Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ ДП «Потенціал-С» про стягнення заробітної плати та моральної шкоди в якому вказує, що він перебував в трудових відносинах з відповідачем з 18 травня 1998 року. З травня 2010 року йому не виплачували заробітну плату, а також його не звільняють з роботи, хоча підприємство фактично не працює, у звязку з чим позивач не має можливості стати на облік в міський центр зайнятості або влаштуватися на нову роботу, що позбавляє його можливості утримувати себе та свою родину. На підставі вищевикладеного позивач просить зобовязати відповідача внести в його трудову книжку запис про звільнення з роботи на підставі ст.38 КЗпП України та видати йому належним чином оформлену трудову книжку, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 122 021,76 гривень. Позивач неодноразово уточнював позовні вимоги в останній редакції від 02 грудня 2016 року просив розірвати трудовий договір між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю ДП «Потенціал-С» - з 01 жовтня 2016 року на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням, а також стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю ДП «Потенціал-С» на користь [PERSON] 104 169,60 гривень середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Представник позивача позов підтримав з наведених у ньому підстав та просив позов задовольнити, подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином. Протягом розгляду справи відповідач не добросовісно здійснював свої процесуальні права і виконував процесуальні обовязки, умисно затягував розгляд справи. Відповідно до ст.224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника відповідача. На підставі ст. ст. 224-226 ЦПК України, суд провів заочний розгляд справи. Згідно з вимогами статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Вивчивши матеріали справи, судом були встановлені наступні факти. Між сторонами існують трудові правовідносини. [PERSON] прийнятий на роботу в МСП «Потенціал» на посаду газоелектрозварювальника 6-го розряду 18 травня 1998 року за безстроковим трудовим договором (а.с.3 зв). Зі змісту форми ОК - 5 Індивідуальних відомостей про застраховану особу наданих Житомирським обєднаним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області вбачається ,що за звітний період 2010 року [PERSON] ТОВ МСП «Потенціал-С» нараховані, проте не виплачені кошти в сумі 14231,59 гривень (а.с.56). Заочним рішенням Житомирського районного суду від 01 грудня 2015 року з ТОВ МСП «Потенціал» стягнуто заборгованість по заробітній платі з 01 травня 2010 року по 01 грудня 2015 року в розмірі 15 609,88 гривень. Досліджена копія трудової книжки позивача, свідчить про те, що останній і досі рахується працевлаштованим на роботі у відповідача за наголошеним раніше трудовим договором. [PERSON] неодноразово подавав письмову заяву ТОВ ДП «Потенціал-С», якою просив звільнити його з роботи за власним бажанням. Таким чином судом встановлено, що в період з 01 травня 2010 року [PERSON], як працівник ТОВ ДП «Потенціал-С» з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором. Згідно ст.115 КЗпП України відповідач повинен виплачувати позивачу заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Частина 2 ст.233 КЗпП України передбачає, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. При цьому здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Так, абз. 3 п. 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до п.5 розд.IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з п.8 розд.IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 розд. IV Порядку). Згідно з довідкою пенсійного фонду України від 29.06 2016 року нарахування та отримання заробітної плати [PERSON] відбувалося у ТОВ ДП «Потенціал-С», з яким існували трудові відносини, а тому середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню з установи, де фактично цей заробіток виплачувався, а саме ТОВ ДП «Потенціал-С». Розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача, визначено із врахуванням заробітної плати [PERSON] та періоду вимушеного прогулу. Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього кодексу. З огляду на вищевказане, середній заробіток за час затримки розрахунку обрахував наступним чином. 94,08 гривні (середньоденна заробітна плата) х 210 (кількість робочих днів у період з 01 грудня 2015 року по 01.10.2016 року) = 19 756,80 гривень. За таких обставин суд приходить до висновку, про обґрунтованість позову і тому такий позов підлягає до часткового задоволення (з урахуванням рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 01 грудня 2015 року), оскільки відповідачем в даному випадку були порушені права позивача, що обмежують його право на вільний вибір роботи і отримання трудової книжки з останнього місця роботи після розірвання трудового договору. На підставі ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial