Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Яворівського дочірнього лісогосподарського підприємства лісогосподарського підприємства «Галсільліс» про відшкодування відповідачем і стягнення в його користь 19000 гривень заподіяної моральної шкоди та 1000 гривень матеріальних витрат на лікування у період з 14 по 26 квітня 2014 року та з 01 по 11 липня 2014 року. В уточнених позовних вимогах до суду позивач [PERSON] просить визнати незаконними та скасувати наказ №10-06/1 в.о. директора Яворівського дочірнього лісогосподарського підприємства лісогосподарського підприємства «Галсільліс» від 10 червня 2014 року про внесення змін у штатному розписі про скорочення посади юрисконсульта та скасувати наказ №50 директора Яворівського дочірнього лісогосподарського підприємства лісогосподарського підприємства «Галсільліс» від 11 серпня 2014 року про звільнення юрисконсульта [PERSON] із займаної посади, відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України, а також поновити його на роботі з виплатою втраченої зарплати за час вимушеного прогулу та визнати факт прийняття директором Яворівського дочірнього лісогосподарського підприємства лісогосподарського підприємства «Галсільліс» наказу №43 від 14 липня 2014 року про звільнення юрисконсульта [PERSON] із займаної посади за ст.38 ч.3 КЗпП України за власним бажанням на підставі поданої заяви. В обґрунтування своїх вимог позивач [PERSON] покликається на те, що 15 січня 2014 року, наказом №4 директора Яворівського дочірнього лісогосподарського підприємства лісогосподарського підприємства «Галсільліс», він був прийнятий на посаду юрисконсульта. Цього ж дня, керівник підприємства ознайомив його з рішенням профспілкових зборів і запропонував дати цьому рішенню правову оцінку. Він кваліфікував це рішення як незаконне, але голова профкому в категоричній формі не погодилася з його висновком, не зважаючи на те, що обласний комітет профспілки своїм листом підтвердив незаконність прийнятого профспілковими зборами рішення. Наступного дня, довідавшись про результат звернення до обкому профспілки, голова профкому підприємства [PERSON], замість того, щоб виправити помилку, почала настроювати працівників підприємства проти нього, як юрисконсульта, відмовляючись співпрацювати. Його заява про прийняття у члени профспілки працівників, так і не була розглянута, жодного разу його не запрошували на засідання профкому підприємства. Також щодо себе, він відчув безпідставне незадоволення зі сторони директора підприємства. Такі дії, зі сторони голови профкому та директора підприємства, привели до того, що у нього почалися проблеми із здоров»ям, в зв»язку з чим, він змушений був звернутися до медичного закладу, де проходив стаціонарне лікування, витрачаючи при цьому особисті кошти. Вийшовши на роботу після лікування, його неодноразові зауваження з приводу покраження законності на підприємстві, як головою профкому так і керівництвом підприємства, до уваги не бралися. Навпаки, 10 червня 2014 року, директор підприємства прийняв наказ за №10-06/1 про скорочення посади юрисконсульта з 10 серпня 2014 року, а перед цим запропонував йому написати заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, без будь-якого обґрунтування та законних підстав, пригрозивши також звільненням з роботи інспектору з кадрової роботи. Його заява від 20 червня 2014 року про надання йому двадцять днів основної відпустки та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення була залишена керівником підприємства без задоволення. Несподівано для нього, керівником підприємства він був призначений головою комісії з передачі матеріальних цінностей лісництва, акт якого керівником підприємства був анульований, з претензіями в його адресу.. З 01 по 11 липня 2014 року, він знову проходив стаціонарне лікування гіпертонічної хвороби, загострення якої спровокували дії керівника підприємства, а його повторна заява про надання йому щорічної основної відпустки з 14 липня 2014 року, за відпрацьований піврічний період часу, так і не була задоволена. Всі його добрі наміри про чесну та відкриту роботу на підприємстві, не були оцінені. 14 липня 2014 року, у перший день виходу на роботу, він подав заяву про своє звільнення з посади юрисконсульта за ч.3 ст.38 КЗпП України, за власним бажанням, у зв»язку з невиконанням керівником підприємства та головою профкому законодавства про працю і умов колективного договору. Своєю візою на заяві, директор підприємства доручив старшому бухгалтеру, станом на 14 липня 2014 року, провести з ним повний розрахунок, а в.о. інспектора з кадрової роботи підготувати наказ про звільнення його за ст.38 КЗпП України. Цього ж дня, він також подав на підприємство лікарняний листок і трудову книжку, яку під розписку, тимчасово взяв для уточнення трудового стажу. Керівник підприємства запропонував йому прийти наступного дня. 15 липня 2014 року, він прибув на підприємство, ознайомився з наказом про звільнення його з роботи за ст.38 КЗпП України, підписав його з відповідним зауваженням, але не одержав в цей день розрахунку та трудової книжки із записом про своє звільнення і пішов на амбулаторне лікування. 24 липня 2014 року, письмою заявою на ім»я керівника підприємства, він попросив надіслати на його домашню адресу трудову книжку, довідку про зарплату та розрахункові кошти. Його просьба так і не була задоволена. Спричинена йому моральна і матеріальна шкода є наявною та є наслідком тривалих, систематичних та умисних дій щодо нього зі сторони голови профкому та керівника підприємства, що дає йому підстави на відшкодування цієї шкоди. Не зважаючи на прийнятий директором Яворівського ДЛГП ЛГП «Галсільліс» 14 липня 2014 року наказ за №43 про звільнення його з посади юрисконсульта за ч.3 ст.38 КЗпп України, листом від 01 вересня 2014 року за №180, відповідач повідомив його про прийняття наказу №50 від 11 серпня 2014 року про звільнення його з посади у зв»язку з її скороченням, Проте, трудова книжка і розрахункові йому не були видані і лише -3 вересня 2014 року, прибувши на підприємство, він отримав свою трудову книжку та розрахункові кошти. Вважає, що відносно нього було порушено порядок та правильність нарахування йому заробітної плати особою, яка виконує такі обов»язки на підприємстві. Також на підприємстві були порушені умови колективного договору, статути підприємства та діючі вимоги законодавства про працю при прийнятті відповідних рішень та наказів. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав свої позовні вимоги, дав пояснення аналогічні викладеним у заявах, просить позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача - Яворівського дочірнього лісогосподарського підприємства лісогосподарського підприємства «Галсільліс» в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] заперечив повністю, подавши також до суду письмове заперечення до позову, вважає позов необґрунтованим та безпідставним, просить в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст.3, 15 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу, яка передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Судом встановлено, що позивач [PERSON], 15 січня 2014 року, наказом №4 директора Яворівського дочірнього лісогосподарського підприємства лісогосподарського підприємства «Галсільліс», був прийнятий на посаду юрисконсульта. Як вбачається з копії заяви позивача [PERSON] від 14 липня 2014 року, враховуючи порушення законодавства про працю та вимоги колективного договору, він просить директора Яворівського ДЛГП ЛГП «Галсільліс» звільнити його з посади юрисконсульта на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, за власним бажанням, з 14 липня 2014 року. Резолюцією керівника названого підприємства погоджено звільнення [PERSON] за ст.38 КЗпП України, з винесенням наказу та повного розрахунку. З письмової заяви [PERSON] на ім»я директора Яворівського ДЛГП ЛГП «Галсільліс» від 24 липня 2014 року вбачається, що він ознайомився 15 липня 2014 року з наказом про своє звільнення. однак видача йому трудової книжки і розрахункових сум безпідставно затримані, хоч його трудові відносини між ним та підприємством припинені ще 14 липня 2014 року. Просить надіслати на його домашню адресу рекомендованим листом із повідомленням його трудову книжку із записом про його звільнення за власним бажанням, відповідно до поданої ним заяви, довідку про нарахування і виплату йому заробітної плати за весь час роботи (січень липень 2014 року), копію наказу про звільнення, перерахувати належну йому заробітну плату на його домашню адресу та повідомити у письмовій формі про місце і час розгляду його письмових заяв до ЛГП «Галсільліс» і обкому профспілки працівників АПК. Копія наказу Яворівського дочірнього лісогосподарського підприємства лісогосподарського підприємства «Галсільліс» №10-06/1 від 10 червня 2014 року «Про скорочення посади» підтверджує зміни у штатному розписі від 10 червня 2014 року про скорочення посади юрисконсульта, з попередженням під розписку працівника, який займав дану посаду. Наказом директора Яворівського дочірнього лісогосподарського підприємства лісогосподарського підприємства «Галсільліс» за №50 від 11 серпня 2014 року, юрисконсульта [PERSON] було звільнено із займаної посади з 11 серпня 2014 року, відповідно до п.1\~ст.40 КЗпП України, на підставі наказу №10-06/1 від 10 червня 2014 року. Письмовим повідомленням Яворівського дочірнього лісогосподарського підприємства лісогосподарського підприємства «Галсільліс» від 01 вересня 2014 року за №180, позивача [PERSON] повторно повідомлено про звільнення з роботи з 11 серпня 2014 року у зв»язку із змінами в штатному розписі підприємства та скорочення посади юрисконсульта, з надсиланням копії наказу про звільнення за №50 від 11 серпня 2014 року. Також позивача повідомлено про необхідність отримання трудової книжки та повного розрахунку при звільненні, з просьбою прибути на підприємство. Відповідно до ч.1 ст.233, ст.234 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк, з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У розумінні цієї норми права спір про звільнення - це спір працівника, що випливає з факту розірвання (припинення) з ним трудового договору. Отже, спір про зміну формулювання причин звільнення повинен бути заявлений до суду в зазначений вище місячний строк. Розглядаючи вимоги позивача [PERSON], щодо визнання незаконними та скасування наказу за №10-06/1 в.о. директора Яворівського дочірнього лісогосподарського підприємства лісогосподарського підприємства «Галсільліс» від 10 червня 2014 року про внесення змін у штатному розписі про скорочення посади юрисконсульта та скасування наказу №50 директора Яворівського дочірнього лісогосподарського підприємства лісогосподарського підприємства «Галсільліс» від 11 серпня 2014 року про звільнення юрисконсульта [PERSON] із займаної посади, відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до п.5.6.12 Статуту (нова редакція) обласного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства «Галсільліс», затвердження штатних розписів та кошторисних видатків дочірних підприємств має право генеральний директор ОКС ЛГП «Галсільліс», якому також належить право скасування наказів директорів дочірних підприємств у разі невідповідності їх чинному законодавству або таких, що суперечать інтересам Власника або завдають шкоди Підприємству. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що наказ в.о. директора Яворівського дочірнього лісогосподарського підприємства лісогосподарського підприємства «Галсільліс» №10-06/1 від 10 червня 2014 року «Про скорочення посади», тобто про зміни у штатному розписі від 10 червня 2014 року про скорочення посади юрисконсульта та наказ директора Яворівського дочірнього лісогосподарського підприємства лісогосподарського підприємства «Галсільліс» за №50 від 11 серпня 2014 року, про звільнення юрисконсульта [PERSON] із займаної посади з 11 серпня 2014 року, відповідно до п.1\~ст.40 КЗпП України, на підставі наказу №10-06/1 від 10 червня 2014 року, не відповідають вимогам закону і підлягають скасуванню. 14 липня 2014 року, позивач [PERSON] звернувся із письмовою заявою на імя директора Яворівського ДЛГП ЛГП «Галсільліс» про звільнення його із займаної посади юрисконсульта, відповідно до ч.3ст.38 КЗпП України за власним бажанням, у зв'язку з порушенням законодавства про працю і умов колективного договору, з 14 липня 2014 року. Резолюцією керівника названого підприємства погоджено звільнення [PERSON] за ст.38 КЗпП України, з винесенням наказу та повного розрахунку. Проте, жодного наказу директора Яворівського ДЛГП ЛГП «Галсільліс» про звільнення позивача [PERSON], відповідно до поданої 14 липня 2014 року заяви, із займаної посади юрисконсульта за ч.3ст.38 КЗпП України за власним бажанням, у зв'язку з порушенням законодавства про працю і умов колективного договору, з 14 липня 2014 року, стороною відповідача не було представлено. Наказ директора Яворівського дочірнього лісогосподарського підприємства лісогосподарського підприємства «Галсільліс» за №50 від 11 серпня 2014 року, підтверджує звільнення юрисконсульта [PERSON] із займаної посади з 11 серпня 2014 року, відповідно до п.1\~ст.40 КЗпП України, на підставі наказу №10-06/1 від 10 червня 2014 року. Така ж дата та причина звільнення зазначені у трудовій книжці позивача [PERSON] З матеріалів справи вбачається, що директор Яворівського дочірнього лісогосподарського підприємства лісогосподарського підприємства «Галсільліс», в наказі за №50 від 11 серпня 2014 року про звільнення позивача [PERSON] з роботи та у трудовій книжці позивача самовільно вказав причину звільнення позивача - відповідно до п.1\~ст.40 КЗпП України, на підставі наказу №10-06/1 від 10 червня 2014 року, хоч позивач просив звільнити його відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України. Таким чином, позивача [PERSON] було звільнено з роботи у зв»язку із скороченням посади юрисконсульта у Яворівському ДЛГП ЛГП «Галсільліс», тобто з порушенням вимог діючого трудового законодавства та Статуту обласного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства «Галсільліс», а не за власним бажанням за ч.3 ст.38 КЗпП України. Відповідно до положень ч.1 ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Вимогами ч.3 ст.38 КЗпП України визначено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Стаття 38 КЗпП України зобов'язує роботодавця звільнити працівника в строки, про які працівник просить, також за наявності інших поважних причин. Крім того, роботодавець зобов'язаний звільнити також працівника за власним бажанням у строки, які вказав сам працівник, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю або умови колективного чи трудового договору з цих питань. Отже, виходячи із змісту положення ст.38 КЗпП України, у разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем законодавства про працю, не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має право самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст.38 КЗпП України. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 22 травня 2013 року у справі №6-34 цс13, для визначення правової підстави розірвання трудового договору за частиною третьою\~статті 38 Кодексу законів про працю України, значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність. Зі змісту ч.3 ст.235 КЗпП України вбачається, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Відповідно до п.10, п.18\~постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. Оскільки в письмовій заяві позивач [PERSON] від 14 липня 2014 року ставиться вимога про звільнення за власним бажанням, за ч.3 ст.38 КЗпП України, а таке звільнення не відбулося, тому, на думку суду, формулювання причини звільнення позивача [PERSON] не відповідає фактичним обставинам і суперечить діючому трудовому законодавству. Таким чином, суд вважає за необхідне визнати, що розірвання трудового договору між позивачем [PERSON] та Яворівським ДЛГП ЛГП «Галсільліс» відбулося 14 липня 2014 року з підстав, передбачених ч.3 ст.38 КЗпП України, а саме у зв'язку з невиконанням з боку відповідача вимог законодавства про працю, визнавши незаконним звільнення позивача [PERSON] 11 серпня 2014 року, відповідно до п.1\~ст.40 КЗпП України, на підставі наказу №10-06/1 від 10 червня 2014 року, у зв»язку із скороченням посади юрисконсульта у Яворівському ДЛГП ЛГП «Галсільліс», зобовязавши відповідача звільнити позивача [PERSON] з посади юрисконсульта, внаслідок невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю з підстав, передбачених ч.3\~ст.38 КЗпП України, визнавши також недійсним внесений відповідачем запис до трудової книжки позивача про звільнення його з роботи, згідно з п.1 ст.40 КЗпП України та зобов»язати відповідача змінити внесений ним до трудової книжки запис про таке звільнення з роботи, та дату звільнення, а саме 14 липня 20145 року. Позовні вимоги [PERSON] про поновлення його на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, а також відшкодування матеріальної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки в матеріалах справи відсутні переконливі докази про буть-яку заборгованість відповідача перед позивачем. Відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, що полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Обовязок роботодавця відшкодувати працівнику моральну шкоду, завдану внаслідок порушень законних прав останнього, що призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків та вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя закріплений у\~ст.237-1 КЗпП України. На виконання роз'яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у\~постанові №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд встановив факт наявності протиправного винного діяння Відповідача, яке полягало у порушенні вимог законодавства про працю під час роботи, незаконне звільнення Позивача з роботи, що є порушенням його законних прав, які призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України, суд враховує характер заподіяної позивачу шкоди, глибину фізичних та душевних страждань позивача, а також вимоги розумності та справедливості. Відповідно вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 19000 гривень є завищеними і не відповідають дійсним обставинам справи.\~З урахуванням фактичних обставин по справі суд вважає, що на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 1000 гривень.

Outcome: partial