Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-11 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулась до суду з даним позовом 01.07.2019 року обґрунтовуючи тим, що 19.06.2012 року між нею та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики. За умовами п.1 договору позики, відповідач прийняла у власність від неї 1 200 000,00 грн., що в еквіваленті складало 150 000 доларів США, терміном на п`ять років, до 19.06.2017 року, без нарахування процентів. Відповідно до п.4 договору позики, якщо [PERSON] не поверне в зазначений у цьому договорі термін передані їй у власність гроші, то вона вправі подати цей договір до стягнення. Однак, станом на момент звернення до суду, відповідач не повернула їй отриману грошову позику. Постановою Київського апеляційного суду від 05.06.2019 року, у справі №357/5634/18, за позовом [PERSON] до [PERSON] , про стягнення заборгованості, стягнуто з [PERSON] на її користь заборгованість за договором позики від 19.06.2012 року в розмірі 1 200 000,00 грн. При цьому, вказаним рішенням суду встановлено, що оскільки договір не містить умов щодо зобов`язання повернення позики у доларах США, то враховуючи те, що умовами договору передбачено надання грошей в позику в національній валюті України, а саме 1200000,00 грн., то саме ця сума і підлягає стягненню. Таким чином, сума інфляційних втрат, яку відповідач зобов`язана сплатити на її користь за договором позики від 19.06.2012 року складає 244 936,94 грн. На виконання вимог п.9 ч.3 ст.175 ЦПК України, повідомляє, що за подання до суду даної позовної заяви вона понесла судові витрати у вигляді сплаченого нею судового збору в розмірі 2 449,37 грн., а у зв`язку з розглядом даної справи, вона очікує понести витрати орієнтовано в сумі 15 000,00 грн., на професійну правничу допомогу адвоката, що належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Тому, просить стягнути з відповідача на її користь інфляційні втрати у розмірі 244 936,94 грн., витрати по сплаті судового збору та витрат на правничу допомогу покласти на відповідача. 19.07.2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідачу було роз`яснено його право надіслати суду відзив на позовну заяву та усі наявні докази, висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову, та заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії ухвали суду про відкриття провадження у справі. 09.08.2019 року відповідач, [PERSON] , подала відзив на позовну заяву в якому зазначила, що не погоджується з викладеними обставинами у позовній заяві, з розрахунками позивача (періодом прострочення) та вважає їх не вірними з наступних підстав. Після настання дати повернення позики 19.06.2017 року, позивач відмовляється отримувати кошти по даний час включно. 17.08.2018 року на адресу позивача було направлено по пошті Лист - звернення щодо способу повернення коштів за договором позики від 19.06.2012 року, в якому пропонувала позивачу повідомити банківські реквізити для виконання боргових зобов`язань або повідомити у зручний спосіб отримання коштів. Позивач отримала вищевказаний лист 03.09.2018 року, проте, при зустрічі повідомила про відмову в отриманні боргу до ухвалення судом рішення у справі №357/5634/18. Вважає, що вона вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання в розмірі 1 200 000,00 грн., тому вимоги позивача про сплату інфляційних втрат у період з 20.06.2017 року по 13.06.2019 року є безпідставними, оскільки позивач відмовилася прийняти належне виконання зобов`язання запропоноване нею. Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення з неї інфляційних втрат по договору позики від 19.06.2012 року у розмірі 244936.94 грн. не підлягають задоволенню. Строк виконання зобов`язання настав 19.06.2017 року, отже з 20.06.2017 року позивач мала б право на нарахування інфляційних втрат у разі відмови повернути борг. Оскільки, вона запропонувала письмово прийняти заборгованість в розмірі 1 200 000,00 грн. 17.08.2018 року, а позивач відмовилася в отриманні боргу, то у неї відсутня вина у невиконанні боргового зобов`язання, оскільки були вжиті всі залежні від неї заходи щодо належного виконання зобов`язання. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 № 1282-ХІІ, Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. (Частина перша статті 4 із змінами, внесеними згідно із Законом № 911 -VIII від 24.12.2015). Згідно із інформацією про індекси інфляції розміщеної на офіційному сайті Держстандарту (www/ ukrstar .gov.uа) за період з 01.06.2017 року по 01.06.2019 року індекси інфляції споживчих цін по Україні становили: червень 2017 р. - 101,6 %, липень 2017 р. - 100,2 %, серпень 2017 р. - 99,9%, вересень 2017 р. - 101,2 %, листопад 2017 р. - 100,9%, грудень 2017 р. - 101.0%, січень 2018 р. - 101.5%, лютий 2018 р.-100,9%, березень 2018р.-101,1 %, квітень 2018 р. - 100,8%, травень 2018 р. - 100.0%, червень 2018 р. - 100.0%, липень 2018 р. - 99,3%, серпень 2018 р. - 100.0%. вересень 2017 р. - 101.9%, жовтень 2018 р. - 101,7 %, листопад 2018 р. - 101.4%, грудень 2018 р. - 100,8%, січень 2019 р. - 101,0 %, лютий 2019 р. - 100,5 %, березень 2019 р. - 100.9%, квітень 2019 р. - 101,0 %, травень 2019 р. - 100,7 %, червень 2019 р. - 99,5 %. Таким чином, лише у відповідні місяці, коли індекс інфляції перевищує встановлені межі, можливо проводи індексацію, а згідно з інформацією Держстандарту інфляційний бар`єр перевищений не був в жодному місяці з 20.06.2017 року по 13.06.2019 рік. Тому, просила відмовити в задоволені позову [PERSON] до неї, [PERSON] , про стягнення інфляційних втрат по договору позики від 19.06.2012 року у розмірі 244 936,94 грн. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 19 червня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Іванчишиною Л.Г., зареєстрований в реєстрі за №1984. Відповідно до п.1 даного договору відповідач - [PERSON] , прийняла у власність від [PERSON] - 1 200 000 гривень, що в еквіваленті складало 150000 доларів США, терміном на п`ять років, тобто, до 19.06.2017 року, без нарахування процентів. 05.06.2019 року Київським апеляційним судом винесено постанову у цивільній справі №357/5634/18, за позовом [PERSON] до [PERSON] , про стягнення заборгованості (а.с.6-8), з якої вбачається, що рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22.01.2019 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов [PERSON] до [PERSON] , про стягнення заборгованості задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 19.06.2012 року в розмірі 1 200 000,00 грн., за договором позики від 04.04.2014 року в розмірі 2 216 052 грн., що еквівалентно 85 000,00 дол. США, станом на 23.05.2018 року (час звернення з позовом до суду), а всього 3 416 052,00 грн. В іншій частині вимог відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 8 810,00 грн. та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 6 822 грн. 90 коп. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. У ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.625ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Згідно з наведеною нормою боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Правовий аналіз положень статей 526, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за час прострочення. Статтею 617 ЦК України визначено підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, а саме: особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів. Відповідно до ч.1, 2 ст.613 ЦК України, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора. Відповідно до ч.1 ст.614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Як вбачається з матеріалів справи (а.с.21-22, 25), 17.08.2018 року [PERSON] направляла лист-звернення щодо способу повернення коштів за договором позики від 19.06.2012 року та договором позики грошових коштів від 04.04.2014 року, даний лист було вручено позивачу 03.09.2018 року, що підтверджується відстеженням поштового відправлення (а.с.24). 24.06.2019 року [PERSON] було повторно направлено лист-звернення щодо способу повернення коштів за договором позики від 19.06.2012 року та договором позики грошових коштів від 04.04.2014 року, що підтверджується листом-зверненням від 24.06.2019 року (а.с.25). 17.07.2019 року позивач [PERSON] направила відповідачу [PERSON] відповідь на лист щодо способу повернення коштів за договорами позик від 19.06.2012 року та договором позики грошових коштів від 04.04.2014 року (а.с.26), в якій вона повідомила, що у касаційному провадженні Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду перебувають її касаційні скарги від 20.06.2019 року та від 05.07.2019 року на постанову Київського апеляційного суду від 05.06.2019 року у справі №357/5634/18-ц за позовом про стягнення боргу по зазначеним договорам позик від 19.06.2012 року та від 04.04.2014 року. Відповідно у зв`язку з відкриттям касаційного провадження у вказаній справі виконання боргових зобов`язань за зазначеними договорами позик у повному обсязі неможливо до визначення суми боргу судом. Після визначення суми боргу судом буде готова отримати кошти в рахунок виконання боргових зобов`язань у той же спосіб, у який надавались позики, тобто готівкою, оскільки, не бажає нести додаткові витрати на комісію банку за зарахування та зняття коштів. З наведеного вбачається, що відповідач вживала заходи щодо виконання зобов`язання, як до ухвалення рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22.01.2019 року так і після ухвалення 05.06.2019 року Київським апеляційним судом постанови у цивільній справі №357/5634/18, за позовом [PERSON] до [PERSON] , про стягнення заборгованості за договором позики, а позивач листом від 17.07.2019 року фактично відстрочила виконання зобов`язання до ухвалення Верховним Судом рішення у справі №357/5634/18-ц. Позивач заявляє вимоги щодо стягнення з суми боргу з урахуванням інфляційних втрат за період з 19.06.2017 року по 13.06.2019 року. Так, відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 № 1282-XII, індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. (Частина перша статті 4 із змінами, внесеними згідно із Законом № 911-VIII від 24.12.2015). Згідно із інформацією про індекси інфляції розміщеної на офіційному сайті Держстандарту ( www/ukrstat.gov.ua) за період з 01.06.2017 року по 01.06.2019 року індекси інфляції споживчих цін по Україні становили: червень 2017 р. - 101,6 %, липень 2017 р. - 100,2%, серпень 2017 р. - 99,9%, вересень 2017 р. - 101,2 %, листопад 2017 р. - 100,9%, грудень 2017 р. - 101.0%, січень 2018 р. - 101.5%, лютий 2018 р.- 100,9%, березень 2018р.-101,1 %, квітень 2018 р. - 100,8%, травень 2018 р. - 100.0%, червень 2018 р. - 100.0%, липень 2018 р. - 99,3%, серпень 2018 р. - 100.0%. вересень 2017 р. - 101.9%, жовтень 2018 р. - 101,7 %, листопад 2018 р. - 101.4%, грудень 2018 р. - 100,8%, січень 2019 р. - 101,0 %, лютий 2019 р. - 100.5 %, березень 2019 р. - 100.9%, квітень 2019 р. - 101,0 %, травень 2019 р. - 100,7 %, червень 2019 р. - 99,5 %. Таким чином, враховуючи, що індекс споживчих цін, згідно інформації з Держстандарту, не був перевищений в жодному місяці у вказаний позивачем період, підстав для нарахування інфляційних втрат суд не вбачає. Отже, даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Розглядаючи вимоги [PERSON] про відшкодування їй судових витрат по справі суд приходить до наступного. У відповідності до ч.1 та п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать також витрати на професійну правничу допомогу. Як вбачається з квитанції 30979679 від 13.06.2019 року (а.с.3), [PERSON] сплатила судовий збір в розмірі 2 449,37 грн. За правилом ч.1 та ч.6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позов не підлягає до задоволення, судовий збір сплачений позивачем при поданні позову не підлягає відшкодуванню. За змістом ч.1 та ч.2 ст.137 ЦПК України сторони несуть також витрати, пов`язані з правничою допомогою. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09 листопада 2006 року (Заява №33949/02) відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром. Так, позивачем [PERSON] заявлено вимогу щодо стягнення судових витрат, які вона понесла та очікує понести у зв`язку з розглядом даної цивільної справи на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 15000 грн. Проте, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що нею було сплачено грошові кошти у вказаному розмірі на професійну правничу допомогу. Тому, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідач на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн.

Outcome: dismissed