є борговими документами в розумінні ч. 2 ст. 1047 ЦК України. Тобто твердження відповідача про наявність у нього боргових зобов`язань за розпискою та необхідність подання окремої позовної заяви про їх стягнення є безпідставними. Оскільки сторонами у справі не доведено, що вказані грошові кошти є особистою приватною власністю когось із них, то на них так само розповсюджуються норми СК України та ЦК України про спільну сумісну власність подружжя і вони підлягають поділу нарівні з іншим набутим за час шлюбу майном. Крім того, відповідачем не спростовано факт придбання під час шлюбу за спільні кошти наступного майна: -набір меблів: стінка Дует (1 шт.) вартістю 3215 грн., підсвітка (1 шт.) вартістю 440 грн. та стіл журнальний Круг (1 шт.) вартістю 390 грн. загальною вартістю 4045 грн.; -матеріали для дверей: добори білої структури розміром 150х2400 мм (2 шт.) вартістю 490 грн., короби білої структури розміром 80х2400 мм (3 шт.) вартістю 720 грн., наличники білої структури (2 шт.) вартістю 152 гривні, наличники білої структури розміром 2450 мм (4 шт.) вартістю 396 грн., притворні планки білої структури розміром 2300 мм (2 шт.) вартістю 144 гривні, полотно дверне Класик ПО білої структури розміром 600х2300 мм (1 шт.) вартістю 2054 гривні, полотно дверне Класик ПО білої структури розміром 700х2300 мм (1 шт.) вартістю 2054 гривні, петлі праві кольору срібла (3 шт.) вартістю 150 грн., петлі ліві кольору срібла (3 шт.) вартістю 150 грн., ручка Класик, замок wc кольору срібла (1 шт.) вартістю 400 грн., стопори торцеві кольору срібла (2 шт.) вартістю 100 грн. загальною вартістю 6810 грн.; -матеріали для дверей: добори білої структури розміром 120 мм (2,5 шт.) вартістю 325 грн., короби білої структури розміром 75х2070 мм (2,5 шт.) вартістю 500 грн., наличники білої структури розміром 80х2150 мм (5 штук) вартістю 380 грн., полотно дверне Класик ПО білої структури розміром 800х2000 (1 шт.) вартістю 1638 грн., петлі ліві кольору срібла (2 шт.) вартістю 100 грн., ручка Альфа wc кольору срібла (1 шт.) вартістю 450 грн. загальною вартістю з урахуванням знижки 3054 грн. Це майно було поставлено до житла відповідача за адресою: [ADDRESS] , що вказано у наявних в матеріалах справи копіях договору купівлі-продажу меблів № А 64 від 26.03.2017, товарного чека від 26.03.2017, видаткової накладної № 50/27 від 27.01.2017, видаткової накладної № 27/8 від 10.08.2017. Доводи відповідача про вивезення позивачем всіх зазначених меблів після розірвання шлюбу у свою квартиру не підтверджені жодними доказами. Суд критично ставиться і до тверджень відповідача про невідповідність дійсності вартості перелічених матеріалів для дверей на теперішній час та неврахування їх ступеня зносу, оскільки шлюб було розірвано невдовзі після встановлення у житлі відповідача цих предметів, що об`єктивно унеможливлює їх суттєвий знос. Відповідач не надав суду доказів щодо зменшення вартості цього майна за час спільного проживання з позивачем та дійсної його вартості на час розгляду справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Згідно зі ст. 63 та ч. 1 ст. 65 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними; дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу; розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Ч. 1-2 ст. 369 ЦК України встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними; розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Проте через відсутність взаємної згоди між позивачем та відповідачем щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном, останнє підлягає поділу між ними. В даному випадку судом враховуються приписи ч. 1-2 ст. 69, ч. 1 ст. 70, ч. 1-2 ст. 71 СК України, ч. 1-2 та ч. 3 ст. 372 ЦК України про те, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу; дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою; у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором; майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі; якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом; при цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення; неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними; у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. При вирішенні спору про поділ усього переліченого вище спільного майна подружжя суд враховує вартість кожного об`єкта права спільної сумісної власності і те, що транспортний засіб, меблі та матеріали для дверей не можна поділити без втрати їх цільового призначення, тобто ці речі є неподільними (ч. 2 ст. 183 ЦК України), та можуть бути присуджені одному з подружжя. Також судом враховуються недобросовісні дії відповідача щодо приховання зазначеного вище транспортного засобу та утримання у себе іншого спільного майна подружжя, що порушило майнові права позивача, відсутність протягом шлюбу у відповідача стабільного та достатнього для матеріального забезпечення сім`ї доходу, на відміну від позивача, що доведено доданою до позовної заяви копією відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків щодо [PERSON] та витребуваними судом за клопотанням позивача у Головного управління ДФС у Запорізькі області аналогічними відомостями про доходи відповідача. Наведене дозволяє суду відступити від засади рівності часток подружжя на підставі ч. 2 ст. 70 СК України. Зі змісту п. 23-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до ст.ст. 81, 76 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. В даному випадку наявні в матеріалах справи докази наведені вище висновки суду не спростовують. Враховуючи все вищевикладене та проведений судом аналіз досліджених та оцінених доказів, суд дійшов переконання, що позов належить задовольнити частково. За цих обставин суд приходить до висновку про можливість поділити майно подружжя шляхом визнання за позивачем права власності на транспортний засіб вартістю 79 500 грн., а за відповідачем право власності на грошові кошти в розмірі 55 961,60 грн. (гривневий еквівалент 2000 доларів США), набір меблів загальною вартістю 4045 грн., матеріали для дверей загальною вартістю 6810 грн. та 3054 грн., що в сумі складає 69 870,60 грн. Обставин, які б свідчили про спричинення істотної шкоди майновим інтересам відповідача внаслідок такого поділу спільного майна подружжя, судом не встановлено та відповідачем не наведено. При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить з наступного. За приписами ч. 1 ст.\~133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 1-3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує обставини, наведені у ч. 3 ст. 141 ЦПК України. Позивач у зв`язку з розглядом справи понесла документально підтверджені витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1424,17 грн. та за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 384,20 грн. загалом 1808,37 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4900 грн. Задовольняючі позов частково, суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог 1009,47 грн. (1808,37 ? 79500/142416,10 = 1009,47). Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. За змістом ч. 5-6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У даному випадку відповідач не довів неспівмірність витрат на правову допомогу, понесених позивачем та не заявляв відповідного обґрунтованого клопотання про їх зменшення. Натомість позивач надала суду всі підтверджуючі документи, які відповідають вищезазначеним вимогам ЦПК України, в обґрунтування вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4900 грн. Відповідачем у відзиві заявлено клопотання стягнути на його користь з позивача судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1360 грн. Проте надані відповідачем на підтвердження своїх вимог документи не доводять надання відповідачу правничої допомоги саме у цій справі та містять численні суперечності: розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу ґрунтується на Законі України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 № 4191-VI, який втратив чинність іще 15.12.2017; зазначені в акті виконаних робіт від 11.04.2019, розрахунку суми гонорару за надану правничу допомогу та квитанції до прибуткового касового ордера серії 001 № 34 від 11.04.2019 послуги є різними за змістом; в акті виконаних робіт від 11.04.2019 та розрахунку суми гонорару за надану правничу допомогу міститься посилання на договір про надання правничої допомоги від 11.04.2019, який надано не було. Отже, підстави для стягнення з позивача заявлених відповідачем судових витрат на професійну правничу допомогу відсутні. З урахуванням викладеного та

Outcome: partial