Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати за ним право користування квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог вказує, що у 2003 році у квартиру вселилися та зареєстрували місце проживання його батьки. В тому ж році, але пізніше у вказану квартиру вселився і позивач, але без реєстрації місця проживання. Після смерті батька, його мати подавала заяву до житлово-експлуатаційної організації з приводу реєстрації його місця проживання, але чому його тоді не зареєстрували, позивачу невідомо, він вважав, що зареєстрований з того часу. За життя та після смерті батька позивач вів спільне господарство з матірю, доглядав матір до смерті, яка після інсульту не могла себе самостійно обслуговувати. Після смерті матері позивач залишився проживати у спірній квартирі та звернувся за переоформленням особового рахунку на його імя в чому йому було відмовлено, у звязку з відсутністю реєстрації його місця проживання у спірній квартирі. За вказаних обставин позивач звернувся до суду з позовом про визнання за ним права користування спірною квартирою. Позивач у судове засідання не зявився, про час і місце слухання справи був повідомлений судом своєчасно і належним чином. Представник позивача - адвокат [PERSON] позов підтримав та просив суд його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач: територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, в особі представника за довіреністю проти задоволення позову заперечує. Посилається на відсутність приватизації спірної квартири та її належність до комунальної власності міста Запоріжжя. Вказує на відсутність реєстрації місця проживання позивача у квартирі та відсутність згоди на його вселення з боку матері. Оскільки реєстрація місця проживання по заяві від 25 травня 2011 року не відбулася, то не можна вважати, що право [PERSON] на реєстрацію в спірній квартирі було порушено. Вважає, що позивач не зареєстрований у спірній квартирі, з ним не був укладений договір найму на спірну квартиру, а отже право користування квартирою він не набув, у звязку з чим відсутні підстави для задоволення позову. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог: комунального підприємства «Наше місто» підтримала відповідача, проти задоволення позову заперечила, пославшись на обставини та доводи наведені відповідачем. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, свідків, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 23 квітня 1975 року, у шлюбі [PERSON] та [PERSON], народився [PERSON], тобто позивач. 25 січня 2002 року позивач [PERSON] знятий з реєстрації місця проживання за адресою: [INFO], та з вказаної дати за іншими адресами своє місце проживання не реєстрував. 04 липня 2003 року, батьки позивача [PERSON] та [PERSON], отримали ордер №531 виданий їм на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської [PERSON] народних депутатів від 04 липня 2003 року №14, на право зайняття спірної квартири за адресою: [ADDRESS]. 05 серпня 2003 року мати позивача [PERSON] зареєструвала своє місце проживання у спірній квартирі, що вбачається з відмітки у копії її паспорта. З часу вселення у спірну квартиру і по сьогоднішній день, особовий рахунок №115308566 на комунальні послуги оформлений на імя матері позивача, яка була відповідальним квартиронаймачем спірної квартири. 19 вересня 2009 року помер [PERSON], батько позивача. 25 січня 2015 року мати позивача померла. У лікарському свідоцтві про смерть №48 від 26 січня 2015 року, його одержувачем вказаний позивач. За вище вказаних обставин, суд доходить висновку, що позивач щонайменше з 25 травня 2011 року фактично проживав у спірній квартирі без реєстрації місця проживання зі згоди відповідального квартиронаймача спірної квартири, тобто його матері. В пункті 13 правових позицій Верховного Суду України від 26 травня 2001 року зазначається, що виходячи з положень Конституції (254к/96-ВР) про гарантування громадянам свободи пересування і вільного вибору місця проживання, сама по собі наявність чи відсутність прописки не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилася до наймача, так і для відмови в цьому. За наведеного, суд відхиляє доводи представників відповідача про те, що відсутність реєстрації місця проживання у спірній квартирі, виключає можливість набуття прав користування житлом особою, яка вселилася у спірну квартиру на законних підставах. При цьому суд наголошує, що за будь-якою іншою адресою, згідно відомостей наданих Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради у довідці від 08 грудня 2016 року, позивач зареєстрований не був починаючи з 25 січня 2002 року, що також підтверджується відповідною відміткою у його паспорті. Іншого житла на праві власності, окрім спірної квартири позивач не має. 25 травня 2011 року позивачем [PERSON] була складена та підписана Заява про реєстрацію місця проживання у спірній квартирі. На звороті вказаної заяви є запис та підпис про згоду наймача квартири [PERSON] на реєстрацію місця проживання позивача у спірній квартирі. Нижче, у вказаній заяві зазначено, що заяву прийняв, документи перевірив начальник РРЦ [PERSON], підпис якої скріплений печаткою. Отже, судом встановлений факт наявності згоди наймача, на проживання позивача у спірній квартирі. Спірна квартира була постійним місцем проживання позивача та його матері, тобто наймача спірної квартири. Позивач та його мати вели спільне господарство. Починаючи з дати документально підтвердженої згоди наймача на проживання позивача по сьогоднішній день, пройшло близько шести років, що свідчить про значну тривалість проживання. Вказані факти жодним чином не спростовані представниками відповідача та третьої особи, натомість вони повністю узгоджуються з показами свідків [PERSON] та [PERSON], кожен з яких окремо, пояснив наступне: Свідки є сусідами позивача, їх квартири розташовані в одному підїзді. Свідкам відомо, що у спірну квартиру поселилася сімя з трьох осіб - чоловік, дружина та їх син, тобто позивач. Вказана сімя проживала у спірній квартирі постійно, в повному обсязі, весь час у трьох. Першим помер батько позивача, похованням якого займався позивач. Незабаром після смерті батька позивача, з його матірю стався інсульт, після якого решту життя вона була прикутою до ліжка, не могла себе самостійно обслуговувати. Доглядом та утриманням матері займався тільки позивач, який проживав разом з матірю. Іноді до них приходила його сестра, яка у спірній квартирі не проживала. Похованням матері також займався тільки позивач. Після смерті матері він залишився проживати у спірній квартирі один, де проживає по сьогоднішній день. Свідки позитивно характеризують позивача, та загалом знають його як сусіда який постійно проживає у спірній квартирі з часу вселення разом з батьками, вони постійно зустрічалися у підїзді, обговорювали побутові питання. Окрім того свідку [PERSON] із розмови з матірю позивача відомо, що мати позивача за життя хотіла зареєструвати місце проживання позивача у квартирі, мати позивача підписувала відповідну заяву та викликала додому представника з ЖЕКа, для оформлення реєстрації позивача, оскільки вона була лежачою та не могла самостійно піти у ЖЕК. Вказані покази свідків узгоджуються з іншими доказами наявними в матеріалах справи та не заперечуються і не спростовуються відповідачем та третьою особою. Окрім того, Верховний Суд України, у постанова від 11 липня 2012 року, справа №6-60цс12, висловив правову позицію згідної якої під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен зясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сімї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Згідно ст.3 Сімейного кодексу України передбачено, що сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Відповідно до ст.106 ЖК України, член сімї наймача, має право на визнання його наймачем, замість попереднього. Відповідно до ст.63 ЖК України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Статтю 64 ЖК України передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сімї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сімї. Наймач, відповідно до ст.65 ЖК України, вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сімї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. За наведеного суд доходить висновку, що позивач вселився у спірну квартиру, як члени сімї наймача та набув рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням. Але, внаслідок відсутності реєстрації місця проживання у спірній квартирі, право користування жилим приміщенням позивача є порушеним та підлягає судовому захисту. Таким чином, у звязку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов в цій частині є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Згідно позовної заяви вимога про стягнення судового збору не заявлялася, тому суд вважає за необхідне не стягувати з відповідача на користь позивача судові витрати.

Outcome: approved