Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним (удаваним), визнання договору купівлі-продажу договором позики та просив визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 21 жовтня 2011 року недійсним; визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 21 жовтня 2011 року - договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що укладено було саме договір позики. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11 вересня 2014 року (із занесенням до Журналу судового засідання, без винесення окремого процесуального документа) було залучено до участі у справі як третю особу [PERSON]. При цьому, відповідно до положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України, судом було роз'яснено позивачеві [PERSON] його право, передбачене ст. 33 ЦПК України, заявити клопотання про залучення до участі у справі як співвідповідача [PERSON], яка є стороною оспорюваного правочину (договору купівлі-продажу), однак позивач не скористався таким правом. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, та просив їх задовольнити, уточнивши, що просить визнати договір купівлі-продажу від 21 жовтня 2011 року, укладений між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець), договором позики, укладеним між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON]. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову у зв'язку з його безпідставністю. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов необґрунтований та не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 21.10.2011 року між [PERSON] («Продавець») та [PERSON] («Покупець») був укладений та посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1241 Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], що належала «Продавцю» на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 27 серпня 2011 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 993, зареєстрованого 30 серпня 2011 року в КП «ВООБТІ» за реєстраційним номером 26229761, номер запису 693/23314 в книзі 259. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином; фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили; якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. У судовому засіданні позивач [PERSON] просив визнати договір купівлі-продажу від 21 жовтня 2011 року, укладений між [PERSON] («Продавець») та [PERSON] («Покупець»), договором позики, укладеним між позивачем [PERSON] («Позичальник») та відповідачем [PERSON] («Позикодавець»). Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини; на відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Таким чином, позивач [PERSON] просить визнати дійсним правочин між особами, жодна з яких не була стороною у правочині, який він просить визнати недійсним (як удаваний або фіктивний), однак така позовна вимога не ґрунтується на законі, а тому не може бути задоволена. При цьому, суд бере до уваги, що, як вбачається із заяви від 03.03.2014 року, позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] стверджують, що продаж квартири [ADDRESS], у тому числі, за договором купівлі-продажу, укладеним 21.10.2011 року між [PERSON] та [PERSON] і посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1241, був вчинений правомірно, відповідно до вимог чинного законодавства, в результаті зазначеної угоди не були порушені жодні інтереси малолітніх дітей. Крім того, як вбачається зі змісту п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», [PERSON], який не є стороною оспорюваного правочину (договору купівлі-продажу), не може заявляти вимогу про визнання цього правочину недійним, тобто не є належним позивачем у даній справі. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а тому даний позов з огляду на обраний позивачем спосіб захисту та його неналежність як позивача не може бути задоволений. Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити повністю. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed