Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсації за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. В обґрунтуванні своїх позовних вимог посилався на те, що розпорядженням №17 від 11.01.2012 року його було прийнято на роботу охоронцем продуктової бази та пункту харчування № 186 Соціального побутового управління Державного підприємства «Виробниче об'єднання південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова». Розпорядженням №151 від 19.07.2012 року за відсутність на роботі без поважних причин з 21.06.2012 року по 11.07.2012 року йому було оголошено догану та розпорядженням №1942 від 15.08.2012 року звільнено із займаної посади за п. 3 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку із систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.06.2013 року вищевказані розпорядження Державного підприємства «Виробниче об'єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» визнано незаконними та поновлено [PERSON] на роботі на посаді охоронця продуктової бази та пункту харчування №1 Соціально - побутового управління №186 Державного підприємства «Виробниче об'єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова», а також стягнуто на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 17 324,19 грн. та 1000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. Розпорядженням №1311 від 10.06.2013 року [PERSON] поновлено на посаді охоронця продуктової бази та пункту харчування №1 Соціально-побутового управління Державного підприємства «Виробниче об'єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.06.2013 року, однак фактично судове рішення виконане не було, оскільки позивача не було допущено до робочого місця для виконання своїх обов'язків. Так, 11.06.2013 року [PERSON] вийшов на роботу, але вантажник [PERSON] повідомив, що він отримав вказівку не допускати позивача на територію продуктової бази. У зв'язку з цим 12.06.2013 року за № 15/8.143 на ім'я помічника генерального директора підприємства позивачем була подана заява про недопуск до роботи. 26.06.2013 року позивач надав до відділу кадрів СПУ №186 лікарняні листки, відповідно до яких він знаходився на лікарняному з 14.06.2013 року по 26.06.2013 року. У червні, липні та серпні 2013 року [PERSON] неодноразово звертався до відповідача з приводу надання йому щорічної відпустки відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни», однак такої відпустки йому також надано не було. Наказом № 12-ок від 05.08.2013 року позивача було звільнено із займаної посади за п.4 ст. 40 КЗпП України. Вказане звільнення з посади охоронця продуктової бази та пункту харчування №1 Соціально - побутового управління Державного підприємства «Виробниче об'єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» позивач вважає незаконним та безпідставним. Відповідно до п.4 ч.І ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Прогул є дисциплінарним проступком, за вчинення якого передбачено один з таких заходів стягнення: догана або звільнення (ст.147 КЗпП України). Звільнення за вчинення прогулу є дисциплінарним стягненням і повинне здійснюватися з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень. Так, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Жодних пояснень позивач з приводу відсутності на робочому місці не надавав та від нього їх ніхто і не вимагав, однак відповідачем складено акти про його відмову від надання пояснень, акти службової перевірки та пояснення вантажника [PERSON]. Всупереч вимогам ч.1 ст.43 КЗпП України, виборним органом первинної профспілкової організації питання щодо надання згоди на звільнення позивача з роботи по п.4 ст. 40 КЗпП України, також не вирішувалось. В наказі № 12-ок від 05.08.2013 року зазначено, що [PERSON] без поважної причини не вийшов на роботу в робочі зміни: 11.06.2013р., 27.06.2013р., 28.06.2013р., 03.07.2013р., 07.07.2013р., 11.07.2013р., 15.07.2013р., 19.07.2013р., 23.07.2013р., 27.07.2013р. та 31.07.2013р., але ж згідно з вимогами ст.148, КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявлення проступку, та не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Таким чином, відповідачем порушено порядок накладення дисциплінарного стягнення відповідно до ст. 149, 147-1 КЗпП України, а також вимоги закону щодо порядку розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Окрім цього, в день звільнення ні трудової книжки, ані копію розпорядження про звільнення [PERSON] не отримував, що суперечить вимогам ст. 47 КЗпП України. Також з ним не було проведено і повного розрахунку у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП Кодексу. Посилаючись на дані обставини та вимоги ч.4 ст. 235 КЗпП України, позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням та несвоєчасною видачею йому трудової книжки, що за період з 27.06.2013 року по 01.07.2014 року становить 252 робочих дні, а заробітна плата за час вимушеного прогулу становить 19 908,00 грн.. Також позивач зазначає, що відповідач повинен йому виплатити компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.06.2013 року по 01.07.2014 року, тобто за 252 робочих дні, що становить 19 908,00 грн.. В ході розгляду справи позивачем було уточнено позовні вимоги де зазначив, що ним було пропущено строк для звернення до суду з поважних причин, а саме: ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.10.2013 року, про відмову відповідачу в задоволенні касаційної скарги, представником позивача була отримана тільки 11.12.2013 року, також усі документи з даного питання були наданні юристу [PERSON] для оформлення позовної заяви про поновлення на роботі. У зв'язку з цим позивач просив суд поновити йому строки звернення до суду. Окрім вищезазначеного, [PERSON] також зазначав, що відповідач порушив його конституційне право на працю та він не має можливості продовжувати активне громадське життя, що призвело до порушення нормальних життєвих зв'язків, стосунків з оточуючими людьми, порушення стану здоров'я, а саме: вияви серцево-судинних порушень та підвищення артеріального тиску, у зв'язку з чим він неодноразово знаходився на лікарняному, що призвело до додаткової втрати працездатності. З посиланням на вимоги ст. 2371 КЗпП України позивач також просив стягнути на його користь з відповідача 5 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди. Таким чином, позивач просив суд: поновити йому пропущений строк звернення до суду з поважних причин; визнати незаконним та скасувати Наказ № 12-ок від 05.08.2013 року про звільнення [PERSON]; поновити його на роботі охоронцем продуктової бази та пункту харчування №1 Соціального побутового управління Державного підприємства «Виробниче об'єднання південний машинобудівний завод ім.. Макарова»; стягнути з відповідача на його користь: середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 27.06.2013 року по 01.07.2014 року в сумі 19 908,00 грн. та в подальшому, що буде накопичуватись з розглядом справи; заборгованість по заробітній платі в сумі 439,11 грн.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в період з 27.06.2013 року по 01.07.2014 року в сумі 19908,00 грн. та в подальшому, що буде накопичуватись з розглядом справи; оплату листків непрацездатності; компенсацію за невикористану відпустку та моральну шкоду в сумі 5000,00 грн.. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити, надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Представники відповідача проти позову заперечували, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Надали пояснення з приводу правовідносин, які склалися між сторонами, та зазначили, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Виробниче об'єднання південний машинобудівний завод імені О.М.Макарова» починаючи з 11.01.2012 року. Розпорядженням №1942 від 15.08.2012 року його було звільнено з роботи на підставі п.3 ст.40 КЗпП України, однак рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.06.2013 року [PERSON] поновлено на роботі на посаді охоронця продуктової бази та пункту харчування №1 Соціально - побутового управління Державного підприємства «Виробниче об'єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М.Макарова». Розпорядженням №1311 від 10.06.2013 року позивача було поновлено на роботі та в цей же день він був під розпис ознайомлений з графіком роботи на червень 2013 року. Незважаючи на це, до роботи 11.06.2013 року о 17-00 год. [PERSON] не приступив, про що 12.06.2013 року був складений акт. Про факт відсутності позивача на роботі 11.06.2013 року свідчать також письмові пояснення вантажника [PERSON], який в той день працював на території бази, та на присутність якого і посилається у позові сам позивач. З 14.06.2013 року по 26.06.2013 року позивач хворів, а починаючи з 27.06.2013 року жодного дня на роботу не вийшов, з графіком роботи на липень 2013 року він був ознайомлений 26.06.2013 року, однак від підпису відмовився, що знайшло своє відображення в акті відповідача від 26.06.2013 року. Таким чином, позивач здійснив прогули, оскільки без поважних причин не з'явився на роботу в робочі зміни: з 17-00 год. 11.06.2013р. до 8-00 год. 12.06.2013р.; з 16-00 год. 27.06.2013р. до 8-00 год. 28.06.2013р.; з 17-00 год. 03.07.2013р. до 8-00 год. 04.07.2013р., з 8-00 год. 07.07.2013р. до 8-00 год. 08.07.2013р.; з 17-00 год. 11.07.2013р. по 8-00 год. 12.07.2013р.; з 17-00 год. 15.07.2013р. по 8-00 год. 16.07.2013р.; з 17-00 год. 19.07.2013р. по 8-00 год. 20.07.2013р.; з 17-00 год. 23.07.2013р. по 8-00 год. 24.07.2013р.; з 8-00 год. 27.07.2013р. по 8-00 год. 28.07.2013р.; з 17-00 год. 31.07.2013р. по 8-00 год. 01.08.2013р.. З цього приводу вносилися відповідні записи до журналу обліку виходу на роботу охоронників та надано доповідні записки завідуючою продуктової бази [PERSON] та директором пункту харчування Аламахою Л.І. від 12.06.2013р., 01.07.2013р., 04.07.2013р., 08.07.2013р., 12.07.2013р., 16.07.2013р., 20.07.2013р., 24.07.2013р., 29.07.2013р. та 01.08.2013 р.. Про причини відсутності на роботі [PERSON] жодного разу не повідомив ані керівництво ДП «Виробниче об'єднання південний машинобудівний завод імені О.М.Макарова», ані керівників того підрозділу, в підпорядкуванні якого він безпосередньо працював. Наказом №120-ОК від 05.08.2013 року [PERSON] було звільнено з роботи 27.06.2013 року на підставі ч.1 п.4 ст.40 КЗпП України, за прогули без поважних причин. Неодноразово комісією ДП «ВО ПМЗ ім. О.М.Макарова» вживалися заходи щодо вручення позивачу копії наказу про звільнення та трудової книжки, в тому числі і з виїздом за його місцем проживання, однак [PERSON] всіляко ухилявся від зустрічі, надання пояснень з приводу відсутності на роботі та відмовлявся від отримання копії наказу та трудової книжки, про що були також складені акти. Так, 05.09.2013 року [PERSON] прибув до Соціально - побутового управління №186 ДП «Виробниче об'єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова», де провідний юрисконсульт Нікулиця Т.В. в присутності начальника бюро ТЗіК СПУ №186 [PERSON] та голови профкому СПУ №186 [PERSON] ознайомив його з наказом №120-ОК від 05.08.2013 року про звільнення, однак позивач відмовився від підпису про ознайомлення та отримання копії наказу. На пропозицію начальника бюро ТЗіК СПУ №186 [PERSON] отримати трудову книжку та розрахункові кошти також відмовився та заявив, що жодних документів він не буде отримувати до суду. Після цього він зайшов до бухгалтерії, де отримав частину розрахункових коштів, про що розписався у платіжній відомості, після чого цю відомість порвав та образивши бухгалтера, покинув приміщення. Про дані факти комісією був складений акт від 05.09.2013 року. Позивач у своїй заяві зазначає про те, що про звільнення йому стало відомо у вересні 2013 року з отриманого листа. В даному листі №151/331 від 17.09.2013 року позивач повідомлявся про те, що наказом №120-ОК від 05.08.2013 року його було звільнено з роботи за прогул без поважних причин, та було запрошено до відділу кадрів для отримання трудової книжки. Окрім цього, було роз'яснено його право та порядок оскарження наказу про звільнення в місячний строк з дня отримання трудової книжки або копії наказу. Одночасно зазначалося, що копія наказу направлена йому замовним листом іще 05.08.2013 року. Достовірно знаючи про звільнення, [PERSON] до 06.12.2013 року не звертався до відділу кадрів СПУ №186 ДП «ВО ПМЗ ім. О.М.Макарова» з приводу отримання трудової книжки, тому поважні причини для поновлення строку звернення з даним позовом до суду, відсутні. Додатково представник відповідача зазначив, що з позивачем проведено повний розрахунок та заборгованість по заробітній платі та по оплаті лікарняних листків відсутня. Відпустка позивачу не надавалася та компенсація за невикористані дні відпустки не нараховувалася, оскільки йому була виплачена заробітна плата за час вимушеного прогулу згідно з рішенням Апеляційного суду від 07.06.2013 року за період з 15.08.2012 року по 07.06.2013 року, та в цей період він не працював. Посилаючись на дані обставини, представники відповідача просили [PERSON] відмовити у позовних вимогах у повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача, представників сторін та свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] розпорядженням №17 від 11.01.2012 року був прийнятий на роботу охоронцем продуктової бази та пункту харчування № 186 Соціального побутового управління Державного підприємства «Виробниче об'єднання південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова». Розпорядженням №151 від 19.07.2012 року за відсутність на роботі без поважних причин з 21.06.2012 року по 11.07.2012 року йому було оголошено догану та розпорядженням №1942 від 15.08.2012 року звільнено із займаної посади за п. 3 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку із систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.06.2013 року вищевказані розпорядження Державного підприємства «Виробниче об'єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» визнано незаконними та поновлено [PERSON] на роботі на посаді охоронця продуктової бази та пункту харчування №1 Соціально - побутового управління №186 Державного підприємства «Виробниче об'єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова», а також стягнуто на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 17 324,19 грн. та 1000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди (а.с.14-20). Розпорядженням №1311 від 10.06.2013 року [PERSON] поновлено на посаді охоронця продуктової бази та пункту харчування №1 Соціально-побутового управління Державного підприємства «Виробниче об'єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.06.2013 року (а.с.77). 10.06.2013 року було затверджено графік виходу на роботу охоронників продуктової бази і п/х №1 та [PERSON] під розпис був ознайомлений з даним графіком (а.с.79). В робочу зміну 11.06.2013 року о 17-00 год. [PERSON] не приступив до роботи, даний факт він особисто визнав у судовому засіданні. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Доказів поважності причин неявки на роботу 11.06.2013 року о 17-00 год. позивач суду не надав, його ствердження про перебування на території бази з 18-30 год. 11.06.2013р. та до 8-00 год. ранку 12.06.2013р., не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Матеріали справи (а.с.91) містять письмові пояснення вантажника [PERSON] про неявку позивача на роботу в зміну з 17-00 год. 11.06.2013 року, у зв'язку з чим він був змушений на прохання завідуючої складом [PERSON] здійснювати чергування протягом усієї робочої зміни. Даний свідок судом не був допитаний, оскільки [INFO] [PERSON] помер, про що свідчить копія свідоцтва про смерть. Про відсутність на роботі [PERSON] 11.06.2013 року був складений акт від 12.06.2014 року за підписом завідуючої складом [PERSON], водія [PERSON] та вантажника [PERSON] (а.с. 94), а також на ім'я заступника генерального директора завідуючою складом [PERSON] та директором КОП СПУ №186 Аламахою Л.І. були складені доповідні записки (а.с. 92, 93). 26.06.2013 року начальником БТЗіК [PERSON] та провідним юрисконсультом Нікулицею Т.В. СПУ №186 ДП «ВО ПМЗ ім. О.М. Макарова» складений акт «Про службову перевірку факту відсутності на роботі охоронника [PERSON].», в якому зроблено висновок про скоєння позивачем 11.06.2013 року дисциплінарного проступку - прогулу (а.с.97). З 14.06.2013 року по 26.06.2013 року [PERSON] хворів, на підтвердження чого надана копія листка непрацездатності (а.с.32). В робочу зміну з 16-00 год. 27.06.2013 року [PERSON] також не приступив до роботи, та у подальшому на роботу також не з'являвся, про що працівниками СПУ №186 ДП «ВО ПМЗ ім. О.М. Макарова» були складені доповідні записки та акти (а.с. 95, 96, 98, 99, 100, 101, 102, 103, 104, 105, 106, 107, 108, 109, 110, 111, 112). У судовому засіданні позивач пояснив, що він звертався до керівництва підприємства з приводу надання йому відпустки, тому вважав, що він в цей період перебував у відпустці. Даний факт також підтверджується і поясненнями [PERSON] про перебування його у відпустці у телефонній розмові з працівниками відповідача, що було досліджено в судовому засіданні, та проти чого сторони не заперечували. Жодних наказів про відпустку [PERSON] по СПУ №186 ДП «ВО ПМЗ ім. О.М. Макарова» не видавалося. Як зазначається в п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Наказом №12-ОК від 05.08.2013 року було визнано прогулами робочі зміни: з 17-00 год. 11.06.2013р. до 8-00 год. 12.06.2013р.; з 16-00 год. 27.06.2013р. до 8-00 год. 28.06.2013р.; з 17-00 год. 03.07.2013р. до 8-00 год. 04.07.2013р., з 8-00 год. 07.07.2013р. до 8-00 год. 08.07.2013р.; з 17-00 год. 11.07.2013р. по 8-00 год. 12.07.2013р.; з 17-00 год. 15.07.2013р. по 8-00 год. 16.07.2013р.; з 17-00 год. 19.07.2013р. по 8-00 год. 20.07.2013р.; з 17-00 год. 23.07.2013р. по 8-00 год. 24.07.2013р.; з 8-00 год. 27.07.2013р. по 8-00 год. 28.07.2013р.; з 17-00 год. 31.07.2013р. по 8-00 год. 01.08.2013р. за охоронником продуктової бази та пункту харчування №1 соціально-побутового управління 3186 [PERSON]; в табелі обліку використання робочого часу вказані зміни зазначені як прогули; заробітну плату за вказані робочі зміни - не нараховувати; за скоєні прогули, відсутність на роботі без поважних причин у свої робочі зміни [PERSON] звільнено з роботи 27 червня 2013 року за пунктом 4 частини 1 ст.40 КЗпП України, за прогул без поважних причин (а.с.71-72). Відповідно до ч.1 ст.43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Оскільки [PERSON] не є членом профспілки, тому згода виборним органом на його звільнення не надавалася. В цей же день на ім'я позивача було направлено лист №151/8-518 від 05.08.2013 року за підписом помічника генерального директора по кадрах В.В.Патоки, в якому [PERSON] повідомлявся про звільнення, було запропоновано з'явитися до відділу кадрів для отримання трудової книжки та до бухгалтерії за отриманням повного розрахунку. В додаток до листа було направлено також і копію наказу № 12-ОК від 05.08.2013 року (а.с.74). Докази направлення позивачу вказаного листа з додатком містяться в матеріалах справи (а.с.75, 76). Як зазначив у своєму позові [PERSON], про своє звільнення він дізнався у вересні 2013 року, коли на його адресу надійшов лист, але ж з опису вкладення поштової кореспонденції вбачається, що лист надсилався відповідачем разом з додатком - копією наказу №12-ОК від 05.08.2013 року про звільнення. Окрім цього, у вказаному листі зазначалося про необхідність отримання позивачем трудової книжки та роз'яснено строки оскарження наказу та строки звернення до суду з позовними вимогами. Не зважаючи на це, [PERSON] трудову книжку отримав лише 06.12.2013 року, перешкод у видачі йому трудової книжки працівниками відповідача не чинилися. В ході розгляду справи також з'ясовано, що 05.09.2013 року [PERSON] прибув до Соціально - побутового управління №186 ДП «Виробниче об'єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова», де провідний юрисконсульт Нікулиця Т.В. в присутності начальника бюро ТЗіК СПУ №186 [PERSON] та голови профкому СПУ №186 [PERSON] ознайомив його з наказом №120-ОК від 05.08.2013 року про звільнення, однак позивач відмовився від підпису про ознайомлення та отримання копії наказу. На пропозицію начальника бюро ТЗіК СПУ №186 [PERSON] отримати трудову книжку та розрахункові кошти також відмовився та заявив, що жодних документів він не буде отримувати до суду. Після цього він зайшов до бухгалтерії, де отримав частину розрахункових коштів, про що розписався у платіжній відомості, після чого цю відомість порвав та образивши бухгалтера, покинув приміщення. Про дані факти комісією був складений акт від 05.09.2013 року (а.с. 86), а також дані обставини підтверджені показаннями свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Згідно з вимогами ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду в тримісячний строк, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Таким чином, позивач визнав, що про порушення свого права він дізнався у вересні 2013 року, однак, достовірно знаючи про звільнення, [PERSON] до 06.12.2013 року не звертався до відділу кадрів Соціально - побутового управління №186 ДП «Виробниче об'єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова». Протягом розгляду справи у суді позивач не надав суду доказів, які б свідчили про поважність причин, що перешкоджали отриманню ним трудової книжки, його посилання на отримання тільки 11.12.2013 року ухвали касаційної інстанції щодо перегляду рішення апеляційного суду від 07.06.2013 року, а також на те, що усі документи з даного питання були наданні юристу [PERSON] для оформлення позовної заяви про поновлення на роботі, не є поважними причинами, у зв'язку з чим підстав для поновлення строків розгляду позовних вимог про поновлення на робот, суд не вбачає, у зв'язку з чим у цій частині позову суд вважає відмовити. В той же час, позивач у своїй позовній заяві зазначає, що він отримав трудову книжку лише 06.12.2013 року, та посилається на необхідність виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі ч. 4 ст. 235 КЗпП України. Суд вважає, що при наявності достатньо конфліктної ситуації, яка склалася між сторонами, відповідачем не вжито достатніх заходів для вручення позивачу трудової книжки. Зважаючи на те, що звернення позивача із вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не обмежено строком позовної давності, тому суд вважає стягнути з Державного підприємства «Виробниче об'єднання південний машинобудівний завод імені О.М.Макарова» середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 5922 гривень 80 копійок. Оскільки позивач після поновлення його на роботі 10.06.2013 року фактично не приступив до роботи, то для обчислення середнього заробітку суд взяв за основу середнього денну заробітну плату в розмірі 11,39 грн. та середній заробіток за один місяць вимушеного прогулу - 1765,45 грн., як вказано в рішення апеляційного суду від 07.06.2013 року (а.с.14-20), що відповідає вимога ч.3 ст.61 ЦПК України. Виходячи з наданих відповідачем графіків виходу на роботу охоронників продовольчої бази та пункту харчування №1, у серпні 2013р. позивач повинен був відпрацювати 99 год.*11,39=1127,61 грн.; у вересні: 133*11,39= 1514,87 грн.; у жовтні: 134*11,39= 1526,26 грн.; у листопаді: 133*11,39= 1514,87 грн.; у грудні: 21*11,39=239,19 грн.. В частині позовних вимог стосовно виплати заробітної плати за фактично відпрацьований час та оплату лікарняних листків, суд вважає відмовити, оскільки матеріали справи містять докази отримання ним вказаних коштів: а.с.117 - копія видаткового касового ордера, а.с.86 - акт від 05.09.2013р.. Факт отримання лікарняних коштів 05.09.2013р. у сумі 226,43 грн. позивач визнав у судовому засіданні. Що стосується стягнення на користь позивача моральної шкоди, суд вважає в даних позовних вимогах також відмовити, оскільки суду не надано доказів: по-перше - отримання позивачем моральної шкоди та доказів причинного зв'язку між його віковими хворобами та винесенням розпорядження про звільнення його з роботи; по-друге: позивач сам фактично не приступив до роботи після поновлення 10.06.2013р. та доказів недопуску його до роботи саме відповідачем, суду не надав; по -третє: звільнення позивача з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України є, на думку суду, наслідком недобросовісних дій з боку позивача (неповідомлення про причини неявки на роботі; про стан здоров'я та перебування на лікарняному; самовільне перебування у відпустці; неотримання трудової книжки; небажання виконувати вказівки керівника, в підпорядкування якого повинен працювати тощо). Відповідно до ст.88 ЦПК України, з Державного підприємства «Виробниче об'єднання південний машинобудівний завод імені О.М.Макарова» підлягає стягненню 243 гривні 60 копійок судового збору на користь держави.

Outcome: partial